John Kirby

Colorado western 182. Texas Ranger Kerrigan

„Ta akce bude zřejmě obtížná,“ řekl kapitán rangerů. „Už jsem přemýšlel nad tím, že bych do kaňonu vyslal celý oddíl rangerů. Ale myslím, že v tomto případě by to nepomohlo. Proto jsem se rozhodl, že tam vyšlu jen jediného muže – muže, o němž vím, že je ze sebe schopen vydat všechno, pokud to bude nutné. Jinými slovy tebe, Kerrigane.“

Kapitán Slade Cassidy ze setniny C pohraničního praporu texaských rangerů vytáhl z nejspodnějšího šuplíku svého stolu poloprázdnou láhev whisky a dvě sklenice. Postavil je na stůl a zamyšleně pohlédl na muže, který stál před ním.

Miles Kerrigan vešel do úřadovny kapitána rangerů teprve před několika minutami. Tvář mu stínil černý texaský klobouk. Měl, šedou armádní košili, ošoupané levisky a chink chaps – kožené chrániče stehen, které mu sahaly od boků až po kolena.

Bylo na něm vidět, že má za sebou dlouhou, tvrdou jízdu, protože i mosazné nábojnice v revolverovém opasku a ostruhy na holínkách měl zaprášené. Na pravém boku mu visel Peacemaker 45, jehož kohoutek a bubínek se olejově leskly. Revolver a pěticípá hvězda odznaku texaských rangerů – byly jediné dvě věci, o které pečoval.

„Mám pro tebe jeden úkol,“ řekl Cassidy, když odšpuntoval láhev. „Bude velmi nebezpečný. Možná budeš muset skočit oběma nohama do pekla. Je to složitá záležitost. Obdržel jsem jeden dopis – lépe řečeno prosbu o pomoc. Napsal ho jistý Bruckner z Canyonu v oblasti Randall. V tom městě se moci chopil jeden muž, Clint Wheelock. Z dopisu vyplývá, že okolo sebe shromáždil bandu pistolníků, a je očividné, že s jejich pomocí ovládl celou oblast. Přitom udržuje zdání zákonnosti – alespoň navenek. Musí se toho ujmout někdo, kdo přemýšlí a chladnokrevně jedná – a kdo je zatraceně rychlý s koltem.“ Slade Cassidy se odmlčel a nalil do obou sklenic whisky. Potom jednu posunul ke Kerriganovi, zatímco druhé se chopil sám.

Naráz ji vypil a pak si jí zamyšleně otáčel mezi prsty. Nato znovu pohlédl na Kerrigana.

„Ukaž mi, jak rychlý jsi s koltem,“ řekl. „Vyhodím tu sklenici do vzduchu. Až poletí okolo okna, tak ji zkus trefit.“

Kerrigan pochopil, že se Cassidy o něho bojí. Proto ho chtěl vyzkoušet. Mlčky vstal a zahákl palec za bezpečnostní poutko kohoutku svého koltu. Okno v cihlové stěně napravo od stolu bylo otevřené. Venku nikoho nebylo vidět. Bylo poledne a tou dobou i mouchy držely siestu. Bylo vedro a nikdo, kdo nemusel, nechodil ven.

„Jsi připravený?“ zeptal se Cassidy.

„Připravený,“ odpověděl Kerrigan.

Cassidy bleskově mrštil sklenici. Jako stín proletěla kolem okna, tak rychle, že muž, který by ji chtěl chytit, by neměl šanci. Jenže Kerrigan byl rychlejší. Pohnul rukou tak rychle, že to Cassidy vůbec nezaregistroval.

Ocelová hlaveň koltu vyletěla z pouzdra, načež z ní vyšlehl plamen. Masivní stěny z nepálených cihel se zachvěly. Sklenice se s řinčením rozbila přímo před oknem. Ve vzduchu se vznášel kouř. Kerrigan strčil kolt zpátky do pouzdra.

Jen o okamžik později se otevřely dveře. Na prahu stál Buck Hazard, který po výstřelu vyběhl z písárny na druhé straně chodby. V rukou držel brokovnici se dvěma uřezanými hlavněmi.

Její kohoutky byly natáhnuté a Buck měl prostředník a ukazováček na spoušti. Vůbec se nezdržoval otevíráním, prostě do dveří kopl. Když viděl, že se nic nestalo, sklonil pušku a zamumlal sprostou nadávku.

„To je v pořádku, Bucku,“ řekl Slade Cassidy. „Jenom jsem po Kerriganovi chtěl, aby mi ukázal, že je s koltem ještě stále ten nejrychlejší. Je mi líto, jestli jsme tě vyrušili z poledního odpočinku.“

Buck Hazard se zašklebil jako někdo, kdo omylem kousl do syrové ryby.

„Poledního odpočinku?“ zabručel. „Mám práce nad hlavu. Od té doby, co jsem převzal to papírování, jsem na spánek ještě ani jednou nepomyslel. Pracuju dnem i nocí, zatímco ostatní chlapi cvičí s koltem. Jestli se chceš bavit,“ zavrčel a vrhl na Kerrigana pohled, který byl přátelský jako syčení chřestýše, „tak bys měl projít budovu s plácačkou na mouchy.“

„V pořádku, Bucku,“ řekl Slade Cassidy. „Umím ocenit, když je ranger stále na svém místě. Ale zneklidňuje mě, že musím hledět do hlavní brokovnice, a ještě víc mě zneklidňuje, když si muž jménem Hazard pohrává s jejími spouštěmi jako s klávesami piána. Uklidnilo by mě jedině to, kdyby mezi námi byly zavřené dveře.“

„No jasně,“ zabručel Buck Hazard. „Nikdo mě neocení. Příště zůstanu v kanceláři, i kdyby tu vybuchla bomba.“

S nespokojeným mumláním zmizel a zavřel za sebou dveře. Kapitán Slade Cassidy se přestal usmívat, když se otočil ke Kerriganovi. Pokynul mu, aby se posadil. Pak se opřel o opěradlo svého starého dubového křesla a zapálil si cigaretu.

„Vidím, že jsi nic nezapomněl, Kerrigane,“ řekl a vyhodil vyhaslou sirku z okna. „Ale abychom se vrátili k úkolu, kterým tě chci pověřit. Bude to zatraceně těžká záležitost. Už jsem si pohrával s myšlenkou, že bych do Canyonu poslal celý oddíl rangerů. Ale nemyslím, že by nám masivní nasazení v této věci pomohlo. Proto jsem se rozhodl vyslat jen jednoho muže – muže, o němž věřím, že neustoupí, když půjde do tuhého. Jinými slovy tebe, Kerrigane.“

„Nevím, jestli ta slova jsou lichotka nebo nálož dynamitu se zapáleným doutnákem,“ řekl Kerrigan. „Takže bych s hodnocením ještě počkal. Ale o co se jedná? Kdo je to Clint Wheelock? Proč najal bandu pistolníků?“

„Neznám Wheelocka a nevím, co má za lubem. Dokážu si ale představit, že jde o hodně. Pokud je to, co píše Buckner, pravda, pak musí Wheelock počítat s šibenicí. A lidé jako on si svůj život cení vysoko. Proto musí mít dobrý důvod pro to, aby se postavil proti texaským rangerům.“

Slade Cassidy se zarazil a pečlivě volil slova, než dodal: „Clint Wheelock je podle všeho chladnokrevný hráč. Nebude snadné ho vyřídit. Ale nejvíc věřím tobě. Stačí, když mi napíšeš, a pošlu ti veškerou pomoc, kterou mám po ruce…“

„… kromě kavalerie,“ dokončil Kerrigan kapitánem načatou větu.

„Správně,“ řekl Cassidy. Neopětoval však jeho úsměv, zůstal vážný. „Možná si ještě budeš přát, aby ti na pomoc přijela kavalerie. Budeš stát proti hordě pistolníků, kteří byli najati z jediného důvodu: aby podřídili část Texasu vůli jediného muže. Jak už jsem řekl, skutečné motivy toho, proč Wheelock najal hordu střelců, neznám. Ale až pojedeš do Canyonu – pokud ten úkol přijmeš – tak se musíš vydávat za pistolníka a psance. To je podle mě jediný způsob, jak se Clintu Wheelockovi dostat na kobylku. Nebyl jsi vždycky texaský ranger, kdysi jsi byl sám desperát. To ti teď může pomoct. A to je druhý důvod, proč tě chci pověřit touto záležitostí. V Texasu možná jsou psanci, kteří znají tvé jméno a tvou tvář, ale ještě nevědí, že ses stal rangerem. Možná tě Wheelockovi pistolníci přijmou mezi sebe. Kdyby to tak bylo, pak bys měl vyhráno.“

„Co nám ten Buckner napsal?“ zeptal se Kerrigan. Sáhl po sklenici whisky, ale upil jen malý doušek. Tušil, že jeho úkol bude tvrdý a nebezpečný. Proto chtěl znát všechny detaily, mohlo na nich záviset jeho přežití. A whisky by mu při tom příliš nepomohla.

Kapitán rangerů vzal z psacího stolu jeden papír a vrhl na něho zamyšlený a nedůvěřivý pohled.

„Je to ošklivá historie: osadníci jsou vyháněni ze své půdy,“ řekl. „Očividně o vlastnická práva na ni přišli za nevyjasněných okolností. Díky tomu měl Clint Wheelock možnost dodat svým čachrům zdání zákonnosti. A toto zdání se pokusí udržet, dokud se mu nepovede osadníky z oblasti Randall vyhnat z jejich půdy. Soudě podle Bucknerova dopisu dokázal Wheelock na svou stranu přetáhnout oblastního šerifa. Zkorumpovaní šerifové a marshalové se mi hnusí. Naštěstí jsou to jen jednotlivé případy. Muži, kteří nosí hvězdu zákona a přesto se zaprodávají banditům, patří za mříže – nebo na šibenici. Naší povinností je teď znovu obnovit pořádek a prosadit právo a zákon. Když to bude muset být, tak i koltem. Není možné, aby poctiví občané Texasu byli vydáni napospas zločinným čachrům a nájemným pistolníkům. Na právu a zákonu mi velmi záleží. A vím, že i tobě. Proto chci, aby ses toho úkolu ujal ty.“

„Půjdu do toho a zvládnu to,“ slíbil Kerrigan. Nebyl to zrovna hovorný člověk.

Cassidy, který ho dobře znal, však věděl, že Kerrigan mu tím dal slib a že ho míní dodržet. Spokojeně přikývl a položil dopis na stůl.

„Věděl jsem, že to řekneš,“ odpověděl. „Ale nechci tě k ničemu nutit. Chci, aby ses rozhodl sám.“

Oba muži se znali už delší dobu. Stali se z nich přátelé. A – co bylo ještě důležitější – respektovali se. Žádný z nich by nepodnikl nic proti vůli toho druhého, ani by se nesnažil ho k něčemu nutit. Vzájemná úcta, to byl vždy ten nejpevnější základ přátelství.

Pistolníci – protože texaští rangeři ve skutečnosti byli pistolníci, byť bojovali na straně zákona – potřebovali pocit svobody a nezávislosti. Při každé akci riskovali život. Takovým nebylo možné poroučet. To Slade Cassidy věděl. A příteli už vůbec nechtěl nic přikazovat.

„Jestli pojedeš do Canyonu, tak to bude tvá první akce, kdy se budeš moct vydávat za psance,“ dodal Cassidy. „Schovej rangerskou hvězdu a ukaž ji jen v případě nouze. Jestli budeš potřebovat pomoc, tak mi dej včas vědět. A neváhej při tom!“

„Jaké plné moci mám?“ zeptal se Kerrigan.

„Obvyklé. Jestli budeš potřebovat další, pošli depeši. A teď – máš osedlaného koně?“

„Stojí před domem,“ odpověděl Kerrigan. Podali si ruce. Když Kerrigan přišel ke dveřím, kapitán za jeho zády řekl: „Až půjdeš okolo Buckovy kanceláře a jestli bude mít otevřené dveře, tak si pověs klobouk na hlaveň revolveru a opatrně ho vysuň zpoza rohu. Je možné, že Buck má ještě v rukou brokovnici. A kdyby se naráz vyděsil, tak bude lepší, když ti trefí klobouk a ne hlavu.“ Kerrigan se usmál, vyšel z kanceláře a zavřel za sebou dveře.

+ + + + +

O tři dny později…

Kerrigan si odsunul černý texaský klobouk z tváře, když slyšel jezdce, kteří jeli po Main Street v Canyonu.

Dorazil do tohoto městečka v západním Texasu před dvaceti čtyřmi hodinami. Na první pohled působil Canyon klidně a mírumilovně. Tento dojem však klamal. Kerrigan si během svého divokého, bojem naplněného života vytříbil šestý smysl, který ho vždy včas upozornil na hrozící nebezpečí. Věděl, že klid v tomto městě je stejně zrádný jako chřestýš číhající na kořist.

Tou dobou byl chodník před hotelem Golden West ve stínu a Kerrigan, který město ještě příliš neznal, seděl na verandě hotelu a se zájmem pozoroval, co se děje na ulici.

Od chvíle, kdy se posadil do houpacího křesla, si všiml nejméně deseti mužů, jejichž kolty a ostražité oči prozrazovaly pistolníky. Tolik mužů tohoto ražení v tak malém městě bylo jasným znamením blížícího se krveprolití.

Na ulici panoval čilý ruch. Jezdily tam povozy a bryčky. Právě dorazil dostavník a připravoval se odjezd jiného kočáru.

Kerriganova pozornost však byla upřena pouze na jezdce, kteří v houfu projížděli okolo něho.

Zdálo se, že za sebou měli tvrdou jízdu, protože byli pokrytí prachem a jejich koně měli skloněné hlavy, což je u koní vždycky znamením vyčerpání.

Právě když projížděli okolo hotelu, se za Kerriganem otevřely dveře a na verandu vyšel recepční. Byl to starý, šedivý muž v košili a vestě a s kulatými brýlemi.

„Kdo jsou ti chlápci?“ zeptal se Kerrigan, když recepční zůstal stát vedle něho. Mnul si nos.

„Vidíte toho mladíka, který je vede?“ řekl recepční. „To je Don Raid, Wheelockova pravá ruka.“

Kerrigan si prohlédl jezdce, na kterého recepční ukázal. Navenek se od ostatních mužů v houfu velmi odlišoval. Měl černý texaský klobouk se stříbrnými ozdobami, bílou košili, šedou hedvábnou vestu, těsné černé kalhoty a vysoké holínky.

Jeho revolverový opasek z černé kůže byl pobitý stříbrem a také jeho kolty, jejichž slonovinové pažby trčely z takzvaných „míšeneckých“ pouzder, byiy postříbřené. Vypadal mladistvě, ale jeho oči připomínaly strnulé oči chřestýše. Ten, kdo do nich pohlédl, věděl, že si má dávat pozor.

„Don Raid?“ zamumlal Kerrigan. „Mám pocit, že to jméno už jsem někdy slyšel.“

Recepční mu neodpověděl. Nedůvěřoval Kerriganovi, nedůvěřoval vůbec nikomu, kdo nosil kolt tak nízko jako texaský ranger.

Kerrigan se snažil v něm tento dojem jen posílit, když se hned po svém příjezdu do města vyptával, kde by se mohl setkat s Clintem Wheelockem, mužem, který najímá pistolníky z celého Texasu.

Recepční mu na tuto otázku neodpověděl, Kerrigan však věděl, že Wheelock se o novém pistolníkovi v Canyonu brzy dozví. A pokud byl Clint Wheelock muž, za kterého ho považoval, pak bylo jisté, že se pokusí ho najmout.

Kerrigan po tom, co recepční zmizel v hotelu, nespouštěl kavalkádu z očí.

Jezdci zastavili před saloonem Golden Palace, seskočili ze sedel a přivázali koně k zábradlí.

Ze dveří vyšel nějaký muž a krátce promluvil s Donem Raidem, načež s ostatními jezdci zmizel v saloonu. Pouze Raid zůstal venku. Pohlédl k hotelu, sešel z chodníku na ulici a vydal se ke Kerriganovi.

Pažby koltů se houpaly v rytmu jeho kroků. Kerrigan ho nespouštěl z očí, nohy měl opřené o zábradlí a klobouk měl odsunutý z čela.

Don Raid s cinkáním ostruh přišel na verandu.

„Vy jste Miles Kerrigan?“ zeptal se. Znělo to překvapivě vlídně.

Kerrigan pomalu zvedl ruku, odsunul si klobouk do zátylku a opětoval Raidův pohled.

„Je to tak,“ odvětil. „Kdo jste vy?“

„Jsem Don Raid. Vy jste se ptal na pana Wheelocka? V poslední době se v Canyonu objevilo mnoho pistolníků, ale potřebovat můžeme jen některé.“

Upřeně na sebe hleděli. Kerrigan dokázal člověka snadno prohlédnout, tato schopnost mu už nejednou zachránila život. Cítil tajemnou, číhavou hrozbu, která se v Raidovi skrývala. Tvář pistolníka – oholená, klidná, usměvavá – se podobala masce, za níž byla šklebící se lebka.

Kerrigan nevěděl, co si o něm Don Rain myslí. Jenom tam stál a ruce měl opřené o slonovinové pažby koltů. Co si myslel, se z jeho tváře vyčíst nedalo.

„Jste v Canyonu už dlouho?“ zeptal se.

„Už dvacet čtyři hodin,“ odvětil Kerrigan. „Hledám muže jménem Clint Wheelock. Ale lidé v tomto městě jsou nahluchlí, když se na něho zeptám. Už jsem se bál, že nikdo takový neexistuje.“

„Existuje, na to vemte jed,“ odvětil Raid a lehce se usmál. „Chce vás vidět. Zavedu vás k němu.“

Když se Kerrigan zvedl z houpacího křesla, Raid mu bleskurychlým pohybem vytáhl kolt z pouzdra. Texaský ranger to ignoroval.

„To je zbraň znalce,“ řekl mladý pistolník. „Nosíte kolty nízko…“

„Ne tak jako vy,“ odpověděl Kerrigan. Pohlédl na Raidovy revolvery a viděl, že v jejich slonovinových pažbách jsou zářezy. Kerrigan jich napočítal dvanáct. Každý zářez znamenal jednoho mrtvého protivníka. Byl to nechutný zvyk počítat zastřelené nepřátele. Ale Don Raid byl přesně ten člověk, za kterého ho Kerrigan považoval.

Raid podal texaskému rangerovi jeho kolt pažbou napřed.

„Vaše jméno mi není neznámé, Kerrigane,“ řekl. „Ale dlouho jsem o vás neslyšel. Naposledy se o vás mluvilo v souvislosti s texaskými rangery. Potom nikdo nevěděl, jestli jste naživu nebo ne.“

Když Kerrigan mlčel, dodal: „Clint Wheelock na vás čeká v saloonu. Bude lepší, když půjdeme hned. Není to trpělivý člověk.“

„Tak na co ještě čekáme?“ odvětil Kerrigan a dal si kolt do pouzdra. Společně přešli Main Street, Don Raid ramenem rozrazil dveře a Kerrigan za ním vešel do saloonu.

Golden Palace byl největší saloon v Canyonu. Na první pohled bylo vidět, že do saloonu bylo investováno mnoho peněz. Dvacet kroků dlouhý bar byl z mahagonu zdobeného mosazí. Zadní část sálu, z níž vedly schody do patra, byla zařízena jako herna. Tam stál mezi stoly na poker, faro a ruletu kulečníkový stůl, u něhož hráli dva muži.

Jeden z nich byl oděn jako kovboj, ale když se Kerrigan otočil, spatřil hvězdu oblastního šerifa, kterou měl na kožené vestě bez rukávů. Muž byl vysoký a měl široká ramena. Jeho tvář byla zarudlá a zdobil ji šedivý knír. Nosil kolt na pravém boku, ale nevypadal jako pistolník.

Druhý muž byl jeho přesný opak. Krátce vzhlédl, pak se naklonil nad kulečník a zkoumal nejpříhodnější úhel pro šťouch.

„To je on, Done?“ zeptal se.

„To je on,“ odvětil Raid.

Druhý muž byl vysoký a štíhlý. Měl sako s výložkami z tmavého sametu na rukávech a límci. Jeho košile byla z bílého irského plátna a vesta ze hedvábného brokátu. Pokud měl kolt, pak v pouzdře pod paží, protože Kerrigan neviděl revolverový opasek.

Texaský ranger si Clinta Wheelocka pečlivě prohlížel. A rychle dospěl k přesvědčení, že tento muž je nebezpečný. Každý jeho pohyb působil rozvážně, chladně a jistě. Po tom, co poslal kouli do díry, se narovnal a opětoval Kerriganův pohled.

Měl oholenou tvář s ostrými rysy. Na spáncích již šedivěl a jeho černé, pyšné oči Kerriganovi připomínaly hlavně koltů. Wheelock hodil tágo šerifovi, opřel se o stůl a zahákl si palce za vestu.

„Takže vy jste Miles Kerrigan, pistolník, který pro mě chce jezdit?“ Neznělo to jako otázka, spíš jako prosté konstatování. „Je mi líto, že jsem vás musel nechat čekat. Vrátil jsem se teprve před chvílí, musel jsem něco vyřídit mimo město. Obchody.“

„Obchody mají přednost,“ lhostejně řekl Kerrigan. „Ale teď jsem tady – a chci s vámi rovněž mluvit o obchodu.“

„Chtěl byste mi pronajmout svůj kolt,“ řekl Clint Wheelock. „Už jsem o vás slyšel, Kerrigane. Máte jistou pověst. Možná budu potřebovat muže, jako jste vy, muže, který jen tak necouvne. Platím dobře, proto jste asi do Canyonu přijel. Done, přines tam na ten stůl láhev whisky a čtyři sklenice,“ řekl k Raidovi.

Pokynul Kerriganovi, aby šel za ním, a pak se posadili k jednomu z hracích stolů potaženém zelenou plstí. Uprostřed stolu ještě ležely karty a žetony. Raid přinesl whisky. Clint Wheelock si nalil a pak nechal na ostatních, aby se obsloužili. Potom vytáhl doutník, ukousl mu špičku, namočil ji do whisky a zase si jej dal do úst.

„Mohl bych vás opravdu potřebovat, pokud jste tak rychlý s koltem, jak se říká.“ Clint Wheelock vyfoukl dým. „Ale Don mi vyprávěl, že jste měl před nějakou dobou potíže s texaskými rangery. Nemůžu najmout muže, jehož zatykač visí v každé šerifské nebo marshalská úřadovně.“

Kerrigan věděl, že Wheelock ho těmito slovy zkoušel a že musel rychle odpovědět, aby nebyl podezřelý.

„Odpracoval jsem si jednoletý trest v kamenolomu ve státním vězení,“ řekl. „Raid se mě už ptal, proč jsem byl tak dlouho pryč…“

Clint Wheelock rychle pohlédl na svého pistolníka a Kerrigan koutkem oka viděl, že Don Raid přikývl. Zdálo se, že ta odpověď Wheelockovi stačila, protože jeho tvář se uvolnila. Opět namočil špičku doutníku do whisky a držel ji tam dost dlouho na to, aby tabák nasál vůni whisky, ale ne zase příliš dlouho, aby whisky nenačpěla tabákem. Spokojeně přikývl.

„Věřím vám. Kdybyste si trest neodseděl, pak byste se teď tak klidně neproměňoval po městě. Tak dobrá, beru vás.“

„Rád bych věděl, co pro vás budu dělat, než řeknu ano,“ odvětil Kerrigan.

„Jste opatrný člověk a já si takových lidí cením. Už jste někdy vedl hordu pistolníků? Najal jsem mužstvo tvrdých chlapů. Chci ho rozdělit do dvou skupin. Jednu povede Don Raid, druhou vy. Podle toho, co jsem o vás slyšel, byste to měl dokázat. Smečka pistolníků potřebuje vůdce, který je vede pevnou rukou. Považuji vás za člověka tohoto ražení. Váš úkol bude následující: na jižní hranici oblasti Randall je území, o něž mám velký zájem.“

„Proč ho nekoupíte,“ chtěl vědět Kerrigan.

„To bych samozřejmě udělal, kdyby to bylo možné,“ řekl Wheelock. „Ale na té půdě už jsou osadníci. Tucet z nich si tam postavilo usedlosti. Nemají na ně ovšem platné vlastnické listiny. Před zákonem nemohou uspět – alespoň v nejbližší době. Mým záměrem je vyhnat je a zmocnit se toho území.“

Kerrigan se opřel. „Proč nepožádáte oblastního šerifa o to, aby ty pozemky vyklidili, pokud jsou tam protiprávně?“

„Protože tu půdu potřebuji rychle,“ řekl Wheelock. „Chtěl bych provést jednu transakci. A to mohu jen tehdy, pokud tu půdu budu mít do třiceti dnů. Nemůžu ztrácet čas. Jde o velkou sumu peněz a nechci o ně přijít. Převezmete tedy tento úkol?“

„Co nabízíte?“

„Pět set dolarů měsíčně a odměnu dva tisíce dolarů, pokud se vám povede osadníky vyhnat do třiceti dnů.“

Kerrigan přemýšlel. Dva tisíce dolarů za třicet dnů, to byla neuvěřitelná nabídka. Clintu Wheelockovi z toho muselo kynout mnohem více, pokud svým lidem mínil dát takovou odměnu.

Wheelock si podle všeho jeho váhání vyložil jinak, protože začal naléhat. „Tolik peněz za boj nikdy nedostanete.“

„Dobrá, přijímám,“ řekl Kerrigan.

Clint Wheelock na něho zkusmo pohlédl, načež přikývl.

„Rozhodl jste se správně,“ poznamenal. „Jestli odvedete dobrou práci, odjedete odtud jako bohatý člověk. Pak budete moct někde jinde –možná za Rio Grande v Mexiku – začít nový život. Takovou šanci člověk většinou dostane jen jednou. Jste rozumný.“

Kerrigan chtěl něco odpovědět, ale tu se ze schodů, které vedly do patra, ozvaly kroky. Scházela po nich krásná mladá žena. Měla jezdeckou sukni, vysoké boty a krátký kožíšek z beránka. Její bledá tvář byla lehce nalíčená, měla velké, modrozelené oči a zrzavé vlasy.

Clint Wheelock se rozladěně otočil.

„Proč nás rušíš, Belle?“ zeptal se.

Mladá žena přistoupila blíž. „Zapomněls, že jsme si chtěli vyjet, Clinte?“ odvětila. Zblízka byla ještě krásnější. Její pleť byla hebká, čistá a jako by vosková jako květy magnólie. V jejích zelených očích byly drobné zlaté skvrny, které jiskřily, když na ně dopadlo sluneční světlo.

„Mám tu obchodní rozhovor, Belle,“ řekl Wheelock. „To,“ dodal a kývl na texaského rangera, „je Miles Kerrigan. Odteď ho v Golden Palace uvidíš častěji. Ode dneška pro mě pracuje. Kerrigane, to je Belle Stuartová.“

Kerrigan se zvedl ze židle a s instinktivní zdvořilostí, která mu byla vlastní, si sáhl na okraj svého černého texaského klobouku.

Belle Stuartová se usmála a lehce kývla. Kerrigan však viděl, že ten úsměv nebyl od srdce. Ta krásná zrzavá žena zřejmě neměla o pistolnících ve Wheelockových službách valné mínění.

„Belle Stuartová je perla programu Golden Palace,“ řekl Raid. „Jen počkejte, až ji uvidíte na pódiu, Kerrigane.“

Clint Wheelock na něho vrhl ledový pohled a mladý pistolník se odmlčel. Přesto stále hleděl na Belle a Kerrigan poznal, že pro Dona Raida ta žena znamená hodně. Každopádně víc, než pro něho mohlo být ve Wheelockových očích dobré.

„Počkej na mě venku,“ řekl Clint Wheelock Belle. „Hned přijdu. Nechej nám mezitím osedlat koně.“

Žena se otočila, ale při tom ještě jednou pohlédla na Kerrigana a ten v jejích očích spatřil zájem. Nebo si to aspoň myslel. Beze slova odešla ven a létací dveře se za ní zavřely. Její kroky postupně odezněly.

Clint Wheelock se znovu obrátil ke Kerriganovi. „Don vám představí muže, kteří budou pod vaším velením. Dokud ode mě nedostanete jiné rozkazy, můžete dělat, co chcete. Ale neopijte se. Může se stát, že vás budu potřebovat zničehonic.

„Mě ještě nikdo opilého v sedle neviděl,“ řekl Kerrigan. „Ale ještě něco bych rád věděl, pane Wheelocku. Co chcete dělat s tou půdou, na které jsou teď osadníci?“

Výraz ve Wheelockově obličeji se náhle změnil. Přivřel oči a sevřel rty.

„Platím vám vysokou mzdu za to, abyste pro mě bojoval,“ řekl pomalu a důrazně. „Ne za to, abyste mi kladl otázky. Jestli si to zapamatujete, budeme spolu vycházet dobře. Snažte se plnit mé rozkazy. Všechno ostatní je moje věc a vás to nemusí zajímat. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

Kerriganovi neunikl podtón Wheelockova hlasu. Teď již věděl, jak nebezpečná je to hra. Muselo jít o hodně, když riziko bylo tak vysoké.

„Rozumím,“ řekl Kerrigan.

Wheelock dopil svou whisky, pak kývl na Kerrigana a Dona Raida, mávl na šerifa a opustil saloon. Šerif šel za ním. Kerrigan s Raidem na sebe pohlédli. Raid se mnohoznačně usmíval.

„Clint Wheelock nemá rád, když mu někdo stojí v cestě – v obchodech i u žen,“ řekl. „Ale v celém Texasu není nikdo, kdo by platil tak vysoké pistolnické mzdy. Takže se na něho napijme – jen dokud žije, nám může platit.“

Zvedl svou sklenici, ale Kerrigan mu viděl na očích, že Wheelocka nenávidí. A uhádl i důvod: byla jím Belle Stuartová. Don Raid byl do ní zamilovaný. Neodvážil se sice proti Wheelockovi otevřeně postavit, ale doutnala v něm nebezpečná nenávist, jako žár pod popelem.

„Raději se napiji na krásnou ženu,“ odvětil Kerrigan. „A tuto sklenici,“ řekl a sáhl po whisky, „vypiji na zelené oči a zrzavé vlasy Belle Stuartové“

Raid postavil sklenici na stůl, aniž by se napil. Cukalo mu ve tváři. Zdálo se, že Kerriganova slova ho zasáhla do citlivého místa.

„Belle je pro někoho, jako je Wheelock, příliš dobrá,“ zachmuřeně řekl. „Jsem si jistý, že ho jednoho dne opustí.“

„A pokud hádám dobře, pak na jeho místo chcete nastoupit vy, že?“ odvětil Kerrigan.

Raid odtrhl pohled ze sklenice a v jeho očích se zajiskřilo.

„Bylo by lepší, kdybyste se staral jen o své záležitosti,“ odsekl. Pak tvrdé rysy v jeho obličeji změkly.

„Dejme si ještě jednu sklenici,“ řekl, sáhl po láhvi a nalil Kerriganovi.

Do saloonu přišli dva muži. Zamířili k jejich stolu. Jeden byl vysoký, měl blond vlasy a nevrlý výraz ve tváři. Ten druhý byl ramenatý a pohyboval se těžkopádně. Měl nohy do O. Podobal se dřevorubci – ruce jako lopaty, tlusté prsty, prostě hromotluk.

Měli však nízko připnuté kolty a Kerrigan ani na okamžik nepochyboval o tom, že to jsou nebezpeční pistolníci. S cinkáním ostruh přišli blíž.

„To jsou Kiowa Jones a Slim Sherman,“ řekl Raid a ukázal nejdřív na dlouhána a pak na hromotluka. „Patří k mým lidem. Odkud jedete?“

„Od Lance Creeku,“ zamumlal Kiowa Jones. „Strhla se tam přestřelka. Kdo je to?“ Měřil si Kerrigana nedůvěřivým, nepřátelským pohledem.

Raid mu to stručně vysvětlil. „Můžete před ním mluvit otevřeně,“ dodal. Sherman si sundal klobouk a oprášil si jím široké kožené chrániče, které měl na kalhotách.

„Tři z našich lidí – Cates, Holt a Merritt – u Lance Creeku narazili na osadníky. Pohádali se a pak padly výstřely,“ řekl hlasem, který jako by zněl ze dna obrovského, prázdného soudku od whisky. „Byli to Trask a jeho syn. Měli v rukou winchestrovky a stříleli hned, když naši chlapi sáhli po koltech. Cates to koupil do ramene, je u doktora. S ním už počítat nemůžeme.“

Don Raid rozhořčeně hleděl před sebe. „Ti zatracení kreténi,“ zamumlal, „nechali se zaskočit tupými osadníky. Nestojí za peníze, za které jim budeme muset koupit nějaké levné rakve.“

„Stalo se,“ řekl Kiowa Jones. „Slim a já jsme hned jeli k Lance Creeku, když se naši lidé s Catesem vrátili do města, ale po osadnících už samozřejmě nebylo ani památky – jinak bychom je vyřídili.“

„Dej si whisky,“ řekl Raid, kterým ještě stále cloumala zlost. „Dnes v noci pojedeme k Traskovi a zatočíme s ním.“

Pousmál se, ale byl to zlomyslný, chladný smích.

„Ebenezer Trask je vůdce osadníků,“ řekl ke Kerriganovi. „Už dávno jsme ho měli odpravit. Pak by to ostatní osadníci asi vzdali. Ale Clint Wheelock chtěl počkat, až mužstvo bude silnější. Měl jsem ignorovat jeho rozkazy a dotáhnout to s Traskem do konce. Tak bychom si možná ušetřili dlouhý, krvavý boj.“

Kerrigan na něho zamyšleně hleděl. Poznal, že Don Raid je nebezpečný soupeř. Nesmí ho podcenit. Je chladnokrevný a nemilosrdný.

„Při té akci se mnou nepočítejte,“ řekl Kerrigan. „Nejdřív chci své lidi mít plně pod kontrolou, než vyjedu do boje. Pistolníci jsou jako mustangové: Poslouchají jedině, když vědí, že je vede pevná ruka.“

„Myslím, že spíš máte strach, že vás Clint Wheelock vyhodí, když se postavíte proti jeho pokynům,“ řekl Don Raid s jízlivým úsměvem. „Ale já se Wheelocka nebojím a udělám to, co jsem si předsevzal.“

Odstrčil židli a vstal.

„O půlnoci Traskovu usedlost vypálíme – a pak budeme každou noc pokračovat,“ dodal. „Zítra a pozítří jste na řadě vy, Kerrigane. Pak budete moct ukázat, jestli stojíte za peníze, které do vás chce Clint Wheelock investovat.“

Otočil se a šel za Kiowou Jonesem a Slimem Shermanem k baru. Kerrigan hleděl za ním. Slonovinové pažby postříbřených koltů se houpaly v rytmu jeho kroků.

Nebylo pochyb o tom, že tento mladík je z Wheelockových pistolníků ten nejnebezpečnější. Měl v mužstvu zvláštní postavení a očividně nebyl rád, že se teď musel dělit s Kerriganem. Bylo jasné, že ho brzy, velmi brzy – o tom texaský ranger nepochyboval – vyzve. A pak měla rozhodnout rychlost s koltem.

Kerrigan zamyšleně dopil whisky, pak vstal a odešel. Na ulici se vydal k nájemní stáji, kde měl svého buckskina.

+ + + + +

Měsíc právě stál těsně nad obzorem, když Kerrigan zastavil ve stínu topolů.

Nacházel se na okraji brasady, polopouště s trnitými ocotillovými keři, které byly tvrdé jako ocel a velmi nebezpečné pro koně.

Tu a tam rostly vysoké stromovité kaktusy, mlčenliví strážci texaských planin. I ty byly poseté ostrými trny. Brasada byla zkrátka nehostinným místem, kterému se vyhýbali i kojoti.

„Jen klid, staroušku,“ řekl Kerrigan, vyklonil se ze sedla a poklepal hřebce, který začal frkat, po krku. Zvíře bylo po ostré jízdě, kterou mělo za sebou, neklidné. Koně neměli rádi, když museli po dlouhém cvalu stát.

Kerrigan vytáhl ze sedlové brašny dalekohled a přiložil si ho k očím. Traskova usedlost byla ani ne půl míle odtud. Pouhýma očima Kerrigan neviděl nic než tlumené světlo, které ven pronikalo z úzkých oken. Dalekohledem viděl obrysy nízkých budov.

Strčil dalekohled zpátky do sedlové brašny, pobodl koně ostruhami a krokem přijel k usedlosti tak blízko, že se bál, že ho osadníci uvidí.

Potom zastavil, seskočil ze sedla a hodil zvířeti uzdu přes hlavu. To bylo znamení, že má čekat. Pak se s koltem v ruce vydal ke statku.

Z kamenného komína stoupal kouř. Na druhé straně usedlosti štěkal pes. Dům byl postaven z nepálených cihel a na střeše byly drny. Kromě domu tam byla ještě stáj, kůlna a otevřená kovárna, vedle níž byla studna s dřevěným rumpálem.

Kerrigan přišel až na několik kroků k domu, když tu náhle před sebou spatřil žhavý konec cigarety. Kerrigan se skryl do stínu zdi.

Muž kráčel směrem k němu. Pod paží držel winchestrovku. Nevšiml si Kerrigana, prošel okolo něho a zmizel za rohem. Texaský ranger se pomalu plížil podél zdi ke dveřím, z nichž ven pronikalo mumlání. Pravou rukou vytáhl kolt, levou pomalu odsunul závoru. Dveře se pootevřely a hlas byl nyní zřetelnější.

Pak rychle vklouzl dovnitř a zavřel za sebou.

„Zůstaňte tam, kde jste, a nehýbejte se! Ruce mějte tak, abych na ně viděl!“ řekl a udělal půlkruh hlavní koltu.

Oba muži, kteří seděli u stolu, strnuli. Ruce měli položené na stole. Byli zcela překvapení.

Vedle nich stála světlovlasá dívka v prostých šatech. V jedné ruce měla konvici s kávou, druhou si držela před ústy. Oči měla vytřeštěné zděšením. Nebylo jí ani osmnáct a byla velmi hezká.

Kerrigan přišel ke stolu.

„Kdo je ten chlápek, který hlídá venku?“ zeptal se.

Starší z obou mužů odpověděl klidným hlasem: „Jmenuje se Murray. Pracuje pro mě.“

„Vy jste Ebenezer Trask?“

„Ano, to jsem já. A kdo jste vy, že se opovažujete na mě v mém domě mířit koltem.“

Kerrigan si protočil kolt okolo ukazováčku a pak si ho strčil do pouzdra.

„Jenom jsem nechtěl, abyste sáhl po zbrani, když jsem vás tak překvapil, pane Trasku. Slyšel jsem, že jste mluvčím osadníků v tomto kraji. Je to tak?“

Mladší z obou mužů trhl rukou ke koltu, ale starší mu chytil ruku. Při tom hleděl na Kerrigana.

„Myslím, že bychom ho měli nechat, ať nám poví, co má na srdci, Johnny,“ řekl.

Kerrigan si zahákl palce za revolverový opasek. „Hledám muže jménem Buckner.“

„Proč?“

„Musím s ním mluvit.“

„To nepůjde,“ řekl Ebenezer Trask a trpce se zasmál. „Buckner je mrtvý.“

„Víte něco o dopise, který napsal těsně před smrtí?“

Osadník na něho hleděl částečně zamyšleně, částečně nedůvěřivě. „Mluvil o dopise – krátce předtím, než koupil kulku do zad,“ váhavě řekl. „Ale jak o tom víte vy? Myslel jsem si, že o tom dopisu ví jen Buckner a já. Kdo jste?“

„Říkají mi Kerrigan.“

„Nový pistolník Clinta Wheelocka?“ Johnny Trask chtěl vyskočit, ale jeho otec ho držel pevně.

Kerrigan přikývl. „Tady se asi nic neutají.“ Sáhl si do kapsy vesty, vytáhl rangerskou hvězdu a mužům ji ukázal. „Znáte tento odznak?“

„Texaský ranger?“ nevěřícně vyhrkl Ebenezer Trask.

Jeho syn zavrtěl hlavou. „To si může sehnat každý. To ještě neznamená, že to je ranger. Možná ji sebral nějakému mrtvému, někomu, koho zastřelil ze zálohy.“

„Přijel jsem do Canyonu, protože jistý Buckner napsal rangerům,“ odvětil Kerrigan. „Nevěděl jsem, že je mrtvý. Patřím do setniny C texaských rangerů a jsem tu z pověření kapitána Sladea Cassidyho.“

Ebenezer Trask pomalu obešel stůl a před Kerriganem zůstal stát. Jeho nedůvěra ještě nezmizela, zdálo se však, že rangera chce vyslechnout. Už nebyl mladý – tvrdý život zanechal v jeho tváři hluboké stopy – a vyznal se v lidech.

„Buckner mluvil o dopise, který chtěl poslat do ústředí texaských rangerů,“ řekl. „Ale následující noci ho na jeho pozemcích někdo zastřelil ze zálohy. Jedno je jisté, zavraždil ho někdo z pistolníků Clinta Wheelocka. Netušil jsem, že ten dopis opravdu odeslal.“

„To už je teď jedno,“ řekl Kerrigan. „Na této usedlosti jsou jen tři muži a děvče. Musíte svou farmu opustit, Trasku. Nechte tu všechno ležet a běžet a zmizte!“

„To určitě,“ vyhrkl Johnny Trask.

Kerrigan mávl rukou. „Míří sem Wheelockova smečka. Vypálí to tu a všechny, kdo se jim postaví do cesty, postřílejí. Chtějí osadníky připravit o vůdce, pane Trasku. Jestli tu zůstanete, tak se zítřejška nedožijete. Jsem tu proto, abych vás varoval. Musíte odtud pryč, a to okamžitě.“

Ebenezer Trask na něho dlouze hleděl a zatínal pěsti, na kterých byly vidět stopy tvrdé práce. V jeho tváři byla hořkost a hněv. Dýchal ztěžka, jako by nesl něco těžkého.

„Až se objeví, tak je přivítáme olovem,“ řekl. „Nenecháme se vyhnat bandou nájemných pistolníků.“

Kerrigan věděl, jak se cítí, a rozuměl mu. Přesto ho musel přimět vzít rozum do hrsti. Počítal s tím, že se Trask takto zachová, nikdo se tak lehce nevzdá něčeho, na co musel celé roky dřít.

„Na Dona Raida a jeho pistolníky nemáte,“ řekl. „Vašimi nepřáteli jsou nájemní zabijáci, kteří jsou placení za to, že vraždí. Hodí na střechu pár pochodní a všechny, kdo vyběhnou ven, postřílejí. Myslete na svou dceru a syna, pane Trasku. Dokud jsou naživu, tak se všechno dá vybudovat znovu. Jestli zemřou – jestli padnou v nerovném boji – pak je se vším konec. Důležité je přežít. Až se na Wheelockovy pistolníky zapomene, bude půda, kterou jste vy a vaše děti obdělávali, stále plodit. Pokud vás však dnes v noci postřílejí, pak jste na to všechno dřel zbytečně.“

Johnn Trask, který dosud mlčky naslouchal, praštil pěstí do stolu.

„Proč nám nepomůžete hájit naše práva, rangere?“ zvolal. „Máte hvězdu. Musíte se zasadit za zákon. Je vaší povinností…“

„Mou povinností je vyřadit Clinta Wheelocka a jeho smečku,“ skočil mu Kerrigan do řeči. „A to není tak jednoduché. Chtěl jsem se ještě na něco zeptat.

Půda, na které stojí vaše usedlost, vám patří, nebo ne?“

„Samozřejmě že nám patří,“ odsekl mladý Trask.

Jeho otec mu dal znamení, aby mlčel. „Ano, je to naše půda, náš majetek,“ pomalu a hořce řekl.

„Můžete to dokázat?“

„Dokázat?“ Trask pokrčil rameny. „Před nějakou dobou vyhořela úřadovna oblastního šerifa v Canyonu. Byly tam i pozemkové knihy. Nezjistilo se, kdo ji podpálil. Ale už dlouho je mi jasné, že za tím stojí Clint Wheelock. Před mnoha lety jsme tuto půdu zaregistrovali, jenže všechny dokumenty shořely, takže se to teď nedá dokázat.“

„Proč si myslíte, že vaši půdu chce Wheelock?“ zeptal se ranger. „Je nějak cenná?“

Ebenezer Trask znovu pokrčil rameny, aby tím dal najevo, že neví.

„Brasada se musí nejdřív zúrodnit,“ odvětil. „Toto není půda pro chov dobytka, jen pro farmaření. Dobytek se tu nemá kde pást. Ale jednou tu budou pšeničná pole. Jenže Wheelock není člověk, který by dřel na poli. Nevím, co si s tou půdou chce počít. Vím jen, že ji chce za každou cenu. Proto najal pistolníky z celého Texasu.“

Traskova dcera, která předtím odešla ven, se vrátila a přinesla konvici s kávou, kterou postavila na stůl.

„Kam bychom měli jít?“ Ebenezer Trask se otočil ke Kerriganovi. „Máme jenom tento kousek půdy. Nikdo nás k sobě nevezme.“

„Jeďte do Washburnu v oblasti Armstrong, to je nejbližší město mimo tento kraj,“ radil mu Kerrigan. „Tam budete v bezpečí. Vezměte si jen to, co nezbytně potřebujete. Zapřáhněte koně a odjeďte. A nezastavujte se, dokud neopustíte kraj. Máte málo času, pane Trasku. Velmi málo času.“

Osadník na něho hleděl.

„Myslíte, že se sem někdy budeme moct vrátit?“ trpce se zeptal.

„Vrátíte se, pane Trasku. Dávám vám své slovo.“

„A co tu najdeme?“

„Ohořelé trosky. Trosky, které budete muset odklidit, abyste mohli začít znovu. Pak…“

Kerrigan se odmlčel, protože náhle se za ním otevřely dveře. Když se otočil, spatřil hlaveň winchestrovky. Na prahu stál vousatý muž s vráskami v obličeji. Byl to ten chlapík, který venku hlídal. Prst měl na spoušti.

„To je v pořádku, Murray,“ řekl Ebenezer Trask. „Tento muž je texaský ranger. Vytáhni z kůlny vůz a zapřáhni koně. Johnny ti pomůže.“

Když oba muži odešli, Kerrigan se opět obrátil. „Co teď budete dělat, rangere?“

„Pokusím se najít muže, který podpálil šerifovu úřadovnu,“ odvětil Kerrigan. „Až budu vědět, kdo to je, budu o kousek dál. Musím Wheelockovi dokázat, že jednal nezákonně, abych ho mohl zastavit.“

Vyšel ven a zahvízdal. Po chvíli se objevil jeho buckskin. Přiklusal k němu a zafrkal. Kerrigan si upravil třmeny, sáhl po uzdě a vyšvihl se do sedla. Právě otáčel koně, když tu spatřil Ebenezera Traska. Osadník k němu přišel a podal mu ruku.

„Hodně štěstí, rangere,“ řekl. „Kéž bych tak mohl jet s vámi.“

„Bylo by mi milejší, kdyby mi někdo kryl záda. Pošlu vám zprávu, až tu bude nastolen zákon a pořádek.“

Kerrigan pobodl hřebce ostruhami a vyrazil do temnoty.

+ + + + +

Bylo to už dlouho po půlnoci, když dorazil do Canyonu. Ve městě však ještě nevládl klid.

Kerrigan odvedl koně do nájemní stáje, vytřel ho, napojil a nakrmil. Pak se vydal k saloonu Golden Palace. Před jeho vchodem stály dva sudy s pískem, v němž byly zaražené hořící louče. Vešel dovnitř a hned ho do nosu udeřil pach alkoholu a tabáku.

Na pódiu tančily spoře oděné dívky s náhrdelníky a pštrosími pery v načesaných vlasech. Vyhrávala tam trojčlenná mexická kapela a na okraji pódia stála a zpívala Belle Stuartová.

Kerrigan přišel k baru. Belle si ho hned všimla a usmála se na něho. Měla hezký, hluboký hlas a ve svých jednoduchých, ale rafinovaných šatech a se zrzavými vlasy byla středem pozornosti všech přítomných. Dokonce i hráči pokeru a fara na ni hleděli.

Po tom, co dozpívala, jí všichni několik minut tleskali. Kovbojové z okolních rančů dupali po podlaze.

Pak sešla z jeviště a zmizela. O několik minut později ji Kerrigan uviděl mezi karetními stoly. Pohled jejích překrásných, modrozelených očí byl upřený na něho.

„Už jsem si myslela, že se dnes neobjevíte,“ řekla, když přišla k němu.

„Nechal bych si ujít všechno, jen vás ne,“ odvětil s úsměvem.

Jeho klid a rozvaha se jí líbily. Zasmála se. „To vám věřím. Smím vás pozvat na drink?“

„Vlastně jsem vás chtěl pozvat já, madam…“

„Ach, tady mám domovské právo já,“ řekla Belle Stuartová. Otočila se k barmanovi a řekla: „Abe, přines nám dvě whisky. Ale z láhve, ze které naléváš Clintu Wheelockovi, ne ten čtrnáct dnů starý dryák, který prodáváš opilcům.“

Pak se otočila ke Kerriganovi. „Jak jsem se vám líbila?“

„Máte dobrý hlas a vypadáte fantasticky. Proč nezkusíte štěstí v některém z velkých měst na východním nebo západním pobřeží, proč se zahazujete tady?“

„Není jednoduché prorazit,“ odvětila. „Musím žít, takže zpívám tam, kde mě chtějí. Je pořád lepší stát na pódiu v Canyonu než hladovět v některém velkém městě na Východě.“

„Myslím, že byste na pódiu stála i tam – a na lepším než tady,“ řekl Kerrigan. „Víte, kde je Clint Wheelock, madam?“

„Ne. Jestli není ve své kanceláři, pak může být kdekoli.“

„Je Don Raid ve městě?“

„Ne. Už před několika hodinami odjel s Clintovou smečkou. Proč se ptáte?“

Barman před Belle Stuartovou a Kerrigana postavil dvě sklenice a nalil jim z láhve se třemi hvězdičkami. Texaský ranger sáhl po své sklenici a zvedl ji. Zpěvačka ho napodobila, ale nenapila se a zkoumavě mu pohlédla do tváře.

„Kdo opravdu jste, Kerrigane?“ zeptala se. „Už jsem v tomto saloonu viděla spoustu mužů s kolty u pasu, ale vy se jim nepodobáte. Jste jiný – něčím, co nedokážu popsat slovy. Nechce se mi věřit, že jste jedním z těch nebezpečných pistolníků, kteří prodávají své kolty. Jste muž zahalený tajemstvím a – ano, jistou tragikou. Ale psanec nebo bandita nejste. Anebo mužům vůbec nerozumím.“

„Jestli rozumíte mužům, tak proč se vážete na Clinta Wheelocka?“ zeptal se Kerrigan. Nechtěl se jí těmi slovy dotknout, ale svou otázkou ho k tomu do jisté míry vyzvala. Lehce se zachmuřila a na okamžik vypadala rozzlobeně. Potom však bezvládně pohnula rukou.

„Žena v Texasu nemůže žít sama,“ odvětila. „Clint Wheelock se o mě postaral. Nějakou dobu jsem si myslela, že mě miluje. Ale mezitím jsme se vzdálili. Už to není ten muž co dřív, stal se z něho obchodník – nemilosrdný, chladnokrevný obchodník, který myslí jen na svůj prospěch a na rychlý zisk. Jednou se naše cesty rozdělí…“

Belle Stuartová se odmlčela a pohlédla přes jeho rameno ke dveřím. Kerrigan se otočil a viděl, že tam přišel Don Raid. Za ním se objevili Kiowa Jones a Sherman. Tři pistolníci přistoupili k barovému pultu. Raid byl zachmuřený, v jeho očích se zračil hněv.

Barman před ně bez vyzvání postavil tři sklenice a nalil jim do nich až po okraj whisky. Raid do sebe hodil svou kořalku a ukázal barmanovi, že má nalít znovu.

„Osadníci byli pryč, když jsme tam přijeli,“ zamumlal, aniž by pohlédl na Kerrigana. „Nemohli jsme nic dělat, jenom jsme to tam zapálili. Museli uprchnout uprostřed noci, v kamnech byl ještě teplý popel. Skoro to vypadalo, jako by je někdo varoval.“

Kerrigan nehnul ani brvou. Dobře cítil Raidovou podráždění. Tušil, že mladý pistolník teď, když musel spolknout tuto hořkou pilulku – hledá záminku k hádce. Nepatřil k lidem, kteří by dokázali přijmout porážku. Raid se chtěl hádat, chtěl vyprovokovat souboj, chtěl zabíjet.

„Proč nejste rád, že zmizeli? To jste přece chtěl?“ řekl Kerrigan.

„O čem to mluvíte?“ nechápavě se zeptala Belle Stuartová. Don Raid vypil již druhou whisky, pak sáhl po láhvi a nalil si sám.

„O tobě, krásko,“ odvětil. „Jestli jsi dnes večer sama, tak mi dej vědět. Rád bych si s tebou zašpásoval.“

Zamračila se. „Jsi opilý, Done. Takovým výrostkům by neměli nalévat whisky. Běž a vyspi se, chlapečku.“

Raid sebou trhl, jako by ho do tváře zasáhla pěst. Zbledl a sklenici, kterou právě zvedl k ústům, postavil na pult. V očích měl plameny, když se otočil k Belle Stuartové.

„Mluvíš o mně jako o chlapečkovi jen proto, že jsi ve Wheelockově náruči zapomněla, jak vypadá opravdový muž,“ řekl a jeho hlas se chvěl potlačeným hněvem.

„Jen klid,“ napomenul ho Kerrigan. „Dáma vás jistě nechtěla urazit. Dejte si ještě jednu whisky a zapomeňte na to.“

Chtěl mu položit ruku na rameno, aby ho uklidnil, ale Raid jeho ruku odstrčil.

„Nemíchejte se do mých věcí, nebo toho budete litovat,“ procedil mezi zuby. Prošel kolem Kerrigana a zastavil se před Belle Stuartovou.

„Já ti ukážu, kdo je tu chlap,“ řekl. „Možná pak nebudeš mít chuť se k Wheelockovi vrátit.“

Chytil ji, než mu stačila uhnout, přitáhl ji k sobě a pokusil se ji políbit na rty. Bránila se, ale Raid byl silnější. Přiblížil svou tvář k její, ale tu ho náhle Kerrigan odtáhl. Zavrávoral, narazil do pultu a pohlédl na Kerrigana.

„Ty zatracený…!“ vyhrkl. Trhl rukou ke koltům, ale tu se zarazil, protože Kerrigan mezitím již tasil. Raid hleděl do hlavně pětačtyřicítky, která mu mířila přímo na břicho.

„Chcete boj? Máte ho mít,“ řekl Kerrigan. „Ale ne na kolty. Pěstmi vás naučím, jak se chovat k dámě. Odepněte si opasek, Raide!“

Don Raid váhal, ale pak si odepnul opasek a hodil ho na pult. Kerrigan strčil svou zbraň do pouzdra a rovněž si odepnul revolverový opasek. Neviděl, jak Raid kývl na Slima Shermana. Toho si všiml, teprve když ho hromotluk chytil za rameno. Otočil ho k sobě a jednu Kerriganovi vrazil. Ranger odletěl zády proti karetnímu stolu, který se pod jeho vahou zhroutil.

Kerrigan vstal a potřásl hlavou. Sherman mu však nedal čas a okamžitě znovu zaútočil. Kerrigan inkasoval další rány na žebra, které mu vyrazily dech. Slim Sherman měl sílu býka a očividně ho mínil poslat k zemi.

Kerrigan ho několikrát trefil, ale jeho údery na Shermana neměly žádný účinek. Prostě je přijal, zavrtěl hlavou a znovu zaútočil. Kerrigana se zmocnilo zoufalství. Bylo to, jako by bušil do skály. Opět to koupil a zavrávoral směrem k létacím dveřím.

Když však Sherman přišel k němu, tak mu Kerrigan zasadil tvrdou ránu do brady. Bolela ho celá ruka až po rameno – ale poprvé měl jeho úder na protivníka účinek.

Kerrigan mu přidal, jenže Sherman ho chytil kolem pasu a strhl ho na zem. Oba muži se váleli po podlaze. Sherman popadl kolt, ale Kerrigan ho chytil za ruku a mlátil jí o podlahu tak dlouho, dokud revolver neodletěl.

Kerrigan se odvalil stranou, klekl si a trefil Shermana pravou pěstí do brady, když se chtěl zvednout. Potom oba muži vstali.

Shermanova tvář byla poznamenána mnoha údery, které musel inkasovat. Vrávoral, ale ještě nebyl poražen. V každém případě to byl zarputilý bojovník, který se nikdy nevzdával.

I Kerrigan již cítil slabost. Přesto znovu zaútočil. Tu Sherman vykopl pravou nohu a kopl rangera do brady. Ostruhou mu roztrhl košili až k opasku.

Kerrigan zavrávoral a zády narazil do dveří. Venku se zastavil o zábradlí, to však povolilo a Kerrigan se svalil na korbu nějakého vozu. Mezci, kteří do něj předtím byli zapřažení, byli přivázáni před saloonem. Na voze byly bedny a soudky a zpod stáhnuté plachty trčelo dlouhé toporo dvojité sekery, která se používala k porážení stromů.

Sherman, který rovněž vyšel ven a skočil za Kerriganem do vozu, sáhl po sekeře, vytáhl ji zpod plachty a rozmáchl se jí nad hlavou.

Kerrigan se na poslední chvíli odvalil. Sekera minula svůj cíl a zasekla se do dna vozu, toporo však Kerrigana udeřilo do levého ramene.

Sherman se pokusil ji vytáhnout. Ranger neváhal, vrhl se proti němu a strhl ho.

Pistolníkovi sjely dlaně z topora a skácel se na zem. Potom oba muži vstali.

Kerrigan zaútočil jako první a vložil do těch úderů veškerý svůj vztek. Podařilo se mu svého soka srazit z korby na ulici. Sherman se pokusil postavit, ale už neměl dost sil. Schoulil se a zůstal ležet. Boj byl u konce, Kerrigana však stál všechny síly.

Slezl z povozu na chodník a musel se opřít o sloupek zábradlí, jinak by se neudržel na nohou. Bolely ho ruce, jako by je ponořil do žhavého železa. Když na ně pohlédl, viděl, že jsou krvavé a opuchlé. Jeho tvář nemohla vypadat jinak.

Vzhlédl a spatřil Dona Raida.

Mladý pistolník si už opět připnul opasek. V očích měl nenávist, ale i strach a hrůzu, když hleděl na Kerrigana. Vypadalo to, že cítil nutkání sáhnout po koltech, protože měl ruce těsně nad jejich slonovinovými pažbami. Potom se však otočil, prodral se mezi lidmi, kteří se shromáždili před saloonem, aby přihlíželi rvačce, a zmizel v temnotě.

+ + + + +

„Kerrigane!“

Texaský ranger ten ostrý, panovačný hlas znal. Vyčerpaně se ohlédl. Kráčel k němu Clint Wheelock a výraz v jeho obličeji prozrazoval, že zuří.

„Nesnáším, když se moji lidé rvou mezi sebou,“ řekl. „Za to vás neplatím. Myslel jsem si, že jste inteligentnější. Co se stalo?“

„Ušetři si výčitky,“ ozvala se Belle Stuartová, která přistoupila k Wheelockovi. „Raid si začal. Když ho Kerrigan přinutil odepnout opasek, náhle ho na boj přešla chuť a poslal místo sebe Shermana.“

„O co šlo?“ chtěl vědět Wheelock.

Zrzavá zpěvačka se pohrdavě usmála.

„Raid ke mně byl drzý a Kerrigan ho odkázal do patřičných mezí.“

Clint Wheelock na Kerrigana vrhl nedůvěřivý pohled. „Neměl jste Dona Raida provokovat. To vám nezapomene. A při nejbližší příležitosti se vám pomstí. Patří k lidem, kteří na urážku nikdy nezapomenou – a je s koltem rychlejší než kdokoli jiný, koho jsem kdy potkal.“

„Raději mu to rozmluvte, jinak můžete jeho jméno rovnou vyškrtnout z výplatní listiny,“ odvětil Kerrigan.

Wheelock přikývl. „Promluvím s ním, ale nejsem si jistý, jestli to pomůže.“ Kývl na své muže, kteří stáli před saloonem. „Odneste Shermana do dvora! Hoďte ho do žlabu, ať se probere. Nic lepšího si nezaslouží. A jedno si zapamatujte: ode dneška každého, kdo neuposlechne mé příkazy, propustím. Nestrpím v mužstvu rozbroje. Belle, běž dovnitř!“

Belle Stuartová ho poslechla, ale když procházela kolem Kerrigana, zůstala vedle něho na chvíli stát.

„Ještě jsem vám za to, co jste pro mě udělal, nepoděkovala,“ řekla a pokusila se usmát. „Nikdy nezapomenu na to, že jste mi jako jediný pomohl. Jsem vám zavázaná. Možná ten dluh někdy budu moct splatit.“

„Tak dost!“ řekl ještě ostřejším hlasem Clint Wheelock. „Běž už konečně dovnitř, Belle! Nemám rád, když něco musím říkat dvakrát.“

Mlčky pokrčila rameny a zmizela ve dveřích. Kerrigan si rukávem otřel obličej a potom se díval, jak tři muži vlekli Shermana. Byl tak zřízený, že se nemohl udržet na nohou.

„Ještě nejste v Canyonu ani dva dny a už jste si udělal několik zarytých nepřátel,“ řekl Clint Wheelock. „Buďto neznáte strach – nebo jste blázen.“

„Vlastně byste slečnu Stuartovou měl před Raidem chránit vy,“ odsekl Kerrigan. „Ale vypadá to, že pro vás je méně důležitá než Don Raid a jeho rychlé kolty. Obětoval byste ji, abyste si udržel věrnost pistolníka, který za vás dělá špinavou práci, Wheelocku?“

Nečekal na odpověď, vrátil se do saloonu, zvedl svůj černý texaský klobouk z pultu a opět odešel ven.

Když kráčel po noční Main Street, stál Clint Wheelock ještě stále před Golden Palace, palce měl zaháknuté za brokátovou vestu a hleděl za ním. Něco v chování toho muže v něm vzbudilo nedůvěru. Nájemní pistolníci se nechovali tak jako Kerrigan.

+ + + + +

„Vypadáte, jako by vás kopl kůň,“ řekl šedivý, starý lékař a hodil zakrvácený tampon do vědra, které stálo vedle pryčny, na níž ležel Miles Kerrigan.

Texaský ranger si svlékl roztrhanou košili a doktor McBanner poslal jednoho mladíka do obchodu pro novou.

„V příštích dnech byste se boji měl vyhýbat, cizinče,“ dodal lékař a začal tržné rány v Kerriganově obličeji potírat jódem. „Bolí to? Samozřejmě že to bolí,“ odpověděl si sám na svou otázku. „Vyhýbejte se pistolnickým soubojům. Máte pohmožděné levé rameno, ale jak vidím, nosíte kolt napravo. Kdybyste byl levák, nemohl byste dobrý týden sáhnout po koltu. Nevaruji vás ze sympatií, ale jen proto, abych městu ušetřil náklady za váš pohřeb. Canyon není moc bohaté město.“

Kerrigan se otočil a pomalu se opřel o lokty. Nejhorší bolesti už přešly. Pomalu přehoupl nohy přes okraj pryčny.

„Snad nemám zlomenou ruku?“

„Ne. Měl jste štěstí. Ale ten útok sekerou mohl skončit i hůř. Dáte si whisky? Ta někdy pomůže víc než ten nejlepší doktor. Mě drží whisky nad vodou už více než dvacet let. Co mám dělat jiného? Jsem jediný lékař v okruhu sta mil. Kdybych onemocněl, nebyl by tu nikdo, kdo by mi pomohl. Whisky je má jediná záchrana.“

Kerrigan se opřel o stěnu. „Vy už jste tu dvacet let, doktore?“ řekl. „Takže kraj asi znáte tak dobře jako své stříbrné hodinky.“

„Mé hodinky jsou z plechu. Na stříbro nemám,“ odpověděl McBanner. Díval se na Kerrigana přes své kulaté brýle. „Co chcete vědět?“

„Je tu nějaké nerostné bohatství?“

„Bohatstvím Texasu jsou jeho ohromná stáda dobytka. Dala by se tu pěstovat kukuřice a pšenice, kdyby se půda zúrodnila, o což se osadníci snaží. Ale nerosty – zlato, stříbro nebo měď – o tom jsem tu neslyšel. Proč se ptáte?“

Kerrigan neodpověděl. Vstal, oblékl si novou košili a připnul si revolverový opasek.

„Co jsem vám dlužný?“

„Jezdíte pro Clinta Wheelocka, že? Obvykle mi účty za své lidi platí on. Takže si peníze nechte.“

Kerrigan vytáhl z kapsy dva stříbrné dolary a hodil je na stůl.

„Jsem zvyklý si své účty platit sám,“ řekl. „Ale ještě bych se vás rád na něco zeptal, doktore. Pokusil se v poslední době někdo – kromě Clinta Wheelocka – koupit půdu v oblasti Randall?“

McBanner na něho chvíli udiveně hleděl, ale pak z jeho tváře zmizela nedůvěra.

„Jsem lékař,“ řekl a otočil se ke svým nástrojům. „Jsem tu od toho, abych rovnal polámané kosti, vytahoval kulky, pomáhal dětem na svět a starým lidem do hrobu. Někdy je dokonce mou povinností zjistit, zda ten, koho pověsili, už je opravdu v pánu. Ale nejsem tu od toho, abych odpovídal na zvídavé otázky. Někdy je lepší nic nevidět, nic neslyšet a nic neříkat. Moji předkové se všichni dožili sta let. To chci i já. Nemám chuť koupit kulku do zad.“

Kerrigan věděl, že nemá smysl se dál vyptávat. Od chvíle, kdy si připnul hvězdu texaského rangera, slyšel taková slova mnohokrát. Slova, za kterými se skrýval strach. A věděl, že toho, kdo se bojí o život, mluvit nepřinutí. Nemělo smysl na lékaře dál naléhat.

„Rozumím,“ řekl. „Zapomeňte na to, že jsem se vás ptal.“

„Pokud si vzpomínám,“ odvětil McBanner, „mluvili jsme jen o vašem zdravotním stavu. A ještě něco, cizinče.“

Kerrigan již stál u dveří. Otočil se. Lékařovy brýle se leskly ve svitu petrolejky. Za nimi mžouraly krátkozraké, světle modré oči.

„Zvědavost už mnoha lidem zkrátila život. Zvědavost je nebezpečná i pro pistolníka, který nosí kolt tak nízko jako vy. Zapamatujte si to, cizinče!“

+ + + + +

Slunce už stálo vysoko na obloze, když Miles Kerrigan následujícího dne dorazil k usedlosti Ebenezera Traska. Už z dálky cítil kouř, který k němu přinesl vítr. I jeho kůň byl neklidný. Koně nenávidí oheň.

Náhle se mezi topoly objevili dva jezdci. Jeden se uchopil winchestrovku a zvedl ji. Další se však vyklonil ze sedla a strhl mu hlaveň dolů.

Byli to Johnny Trask a Murray.

Kerrigan zastavil svého koně a sundal ruku z koltu. „Neříkal jsem vám, že se odtud máte držet dál, dokud vám nepošlu zprávu? Kdybyste místo na mě natrefili na Wheelockovy pistolníky, tak by vás srazili kulkami ze sedel. Proč jste nezůstali ve Washburnu?“

„Byl bych rád, kdybych potkal někoho z Wheelockových lidí, pak by teď bylo o jednoho banditu méně. Pistolníci vypálili náš domov, teď z něho stojí jen začouzené zdi. Pokud se opravdu budeme moct vrátit, tak to bude nejméně rok trvat, než všechno znovu vybudujeme.“

Johnny Trask hovořil s hořkostí a hněvem v hlasu. Kerrigan věděl, jak se cítí. Vybudovat domov je stálo mnoho let dřiny a teď byl během jediné noci zničen.

Přesto bylo dobře, že Trask a Murray nepotkali Wheelockovy lidi. Johnny Trask byl mladý a horkokrevný. Rychle by sáhl po koltu. Proti Wheelockovým pistolníkům by však neměl šanci.

„Kde jsou váš otec a vaše sestra, Johnny?“ zeptal se Kerrigan, aniž by odpověděl na jeho slova.

„V bezpečí. Ubytovali jsme se v hotelu ve Washburnu. Murray a já jsme sem přijeli, abychom se přesvědčili, co se stalo.“

Kerrigan jim stručně pověděl, co se událo v Canyonu. „Don Raid zuřil, protože jste mu unikli,“ řekl nakonec. „Chtěl vás postřílet za každou cenu. Pravděpodobně teď právě se svými lidmi jezdí křížem krážem po kraji a hledá vás. Otočte koně a jeďte pryč! A nezastavujte se, dokud nebudete ve Washburnu!“

„Možná by bylo lepší, kdybychom zůstali poblíž. Je možné, že budete potřebovat pomoc, rangere. Stojíte sám proti Wheelockovi, Raidovi a celé té hordě.“

Kerrigan na něho vrhl ocelový pohled.

„Clint Wheelock a Don Raid patří zákonu,“ řekl. „A podle zákona budou odsouzeni.“

„Nezapomínejte na oblastního šerifa, rangere. I jeho jméno je na Wheelockově výplatní listině.“

Kerrigan mlčky přikývl.

„Doufám, že všechny ty zločince dostanete na šibenici,“ řekl Johnny Trask. Pak otočil svého koně a odjel. Murray ho následoval. Kerrigan hleděl za nimi, dokud nezmizeli. Potom hřebce kopl a jel dál.

Při tom si vzpomněl na varování kapitána Sladea Cassidyho, že možná bude muset skočit oběma nohama do samotného pekla. Vypadalo to, že Cassidy měl pravdu.

Texaský ranger si vzpomněl na smečku pistolníků, které měl vést a které toho rána poprvé viděl. Byli to tvrdí chlápci, většina z nich nebyla hledána jen v Texasu, ale i v půltuctu dalších států. Na všech zatykačích pravděpodobně stálo „mrtvého či živého“.

Udělali by pro Clinta Wheelocka cokoli, dokud platil. Ale to byla zároveň i jejich slabost. Bojovali jen za peníze. Kdyby se Kerriganovi povedlo Wheelocka vyřadit, jejich věrnost by byla otřesena.

V křoví šelestil horký vítr, když ranger dorazil k Traskově vypálené usedlosti. Nad ruinami plachtili supi.

Kerrigan sesedl, nechal svého koně stát a krokem se vydal k začouzeným zdem.

Raidovi bandité tam očividně popustili uzdu svému hněvu. Běsnili jako horda opilých indiánů. Rozlítilo je, když tam nikoho nenašli.

Pak se Kerrigan otočil a chtěl se vrátit ke svému koni. Tu si něčeho všiml, lesklo se to v prachu. Sklonil se a zvedl to. Byly to stříbrné kapesní hodinky s řetízkem. Otevřel víčko a na jeho vnitřní straně spatřil vyrytý monogram: S.S.

Kerrigan pomyslel na Slima Shermana, mohutného pistolníka, kterého v Canyonu porazil. Patřil k Raidově skupině, a proto byl v noci zde. Musely to být jeho hodinky.

Zamyšleně je zavřel a strčil si je do kapsy vesty. Potom se vyšvihl do sedla a vydal se směrem ke Canyonu.

+ + + + +

Do města dorazil dvě hodiny před půlnocí. Vítr k němu přinášel hluk saloonů: řev opilců, tóny piána a ženský smích.

Před saloony stály dlouhé řady osedlaných koní. Kerrigan pohlédl na osvětlená okna Golden Palace.

V té chvíli třeskl výstřel. Kerrigan se právě předklonil, aby utáhl podbřišník, který mu připadal příliš volný – a tento pohyb mu zachránil život.

Kulka proletěla tak těsně kolem něho, že cítil závan vzduchu. Koutkem oka viděl záblesk v temnotě. Třesk se odrážel od stěn domů.

V následujícím okamžiku se pověsil na bok svého koně a ostrým zvoláním ho pobídl do cvalu. Třeskly další dva nebo tři výstřely, kulky však minuly. Z Kerrigana byla vidět jen noha nad hřbetem koně a ruka na hrušce sedla.

Texaský ranger takto urazil patnáct kroků, potom se pustil, dopadl do prachu, převalil se, vyskočil a s koltem v ruce přiběhl do stínu nejbližšího domu.

Opět se ozval výstřel. Kulka se zaryla do dřevěné stěny. Kerrigan počítal záblesky.

Střelci museli být nejméně tři.

Vypálil z koltu a uslyšel chraplavý, přidušený výkřik. Střelba utichla. Z druhé strany Main Street byly slyšet vzdalující se kroky.

Kerrigan čekal, ale panovalo ticho. Poznal, že zákeřní střelci uprchlí. Přesto počkal, než ze saloonů vyběhli lidé alarmovaní výstřely. Strčil si kolt do pouzdra a vyšel z úkrytu.

Před Golden Palace se objevil Clint Wheelock, s dlouhým tenkým doutníkem v ústech.

Kerrigan se s cinkáním ostruh vydal k němu. Wheelock si zahákl palce za rukávy vesty – a když si při tom vyhrnul klopy saka, zahlédl Kerrigan, že má pod levou paží pouzdro s revolverem. To si musel zapamatovat. Ruka pod sakem mohla znamenat, že si bral doutník – nebo něco jiného. Na ty, kdo nosili kolty pod paží, bylo nutné si dávat pozor.

„Stříleli na vás, Kerrigane?“ zeptal se Wheelock.

„Zdá se, že vás to překvapilo,“ odpověděl ranger.

„Asi to byl někdo z osadníků, kdo se dozvěděl, že pro mě jezdíte. Ale vy jste přece věděl, že práce pro mě bude nebezpečná.“

„Nevěřím, že to byl osadník. Kde je Don Raid?“

„Nemám tušení,“ odpověděl Wheelock. „Pojďte dovnitř a dejte si na mě whisky.“

Kerigan na konci ulice spatřil svého koně. Zahvízdal a hřebec přiklusal. Kerrigan omotal uzdu okolo zábradlí před saloonem a pak se vydal za Clintem Wheelockem.

„Pojďme do mé kanceláře, tam si můžeme promluvit v klidu,“ řekl majitel saloonu.

Když oba muži kráčeli po schodech do patra, spatřil Kerrigan Belle Stuartovou, která stála u pultu a hleděla na něho velkýmai vytřeštěnýma očima. Vypadalo to, jako by něco chtěla říct, nedokázala však promluvit.

„Posaďte se,“ vyzval Wheelock Kerrigana. „Dáte si doutník nebo whisky?“

Kerrigan se neposadil, ale opřel se o stěnu tak, že měl pravou ruku zaháknutou za revolverovým opaskem a dlaň měl těsně vedle pažby peacemakeru. Bylo mu jasné, že mu hrozí nebezpečí. A ten, kdo stál, mohl tasit rychleji než ten, kdo seděl na židli.

„Kde je Don Raid?“ zeptal se a záměrně přeslechl Wheelockova slova.

„Už jsem vám řekl, že to nevím,“ odpověděl majitel saloonu. „Ale kde jste byl celý den? V Canyonu jsem vás neviděl.“

„Jel jsem se podívat po kraji. Jen hlupák bojuje tam, kde to nezná,“ vyhýbavě odvětil Kerrigan. „Ale Raid…“

„Vy myslíte, že za tím přepadením stojí Don?“ skočil mu Wheelock do řeči. „Možná máte pravdu. Co kdybyste mu podal ruku na usmířenou? Včera jste ho přece pokořil před celým městem.“

„To, co se stalo včera v noci, byla Raidova chyba. Chtěl boj, ale neměl dost odvahy na to, aby ho vybojoval sám. Proto za sebe poslal Shermana. Jestli je rozumný, tak se poučí.“

Clint Wheelock pokrčil rameny.

„Ještě jsem nepotkal pistolníka, který by byl dost rozumný na to, aby se vyhnul boji,“ řekl dvojsmyslně. „Každý si myslí, že je s koltem ten nejrychlejší – až jednou narazí na někoho, kdo je rychlejší.“

+ + + + +

Bylo to dlouho po půlnoci, když kavalkáda dvanácti jezdců zastavila v malé dolině. Jeden z nich seskočil ze sedla a vydal se po svahu nahoru. Po chvíli se vrátil.

„Na farmě se svítí,“ řekl a pohlédl na jezdce, který seděl v sedle tmavého morgana.

Muž přikývl a přetáhl si šátek přes obličej tak, že mu byly vidět jen oči. Ostatní ho napodobili.

„Víte, co máte dělat,“ řekl a jeho hlas zněl zpod šátku tlumeně. „Nesmí zůstat svědkové. Mrtví nás z ničeho neobviní. Dostáváte dobrou mzdu, tak teď dokažte, že si ji zasloužíte. Zapalte louče!“

Každý z jezdců měl loket dlouhý klacek, jehož konec byl omotaný hadrem namočeným v oleji. První z nich zapálil svou pochodeň a podal ji dalšímu, který od ní zapálil svou. Tak putoval oheň od jednoho jezdce ke druhému. Kavalkádu zalilo rudé světlo.

Muž na morganovi se postavil ve třmenech a zamával pochodní nad hlavou, takže se rozhořela. Potom pravou rukou vytáhl kolt a dal znamení.

Ve volné řadě vyjeli z doliny a vydali se k usedlosti, jejíž světla zářila ve tmě.

Byl slyšet jen dusot kopyt a praskání loučí. Přijeli k farmě až na pětadvacet kroků, když tu náhle třeskl výstřel.

Kulka s hvízdnutím proletěla nad jezdci. Ze stínu kůlny vysel muž.

Stáhl páku winchestrovky a zvolal: „Stát! Ani o krok dál! Kdo jste? Co chcete?“

Tu třeskla rána z koltu a muž klesl na kolena. Ještě jednou se pokusil zvednout winchestrovku, ale muž v masce ho srazil k zemi. Osadníkova kulka se zaryla do země.

Potom jezdci, kteří při prvním výstřelu pobodli koně, dorazili mezi budovy. Pochodně hodili na střechy pokryté vyschlými drny a větvemi, které okamžitě vzplanuly.

Koně banditů řehtali a točili se v kruhu, zatímco jejich jezdci stříleli z koltů kolem sebe.

Budovy byly v mžiku v plamenech, suché dřevo chytilo rychle. Ve vzduchu se vznášel kouř.

Za úzkými okny domu zhaslo světlo. Útočníci je neustále ostřelovali.

Tu se v jednom z oken objevila hlaveň winchestrovky. Vyšlehl z ní plamen, jeden z jezdců se chytil za bok a zhroutil se na krk koně.

Vůdce banditů něco vykřikl na své lidi a kavalkáda zmizela v temnotě. Jen boss desperátů zůstal na kraji dvora. Pevně držel uzdu neklidného, řehtajícího koně a v druhé ruce měl kolt. Jeho pohled – podobající se pohledu krvelačného vlka – byl upřen na nízký srub, jehož dveře se náhle otevřely.

Ven vyvrávoral muž obklopený kouřem a plameny. V rukou držel winchestrovku, ale byl tak oslepen štiplavým, šedým kouřem, že neviděl, co se děje okolo. Běžel přímo k vůdci banditů.

Ten zvedl kolt a vypálil. Trefil ho do hrudi. Osadník se zastavil, zavrávoral, klesl na kolena a pak se zhroutil na zem.

Jezdec otočil koně, brutálně ho pohodl ostruhami a vydal se za svými lidmi. Za ním zůstala vypálená usedlost. Po dlouhé době, až vyhasly plameny, se objevili supi.

Po chvíli vůdce banditů dorazil ke svým lidem, kteří na něho čekali mimo kruh ozářený ohněm.

Strčil postříbřený kolt se slonovinovou hlavní do pouzdra, strhl si z tváře šátek, kterým se maskoval, a zhluboka se nadechl. Škodolibě se usmíval, když viděl, jak se střechy budov jedna po druhé hroutily.

„Tentokrát nám osadníci neunikli, Done,“ řekl jeden z jezdců. Don Raid držel uzdu svého morgana pevnou rukou.

„Správně, Kiowo,“ odvětil. „Toto byl první tvrdý úder, který jsme osadníkům zasadili. Wheelock s námi bude spokojený. Nedivil bych se, kdyby osadníci odtáhli, až se rozkřikne, co se tu dnes v noci stalo. A jestli to neudělají – nu, pak je pošleme k čertu všechny. Vpřed, jedeme zpátky do Canyonu!“

+ + + + +

Belle Stuartová právě stahovala knot petrolejové lampy, když tu někdo zaklepal na dveře.

To klepání znělo tvrdě a panovačně. Věděla, kdo stojí za dveřmi. Na rozhovor, který ji nepochybně čekal,však však neměla náladu, takže chtěla získat čas.

„To jsem já – Clint,“ řekl Wheelock. Belle přeběhl mráz po zádech. Bezmocně se rozhlížela po pokoji, jako by hledala únikovou cestu.

„Chvilku počkej,“ odvětila a přehodila si přes ramena župan. „Už jdu.“

Clint Wheelock stál na prahu a mračil se, když otevřela. V očích měl jiskry, které neprozrazovaly nic dobrého.

„Ty ještě nespíš?“ zeptal se.

„Právě jsem si chtěla lehnout. Nechceš to nechat na zítřek? Jsem unavená a bolí mě hlava. Raději bych si s tebou promluvila u snídaně, Clinte. Necháš mě samotnou?“

Wheelock přesto vešel dovnitř a zavřel za sebou. Rozhlédl se a pak jeho pohled ulpěl na Belle. Byl to tvrdý pohled, bez stopy vlídnosti.

„Slyšel jsem, že jsi proti mým příkazům opustila saloon,“ řekl. „Bylas v hotelu – v Kerriganově pokoji.“

Belle Stuartová cítila, jak se jí nahrnula krev do tváře. „Ty hlídáš každý můj krok?“ ostře se zeptala.

„Vypadá to, že mám důvod ti nedůvěřovat,“ odvětil. Tón jeho hlasu prozrazoval, že se ovládal jen s vypětím všech sil.

„No dobrá, byla jsem v hotelu,“ přiznala se. „Ale nemysli si o mně nic špatného. Jestli si myslíš, že jsem…“

Pohled, který na ni vrhl, ji umlčel. Udělal ještě několik kroků doprostřed místnosti, pak se zastavil, prudce se otočil a zeptal se: „Chceš, abych s tebou jednal jako s pouliční prostitutkou? Jsi mi něco dlužná, Belle. To, kým jsi, jsi díky mně. Za všechno, co máš, vděčíš mně. Za to mám jistá práva. Jinými slovy: Patříš mi. Jsi můj majetek. Kdyby se někdo pokusil na tebe zírat, tak za to zaplatí. Kde bys byla, nebýt mě, Belle? Skončila bys na dně.“

„Proč mě nenecháš být, když si jsi tak jistý, že bez tebe nedokážu žít?“ odvětila. „Vím, že si myslíš, že si všechno můžeš vzít násilím. Půdu, dobytek – dokonce i lidi. Stal se z tebe mocný člověk, Clinte. A s pomocí smečky pistolníků chceš být ještě mocnější, bohatší a vlivnější. Je možné, že jsi zatím díky své nemilosrdnosti všechny partie vyhrál. Ale já nejsem tvůj majetek, Clinte. Byla jsem s tebou ze svobodné vůle, protože jsem tě dlouhou dobu neznala. Ale pokud se rozhodnu tě opustit, pak mi v tom nezabráníš.“

Wheelockovi cukalo ve tváři. „Copak jsem tě někdy nechal na pochybách o upřímnosti svých citů, Belle?“

„Otázka je, jestli jsi vůbec upřímných citů schopný,“ odvětila. „Myslím, že po svém boku nechceš mít člověka, ale jen předmět, s kterým bys mohl zacházet tak, jak bys chtěl. Kupuješ si pistolníky. A myslíš si, že sis koupil i mě. Ty uznáváš jen jediný zákon a tím je tvá vůle. Trvalo mi dlouho, než jsem to poznala. Ty nedokážeš milovat. Máš rád jen sám sebe.“

Clint Wheelock přišel k ní a natáhl k ní ruku. Belle Stuartová ucukla. Měla z něho strach, ale zároveň si přála, aby její vztah s tímto mužem jednou provždy skončil.

V posledních dnech hodně přemýšlela o svém životě a dospěla k závěru, že udělala mnoho chyb a že už jí nezbývalo moc času na to, aby mohla začít znovu. To se jí mohlo povést jedině za předpokladu, že by se zbavila Clinta Wheelocka.

„Rozhodla jsem se, že tě opustím,“ řekla. „Celý život ubližuješ druhým. Proti své vůli jsem se stala svědkem tvých špinavostí. Vím, jaké spřádáš plány. Proto zítra večer nasednu do dostavníku a odjedu do Lubbocku. Tím se naše cesty…“

Wheelock ji hřbetem ruky udeřil tak tvrdě, že zavrávorala a spadla na postel. V očích měla slzy, ale ani ne tak slzy bolesti jako poraněné hrdosti.

„To jsi neměl dělat,“ tiše řekla. „Tím jsi zničil vše, co mezi námi bylo. Teď vím, že jsem se rozhodla správně, když jsem se odhodlala se s tebou rozejít.“

Hleděl na ni a v jeho očích se jiskřilo. Odložil masku, z výrazu v jeho tváři se dalo vyčíst, jaké pocity ho ovládají.

„Ty mě neopustíš, protože ti to nedovolím,“ řekl. „Nikdy ti to nedovolím. Jestli odjedeš, tak tě najdu a přivleču zpátky, i kdybych za tebou měl jet až na konec světa. Patříš mně a uděláš to, co chci.“

Belle Stuartová na něho hleděla, ale mlčela. Clint Wheelock jí musel vidět na očích, že je rozhodnutá. Byl však tak rozhořčený, že si toho vůbec nevšiml.

„Už jednou jsi mě zbil – před mnoha lety,“ řekla s klidem, ke kterému se přinutila. „To jsi neměl dělat, Clinte. Tím jsi spálil poslední most mezi námi.“

+ + + + +

Milese Kerrigana probral hluk, který zněl z Main Street. Ještě než otevřel oči, instinktivně sáhl pravou rukou pod polštář – v zažitém reflexu.

Od chvíle, kdy si připnul hvězdu texaského rangera, byl zvyklý spávat s revolverem pod sedlem, jež mu sloužilo jako polštář. Pak si však uvědomil, kde je, a prudce se posadil. Z ulice zněl dusot kopyt.

Kerrigan odhodil deku a vstal.

Venku již svítilo slunce, když se vyklonil z okna.

Po Main Street cválala kavalkáda – mohlo to být dvanáct nebo i více mužů. Kerrigan na první pohled poznal, že jde o osadníky. Staré šaty, ošoupané klobouky, šněrovací boty – takto kovbojové nechodili.

I to, jak měli připnuté revolvery, svědčilo o tom, že nejde o Wheelockovy jezdce. Většina z nich měla v sedlovém pouzdře pušku. Měli však jen dvě nebo tři winchestrovky, zbylé zbraně pocházely z občanské války – byly to spencerovky a springfieldky.

Jezdci zastavili své koně před saloonem Golden Palace. Jeden z nich, mohutný muž, se postavil ve třmenech a zvolal: „Vyjděte ven, Wheelocku! Chceme s vámi mluvit. Vyjděte ven, nebo si pro vás přijdeme!“

Kerrigan bezděky zaklel. Kdyby teď vypukla přestřelka, došlo by na Main Street ke krveprolití. Musel si pospíšit, pokud jí chtěl zabránit.

Počítal se vším, jenom ne s tím, že do Canyonu přijedou pobouření osadníci, kteří budou chtít vzít spravedlnost do svých rukou.

Chvatně se oblékl, aniž by ulici spouštěl z očí. Náhle se rozletěly dveře saloonu a na chodník vyšli tři muži.

Byli to Clint Wheelock, Raid a oblastní šerif Albright.

Wheelock zůstal stát na kraji chodníku. Napravo od něho byl Don Raid, který si neklidně pohrával se slonovinovými pažbami svých postříbřených koltů. Ve tváři měl vyzývavý, lačný úsměv – očekával boj.

Šerif Albright se očividně necítil ve své kůži, Wheelock ho však platil, takže musel hrát podle jeho not. Svou přítomností měl jeho činům dodat zdání zákonnosti.

„Proč tu vyřváváte jako smečka opilců?“ zeptal se Wheelock osadníků.

Mluvčí osadníků klesl zpátky do sedla.

„Dobře víte, proč jsme do Canyonu přijeli,“ chraplavě odvětil. „Včera v noci bandité vypálili Shelbyho usedlost. Clem a Dan Shelbyové při tom přepadení přišli o život.“

Clint Wheelock nehnul ani brvou. „To je politováníhodné,“ odvětil. „Ale proč s tím jdete za mnou? Chytání a trestání vrahů není mým úkolem. To je věc oblastního šerifa.

Mohutný osadník zavrtěl hlavou. „Dobře víte, proč jsme přijeli za vámi, Wheelocku. Přepadení provedli vaši lidé – ta banda přivandrovalých pistolníků. Muži, kteří zastřelili Clema a Dan Shelbyho, jsou na vaší výplatní listině. Asi teď sedí ve vašem saloonu. Vytáhneme je odtud a pověsíme je na nejbližším stromě. A jestli se pokusíte nám v tom zabránit, pak pověsíme i vás, Wheelocku.“

Nato stáhl páku winchestrovky, kterou držel pod levou paží.

Kerrigan viděl, že situace je vyhrocená na ostří nože.

Sáhl po revolverovém opasku a zpod postele vytáhl winchestrovku, kterou tam večer předtím dal i se sedlem a sedlovými brašnami. Teď šlo o každou vteřinu.

Opustil místnost a seběhl po schodech do haly hotelu. Při tom si připnul opasek. Recepční stál ve vchodu a hleděl k saloonu. Kerrigan ho odstrčil stranou a vyšel na chodník.

Osadníci mezitím utvořili půlkruh před Golden Palace a zdálo se, že čekají na znamení svého vůdce. Raid a Albright byli připravení bojovat.

A pak Kerrigan koutkem oka spatřil tmavé postavy, které se zvedly na střechách okolních domů. Na slunci se leskly hlavně winchestrovek, které mířily na osadníky.

Wheelockovi pistolníci tedy osadníky očekávali. Vypadalo to, že majitel saloonu chtěl celou záležitost dotáhnout do konce. Do krvavého konce. Osadníci si ještě nevšimli, že je pistolníci mají na mušce, jejich pozornost byla plně upřena na Clinta Wheelocka, Raida a oblastního šerifa.

Don Raid předstoupil před Wheelocka a šerifa a řekl: „Neměli jste sem jezdit. Nechceme s vámi bojovat, ale pokud nás k boji přinutíte, poteče krev.“

„Jste namyšlený frajer, Raide,“ řekl mluvčí osadníků. „Ale já mám za sebou dost pušek. Vraždu Clema a Dana Shelbyho pomstíme. Tentokrát s vámi zameteme.“

Raid zbledl. V jeho očích se jiskřilo.

Kerrigan poznal, že to je rozhodující okamžik. Kdyby teď někdo z osadníků sáhl po koltu, rozpoutalo by se na Main Street peklo.

„Stát!“ řekl ostrým hlasem. „Už jste tu nadělali dost rozruchu.“ Winchestrovku držel u boku a mířil jí na osadníky.

Náhle se všichni ohlédli na něho. Mezi jezdci nastal neklid, protože viděli, že jsou mezi dvěma ohni. Kerrigan rychle stáhl páku winchestrovky a do komory s cvaknutím zajel náboj.

„Jestli někdo z vás sáhne po zbrani,“ varoval osadníky, „koupí kulku.“ To byl samozřejmě bluf, protože chtěl za každou cenu zabránit přestřelce. „Varuju vás! Jestli nás přimějete bojovat, moc vás odtud neodjede.“

Viděl, že Raid zbledl a že mezi zuby procedil kletbu. Připravil se na boj a když přišel rozhodující okamžik, vložil se do toho Kerrigan. Jeho nečekaný zásah udělal Wheelockovi a Raidovi škrt přes rozpočet.

Kerrigan chvíli přemýšlel, zda Don Raid sáhne po koltech. Byl odhodlán ho v takovém případě vyřadit rychlým výstřelem z winchestrovky. Pistolník to však jako by tušil a nehýbal se.

Osadníci váhali. Pak jejich vůdce řekl chvějícím se hlasem: „Tak dobrá, vyhrál jste, Wheelocku. Ale varuj u vás: Každého pistolníka, který se objeví na našich pozemcích, bez milosti zastřelíme.“

Vyplivl prach, otočil koně a vydal se po Main Street. Zbylí jezdci ho následovali. Krátce nato kavalkáda zmizela.

Kerrigan sklonil winchestrovku. Clint Wheelock na něho hleděl, když kráčel přes ulici k saloonu. Jeho tvář se podobala masce, za níž se skrýval hněv a zklamání. Raid se však tak dobře neovládal.

„Vy zatracený idiote,“ nenávistně řekl ke Kerriganovi, „proč jste se do toho míchal? Všechno bylo připravené. Mohli jsme s osadníky zatočit jednou provždy.“

„Příliš pozdě jsem si všiml, že jste na střechy okolních domů rozestavil muže,“ řekl Kerigan k Wheelockovi. „Chtěl jsem vám jen pomoct, pane Wheelocku.“

Majitel saloonu se otočil a vešel do Golden Palace. Raid a Albright šli za ním.

Kerrigan se k nim přidal, zatímco střelci na Main Street opustili svá stanoviště.

Čtyři muži se posadili k jednomu karetnímu stolu. Kerrigan si prohlížel Dona Raida a viděl hlubokou, čerstvě zajizvenou ránu na jeho pravé tváři.

„Ha,“ uštěpačně řekl. „Kousl vás kůň, Raide?“

„To je památka na jednoho z bratrů Shelbyů,“ zamumlal mladý pistolník. „Vystřelil na nás z winchestrovky, když jsme se přiblížili k jejich farmě.“

„Kdyby vás tam trefila kulka z winchestrovky,“ odvětil Kerrigan s provokativním úsměvem, „tak byste teď už asi žádnou lícní kost neměl. Spíš bych řekl, že to byla kulka z revolveru, která vás trefila v noci na Main Street krátce po tom, co jste se mě pokusil zastřelit ze zálohy.“

Raid strnul. Prudce se pohnul, jako by chtěl vstát a sáhnout po koltech, ale Clint Wheelock ho zastavil. „Posaď se! Jasně jsem se vyjádřil, že rozbroje mezi svými lidmi nestrpím.“

Pak se otočil ke Kerriganovi. „Očekávám od vás, že povedete příští akci proti osadníkům. Zhatil jste náš plán – nevědomky, jak předpokládám. Zítra to můžete napravit. Je načase, abyste si svou pistolnickou mzdu zasloužil.“

Wheelock ukázal prstem na oblastního šerifa. „A vy, Albrighte, pojedete hned teď na Shelbyho usedlost a podíváte se na stopy těch maskovaných banditů, kteří spáchali ten zločin.“ Tiše a jízlivě se zasmál. „Musíme uchovat zdání zákonnosti.“

Když muži opustili saloon, zůstal Don Raid vevnitř a postavil se Kerriganovi do cesty.

„Vyzval jste mě,“ řekl. „Wheelock nestrpí spory mezi svými lidmi. Ale já nejsem člověk, který by tak snadno přešel urážku. Přijde den, kdy s vámi zatočím.“

„Přijde, to je pravda,“ přisvědčil Kerrigan. „Ale už vám nedám příležitost střílet ze zálohy, Raide. Příště budeme bojovat tváří v tvář.“

Pak prošel kolem Dona Raida ke dveřím. Kostky byly vrženy. Následujících čtyřiadvacet hodin muselo přinést rozhodnutí. Kerrigan byl rád, že brzy dojde k boji. Situace v kraji se v posledních dnech tak vyhrotila, že napětí bylo nesnesitelné. A z tohoto napětí mohlo vzejít jen zlo, pokud by jeho výhonky nebyly včas vymýceny.

+ + + + +

Miles Kerrigan přinesl své sedlo do stáje, sedláni však nechal na stájníkovi. Sám se ještě jednou vrátil do saloonu, aby něco pojedl.

Viděl, že šerif Albright je ještě v kanceláři. Nemusel spěchat, protože nesměl z města odjet před ním.

V saloonu se posadil ke stolu a nechal si přinést konvici s kávou a míchaná vejce s šunkou. Při tom přemýšlel o podrobnostech svého plánu.

V příštích čtyřiadvaceti hodinách musí padnout rozhodnutí, protože jinak by následujícího dne musel vést bandu ničemů při přepadení některé z usedlostí. A to nemínil. Pokud by se však zdráhal, vzbudil by Wheelockovu nedůvěru.

Potom pomyslel na Belle Stuartovou, která ho večer navštívila v hotelu a hovořila s ním o své situaci. Nyní věděl, že s Wheelockovými čachry neměla nic společného a že byla jen nástrojem v rukou nejmocnějšího muže Canyonu. Kerriganovi se ulevilo. Nerad by bojoval proti Belle Stuartové. Pokud by však tu věc dotáhl do konce, získala by tím i Belle – zbavila by se Wheelocka.

„Dobré ráno,“ ozval se vlídný, hluboký hlas vedle něho. Vytržen z myšlenek vzhlédl.

K jeho stolu přistoupila Belle Stuartová. Měla na sobě tmavý cestovní kostým. Na načesaných vlasech měla malý klobouček se závojem.

„Nechcete se posadit?“ zeptal se Kerrigan a sáhl si na okraj klobouku. Jenom zavrtěla hlavou a pokusila se usmát.

„Jsem tu jen proto, abych se s vámi rozloučila,“ řekla.

„Vy z Canyonu odjíždíte?“

„Ano. A nejen z Canyonu. Chci za sebou nechat celou svou minulost. Včera večer se staly věci, které mě přiměly – nebo bych měla říct přinutily? – přemýšlet o svém životě. A dospěla jsem k závěru, že bude lepší, když tomuto městu a Clintu Wheelockovi dám vale. Nevím, co mě v budoucnosti čeká. Ale chci skoncovat se životem, který jsem dosud vedla.“

„Dáte si šálek kávy?“ zeptal se Kerrigan.

Belle Stuartová zavrtěla hlavou. „Ne, děkuju. Ale kdybyste měl cigaretu…“

Podal jí jednu, zapálil jí a díval se, jak nasála kouř, aby se uklidnila. Zdálo se mu, že se přes noc něco v její tváři změnilo. Možná to byl pohled jejích očí, možná hořkost kolem úst. Všimla si jeho tázavého pohledu a pokusila se znovu se usmát – opět se jí to nepovedlo.

„Mohu vám nějak pomoct?“ zeptal se Kerrigan.

„Ne,“ rychle odvětila. „Jen jsem vám chtěla říct sbohem – a také jsem vám chtěla poděkovat. Znovu jste mi připomněl, že člověk – i žena jako já – si musí uchovat svou hrdost. Včera večer jsem si uvědomila, že musím odjet z Canyonu, pokud nechci skončit na dně. Možná jsem to chtěla udělat už dávno – nevím – ale vždycky jsem si říkala, že s tím počkám, dokud nebude postavena nová železniční trať z Lubbocku do Amarilla, protože nesnáším kodrcání se v dostavníku. Ale nikdy jsem se nedokázala rozhodnout, až včera…“

Odmlčela se, když si všimla, jak Kerrigan strnul.

„Železniční trať mezi Lubbockem a Amarillem, která povede přes oblast Randall?“ zamumlal texaský ranger. „Odkud to víte?“

„Od Clinta Wheelocka. Jednou mi řekl, že tudy povede železnice. Má ji stavět společnost Texas Panhandle.“

„A ta železnice povede přímo přes oblast, kde žijí osadníci,“ řekl Kerigan. Náhle pochopil, proč Clint Wheelock o tu půdu tak zarputile bojuje; proč najímá pistolníky, aby odtud vyhnali osadníky. Železniční společnost by od něho ty pozemky musela odkoupit za velké peníze!

„Velmi jste mi pomohla,“ řekl Belle Stuartove. „Ale slibte mi, že o tom, co jsme si tu řekli, nikomu nepovíte. Ohrozila byste tím svůj život. Kdy odjíždí dostavník, kterým chcete opustit Canyon?“

„Dnes večer.“

„Dobrá. Do té doby s nikým nemluvte. Ani s Clintem Wheelockem. Zůstaňte ve svém pokoji. A nezmeškejte dostavník, madam. Musíte město opustit ještě dnes.“

Nečekal na jídlo, které si objednal, vstal a opustil saloon. Když kráčel k nájemní stáji, viděl, že šerif Albright se před svou úřadovnou vyšvihl do sedla mohutného, světlého valacha.

+ + + + +

Don Raid seděl v čalouněném dubovém křesle ve Wheelockově kanceláři a nohy měl na stole. Ospale, ale pozorně sledoval Clinta Wheelocka, který chodil po místnosti sem a tam.

Svým neomylným instinktem mladý pistolník poznal, že Clint Wheelock je podrážděný a nejistý. Nedůvěřoval Kerriganovi a Raid věděl, že to jen zvyšuje jeho cenu ve Wheelockových očích.

„Jsem si jistý, že Kerrigan hraje falešnou hru,“ řekl Don Raid. „Měli bychom ho odstranit dřív, než nám bude nebezpečný.“

Wheelock se zastavil a pohlédl mu do očí.

„Možná máš pravdu,“ přisvědčil. „Ale možné je i to, že z tebe mluví nenávist pistolníka k potenciálnímu nebezpečnému sokovi. Možná chceš Kerrigana vidět mrtvého jen proto, že máš strach, že by s koltem mohl být rychlejší než ty.“

Raidovi ztuhl arogantní úsměv na rtech. Rozhněvaně sundal nohy ze stolu, sáhl po láhvi whisky a nalil si.

„Ještě jsem nepotkal nikoho, kdo by mě v souboji na kolty porazil,“ řekl. „Nemám z Kerrigana strach, ale zneklidňuje mě to, že nevím, co má za lubem. Možná to bylo nerozumné, že jsme ho tak rychle najali a pověřili vedením poloviny mužstva. Při takovém rozhodování by se lidé měli vybírat co nejpečlivěji.“

„Vybral jsem ho proto, že mi jeho jméno bylo známé,“ řekl Clint Wheelock. „Nepovažuji ho jen za dobrého bojovníka, ale i za někoho, kdo dokáže přemýšlet. A taková vlastnost u pistolníků není zrovna častá.“

Don Raid zkrotil svůj hněv. Jeho hlas zněl posměšně, když odvětil. „Vypadá to, že má ještě další dobré vlastnosti – například dělá dojem na ženy.“

Wheelock se zamračil. „Co tím chceš říct?“

„Nemusíte mi nic předstírat, pane Wheelocku. Nenávidíte Kerrigana stejně tak jako já – i když z jiného důvodu. Mohl by vám přebrat Belle Stuartovou, kdyby jen chtěl. Proto ho chcete oddělat, až splní svůj účel. Na to ale potřebujete mě a mé kolty, protože sám se s Kerriganem nevypořádáte.“

Clint Wheelock na něho hleděl se zlostí v očích. Pak se však ovládl. Věděl, že mladý pistolník má pravdu. Opravdu ho potřeboval. Musel mít někoho, kdo by prováděl jeho příkazy. Wheelock se bez Dona a jeho rychlých koltů neobešel, navíc kdyby se skutečně ukázalo, že si v Kerriganovi hřál na prsou hada.

„Až ta věc bude vyřízená, budeš moct dokázat, že jsi rychlejší než on,“ řekl Wheelock. „Zaplatím ti odměnu za jeho hlavu, až bude mrtvý.“

„Možná bych potřeboval zálohu,“ odvětil Raid. „Tisíc dolarů. Musím zaplatit lidem a sám nemám v kapse ani cent.“

Wheelock vytáhl z šuplíku psacího stolu kovovou schránku, odemkl ji a vytáhl z ní svazek dolarů. Hodil je Donu Raidovi.

„Pět set dolarů pro naše muže a pět set pro tebe jako záloha za Kerrigana,“ řekl. „Tím jsme uzavřeli smlouvu, kterou musíš splnit.“

Raid si strčil peníze do kapsy a vstal ze židle.

„Oddělám ho, jestli mi to přikážete,“ řekl a zašklebil se. „Ale to vás bude stát dalších pět set dolarů, které si vezmu, až bude Kerrigan ležet v prachu na Main Street. S kulkou v těle.“

„Nezapomeň, že musí zůstat naživu, dokud náš plán nedotáhneme do konce. Železniční společnost na mě tlačí, abych jí konečně prodal přislíbenou půdu. A jestli naši lidé pojedou ve dvou skupinách – jedna s tebou a druhá s Kerriganem – tak budeme moct osadníky vyhnat rychleji.“

+ + + + +

Miles Kerrigan dával pozor na to, aby se jeho odstup od šerifa Albrighta nezmenšil. Nechtěl, aby věděl, že ho někdo pronásleduje.

Pečlivě využíval všech úkrytů, projížděl mezi saguáry a mesquitami. V polopoušti rozkvetly pampelišky a sporýše. V posledních týdnech pršelo, takže příroda ožila. Na slunci se rozzářily barvy.

Kerrigan jel krokem, aniž by šerifa, který byl půl míle před ním, ztratil z očí. Přestože nyní byla důležitá každá hodina, nemohl dělat nic jiného než čekat.

Hodiny plynuly. Albright podle všeho neměl naspěch.

Pak dorazil na území osadníků.

Z jednoho kopce Kerrigan hleděl na vypálenou usedlost. Oblastní šerif přivázal koně, došel k ruinám a zapálil si cigaretu. Když uslyšel dusot Kerriganova hřebce, otočil hlavu, ale hned sundal ruku z koltu, když poznal Kerrigana.

„Dobrý den, Kerrigane,“ řekl, škrtl sirkou o sedlo a zapálil si. „Jste tu na Wheelockův příkaz, nebo jste vytáhl proti osadníkům?“

Kerrigan pohlédl na oba hroby, které byly vykopány nedaleko ruiny. Tam museli ostatní osadníci pohřbít Clema a Dana Shelbyho. Otevírala se mu kudla v kapse, když viděl, jak se oblastní šerif usmívá, ale dokázal své pocity skrýt.

„Hledám pravdu, Albrighte,“ odvětil po chvíli a seskočil ze sedla. „Jedu za mužem, který se nechal koupit banditou a čachrářem a který mu umožňuje provádět teror. Jinými slovy, jedu za vámi, šerife Albrighte.“

Šerif zbledl. Přivřel oči a sevřel rty tak, že vypadaly jako úzká čárka v jeho hranaté tváři. Bezděky přiblížil pravou ruku k pažbě koltu.

„Co tím chcete říct?“ zeptal se. „I vy jste přece na Wheelockově výplatní listině.“

„Nepracuji pro Wheelocka, nýbrž pro zákon, který jste vy zradil. Trochu jsem se poptal a zjistil jsem, že máte ve zvyku nocovat v cele vašeho vězení. Tak mi došlo, že vaši úřadovnu – kde byly pozemkové knihy– by nikdo nemohl podpálit, aniž by vzbudil vaši pozornost – jedině, že byste to udělal vy, Albrighte. A to se přesně shoduje s domněnkami, které před svou smrtí sdělil v dopise texaským rangerům Buckner.“

„Texaským rangerům?“ oblastní šerif o krok ucouvl.

Kerrigan si levou rukou odhrnul cíp vesty a na jeho jezdecké košili se zatřpytila pěticípá hvězda.

„Patřím k rangerům,“ řekl. „A nechal jsem vás sem přijet jen proto, že jsem s vámi chtěl mluvit o samotě.“

Albright neodpověděl. Jeho pohled byl pohledem uštvaného, do kouta zahnaného vlka. Věděl, že tady mu nikdo z Wheelockových pistolníků nepomůže. Byl odkázán sám na sebe.

„Odepněte si revolverový opasek!“ přikázal mu Kerrigan. „Jménem státu Texas vás zatýkám. Odvezu vás do nejbližšího vězení a…“

Dál se nedostal. Albright sáhl po koltu. Byl to zoufalý čin, neviděl však jiné východisko. Vytáhl zbraň z pouzdra a chtěl Kerrigana zastřelit. Přecenil se – ještě nikdy nezměřil své síly se skutečným pistolníkem.

Kerrigan bleskově tasil a vypálil. Do třesku výstřelu se ozvalo cinknutí, když kulka narazila do kovu.

Albrightovi vyletěl kolt z ruky. Šerif ucukl a chytil se za pravé zápěstí.

Kerrigan mu kulkou vyrazil zbraň z ruky. Albright sténal a držel se za pravou ruku, která ho bolela, jako by ji přejel vůz.

„Mohl jsem vás zabít, když jste proti mně zvedl kolt, Albrighte,“ řekl Kerrigan. „Ale nejsem váš soudce. Odsoudí vás někdo jiný. Mým úkolem je jen dostat muže, jako jste vy, za mříže.“

„Přece si nemyslíte, že Clint Wheelock bude jen přihlížet, až mě budou soudit,“

vyhrkl šerif. „Vysvobodí mě – a vás pošle k čertu.“

„Dělejte, vylezte do sedla!“ přikázal Kerrigan. „Nebo chcete, abych vás naložil přes sedlo a přivázal vám zápěstí a kotníky ke třmenům?“

Albright pomalu a ztěžka přivrávoral ke svému koni a vytáhl se do sedla.

Kerrigan strčil kolt do pouzdra, rovněž nasedl, odvázal z hrušky sedla laso a hodil smyčku šerifovi kolem krku a ramen. Pak ho utáhl.

Mohl ho odvést jen na jediné místo – do Washburnu. To bylo nějakých pětadvacet mil.

Vytáhl winchestrovku z šerifova sedlového pouzdra a pobodl hřebce ostruhami. Vypálenou usedlost nechali za zády a vydali se směrem na severovýchod.

+ + + + +

Washburn bylo malé dobytkářské město, jakých byly v Texasu stovky. Stály v něm dva tucty budov, z nichž každá druhá byl saloon nebo nějaký krám.

Okolo Washburnu byly ohrady, v nichž se tísnili longhorni. Tou dobou už se stmívalo, město vypadalo bezútěšně.

Kerriganův a Albrightův kůň byli vyčerpaní, jejich slabiny byly tmavé od potu, když krokem jeli po Main Street.

Těsně před městem Kerrigan svého zajatce rozvázal, protože nechtěl budit rozruch. Bylo možné, že se v okolí zdržovali Wheelockovi lidé. A ti by okamžitě zbystřili, kdyby viděli svázaného oblastního šerifa. Albright si kromě toho musel odepnout revolverový opasek, protože muž bez revolverového opasku vypadal méně nápadně než muž s prázdným pouzdrem.

Oba jezdci zastavili své koně před jediným hotelem ve Washburnu. Jmenoval se Longhorn.

Seskočili ze sedel a Kerrigan s rukou na koltu svému zajatci přikázal, aby do hotelu vešel jako první.

Zamračený Albright ho poslechl. Po cestě neustále přemýšlel o tom, jak by mohl utéct, a ani teď se nemínil vzdát. Věděl, že ho čeká vězení, pokud ho Kerrigan předá soudu – a možná i šibenice. Proto musel uprchnout.

Kerrigan ho nespouštěl z očí, nemohl s ním však zůstat celou dobu. A právě toho chtěl Albright využít.

V hotelové hale se zastavili před recepčním pultem, za nimi seděl recepční se zeleným kšiltem, klotovými rukávy a rozepnutou vestou. Četl si noviny. Letmo vzhlédl.

„Ve kterém pokoji bydlí Ebenezer Trask?“ zeptal se Kerrigan. Recepční rychle položil noviny na pult.

„Ti lidé z Canyonu jsou na čísle dvanáct,“ odvětil. „Jestli s nimi chcete mluvit, cizinče, tak jim dám vědět. Můžete tu počkat.“

„To není nutné, klidně si dál čtěte,“ řekl Kerrigan. „Číslo dvanáct najdeme i sami.“ Pokynul na Albrighta, aby šel jako první.

Vyšli po schodech do patra. Číslo dvanáct bylo na konci chodby.

Kerrigan zaklepal. Vevnitř chvíli panovalo ticho, potom se ozvaly kroky a kdosi se zeptal: „Kdo je tam?“

„To jsem já, Kerrigan.“

Zarachotil klíč v zámku, otevřely se dveře a pak spatřili Ebenezera Traska, který tam stál s koltem v ruce.

„Pojďte dovnitř,“ řekl, když v šeru chodby poznal texaského rangera.

Šerif Albright tam vešel jako první. Neklidně mu cukalo ve tváři.

Trask na něho hleděl, jako by se díval na chřestýše. Ovládl se však, strčil si kolt za opasek a zavřel za Kerriganem dveře.

„To je první z Wheelockových mužů, koho jste zneškodnil, rangere?“ zeptal se.

Kerrigan přikývl.

„To on podpálil úřadovnu, kde byly pozemkové knihy. Přiznal se.“

„To není pravda,“ zabručel Albright. „To je zatracená lež. Nevěřte mu ani slovo, Trasku. Nikdy jsem nic takového neřekl.“

Kerrigan vrhl na osadníka, který již otevřel ústa k rozhořčené odpovědi, varovný pohled.

„Ve vaší situaci, Albrighte,“ řekl, „nemá zapírání smysl. Teď už znám celou pravdu a řeknu vám, jak jsem na to přišel. Don Raid na mě poslal jednoho ze svých pistolníků, který mě měl odpravit ze zálohy, když jsem chtěl jet za vámi. Měl smůlu. Kulka mě minula a já mu nedal šanci to zmáčknout podruhé.“

Kerrigan položil pravou ruku na pažbu koltu.

„Než ten muž zemřel,“ dodal, „řekl všechno, co věděl, a věděl toho hodně. A abyste si nemyslel, že blufuju, tak jsem si vzal jeho hodinky. Poznáváte je?“

Texaský ranger hodil Albrightovi stříbrné hodinky. Oblastní šerif je chytil, pohlédl na ně a zbledl.

Celé to byl jen bluf– byly to hodinky, které Slim Sherman ztratil na Traskově usedlosti, ale to Albright nemohl vědět. Musel předpokládat, že Raid skutečně na Kerrigana nasadil zabijáka, který v boji sním podlehl.

Jenom jedno odpovídalo pravdě: Kerrigan od Belle Stuartové věděl, že oblastní šerif měl ve zvyku spát v cele vězení, takže by si musel včas všimnout, že hoří, když v úřadovně vypukl požár.

Od té chvíle bylo Kerriganovi jasné, že jako žhář připadá v úvahu jen Albright. To si možná mysleli i mnozí obyvatelé Canyonu, ale neměli odvahu vyslovit své podezření nahlas – až na Bucknera, který za svůj dopis texaským rangerům zaplatil životem.

Ebenezer Trask chtěl něco říct, ale znovu zavrtěl hlavou. Oblastní šerif ještě stále hleděl na stříbrné hodinky. Náhle svěsil ramena – rezignoval.

„Tak dobrá, řeknu vám všechno, co vím,“ zamumlal. „Pokud mi pomůžete u soudu, rangere.“

„Pane Trasku, dejte tomu muži hrnek kávy a cigaretu,“ řekl Kerrigan. „A vy Albrighte, teď před svědkem povězte, jakou roli jste hrál ve Wheelockových špinavých plánech. Jestli řeknete pravdu, bude to soud považovat za polehčující okolnost.“

Oblastní šerif klesl na židli, položil hodinky na stůl a skryl si tvář do dlaní.

„Neměl jsem jinou možnost,“ řekl přidušeným hlasem. „Clint Wheelock mi vyhrožoval. Nepracoval bych pro něho, kdyby mi nevyhrožoval smrtí. Někomu takovému se nedá odporovat. Podřídil jsem se mu jen s nechutí, ale neměl jsem na vybranou. A tak jsem se do toho zamotával stále víc, až už bylo pozdě a už jsem z toho nemohl vystoupit.“

Ebenezer Trask vrhl na šerifa znechucený pohled.

„Kvůli tomu, že jste neměl dost odvahy postavit se zločinnému čachráři, muselo zemřít tolik lidí,“ chraplavě řekl.

„Měli by vás pověsit na nejbližším stromě, Albrighte. To, co jste udělal, se už nedá napravit. Je to neomluvitelné. Doufám, že z toho nevyváznete bez trestu.“

Albright zvedl obličej z dlaní. Těkal pohledem mezi Traskem a Kerriganem. „Rangere, slíbil jste mi, že soudce bude shovívavý, pokud budu ochotný vypovídat.“

Kerrigan mu skočil do řeči. „Věděl jste, proč se Clint Wheelock chce zmocnit osadnické půdy?“

„Ne, ne,“ rychle odvětil Albright.

Kerriganovi stačil pohled do jeho očí a poznal, že oblastní šerif nemluví pravdu.

„Vy to víte, rangere?“ řekl Trask.

„Ano. Má se stavět železniční trať z Lubbocku do Amarilla. Údajně má vést přes pozemky osadníků v oblasti Randall. Proto je ta půda tak cenná. Wheelock se nějak dozvěděl o stavbě trati a spojil se s železniční společností. Chtěl udělat velký obchod. Pravděpodobně se vydával za právoplatného majitele té půdy. Pak začal cílevědomě pracovat na vyhnání osadníků z kraje. Najímal pistolníky z celého Texasu, kteří měli oddělat každého, kdo by mu stál v cestě. Kromě toho zaplatil Albrightovi za to, že spálil pozemkové knihy. Samozřejmě nemohl počítat s tím, že takové metody mu mohou dlouhodobě procházet. Ale to neměl v plánu. Chtěl jenom vyhnat osadníky a prokázat se u železniční společnosti falešnými papíry jako majitel té půdy. Společnost by od něho půdu koupila za obrovskou cenu a Wheelock by se mohl vypařit dřív, než by se na to přišlo. Málem se mu to povedlo.“

Ebenezer Trask, který mlčky poslouchal, zaraženě kroutil hlavou.

„Na železnici jsem nepomyslel,“ řekl. „Celou dobu jsem se ptal, proč je naše půda pro Clinta Wheelocka tak důležitá, že je ochotný kvůli ní riskovat krvavý boj. Ale železnice, to mě nenapadlo. Můžeme Wheelockovy čachry ještě nějak překazit?“

„Překazíme je v každém případě,“ odpověděl Kerrigan. „Ale musíme jednat rychle. Kapitán Slade Cassidy ze setniny C texaských rangerů mi přislíbil podporu. Pošlu depeši do Austinu a požádám o oddíl rangerů, který Wheelockovu pistolnickou smečku vyžene. Prosadíme tu zákon, pane Trasku. To vám slibuju. Bojím se jen jednoho, totiž toho, že Clint Wheelock ztratí hlavu a náhle udeří na všechny osadníky v oblasti. Myslím…“

Tu se odmlčel, protože někdo zaklepal na dveře. Ebenezer Trask otevřel a dovnitř vešli jeho syn, dcera a starý Murray. Ebenezer jim stručně vysvětlil, co se stalo.

„Johnny, Murray a já pojedeme do kraje a budeme varovat naše přátele,“ řekl Kerriganovi. „Nebudeme šetřit koně a pokusíme se být rychlejší než Wheelockova smečka. Možná se nám to podaří.“

„Jeden z vás musí zůstat tady, musíme hlídat Albrighta,“ řekl ranger. „Viděl jsem, že ve Washburnu není marshalská úřadovna ani vězení. Takže Albright musí zůstat tady a někdo z vás ho musí hlídat.“

„Toho se může ujmout Murray,“ řekl Trask. „A má dcera vám ukáže cestu na telegrafní stanici. Odtud můžete poslat depeši do ústředí rangerů.“

„Nespustím Albrighta z očí,“ slíbil Murray a poklepal na pažbu své winchestrovky, kterou neustále nosil s sebou. „Jestli se pokusí uprchnout, koupí to dřív, než udělá tři kroky.“

„Slyšel jste,“ řekl Kerrigan oblastnímu šerifovi. „Takže tu zůstaňte sedět, dokud se nevrátím – ať se děje, co se děje.“

Když tři muži a děvče opustili hotel, byla již venku tma. Ebenezer Trask a Johnny šli do nájemní stáje a osedlali tam koně, Kerrigan s Doreen Traskovou se vydali po Main Street k telegrafní stanici.

V hotelovém pokoji se Murray posadil na židli, položil si winchestrovku na stehna a zahákl prst za spoušť. Upřeně hleděl na oblastního šerifa.

Albright se choval klidně. Pozoroval svého hlídače a čekal, až mu dusot kopyt prozradí, že Ebenezer a Johnny Trask odjeli. Věděl, že pak přijde jeho chvíle.

+ + + + +

„Brzy bude půlnoc,“ řekl Don Raid.

Seděl spolu s Wheelockem u pokeru v saloonu Golden Palace a hrál si s kolty. Vždy je protočil kolem ukazováčků, pak je bleskově dal do pouzder, zase je vytáhl, vyhodil do vzduchu a šikovně chytil. Dělal to rychle, všechny pohyby už měl zažité.

Kromě těchto dvou mužů byli tou dobou v saloonu už jen barman, Sherman a Kiowa Jones, kteří se tiše bavili u pultu.

Clint Wheelock vzhlédl od karet, nad nimiž trávil poslední hodiny. Předtím, než se stal majitelem saloonu, byl profesionálním hráčem – a takovým jako on se přezdívalo karetní žraloci. Jeho prsty byly ještě stále rychlé. Ve chvílích vypětí sahal po kartách, aby se uklidnil.

„Co jsi říkal?“ zeptal se, vytržen ze svých myšlenek.

„Blíží se půlnoc,“ odpověděl Don Raid a strčil své postříbřené kolty do pouzder. „Ještě stále si myslíte, že se Kerrigan vrátí? Od začátku jsem věděl, že to je zrádce. Proč jste mi nedal velení nad celým mužstvem? Zatočil bych s osadníky tak, že by se už nikdy nevrátili.“

Wheelock míchal karty. Dělal to rychle a šikovně, ani Don Raid nestíhal sledovat pohyby jeho rukou.

„Ty chceš bojovat jen proto, abys zabíjel, Done,“ řekl. „Ale mně o střílení nejde. Já se jen chci zbavit osadníků. A na to potřebuju někoho, kdo je rychlý s koltem, ale kromě toho umí i samostatně přemýšlet a řídí se mými pokyny. A ty jsi už nejednou mé rozkazy porušil. Proto jsem ti zatím nesvěřil celé mužstvo.“

Raid se podrážděně zašklebil.

„V hodině rozhodnutí je důležitý jedině rychlý kolt. A nikdo v Texasu není rychlejší než já. Za každého protivníka, kterého jsem zabil v souboji na kolty, jsem si udělal zářez do pažby. Je jich tam celkem dost.“

Odmlčel se, odstrčil židli a vstal. Clint Wheelock si ho zkoumavě prohlížel.

„Kam jdeš?“ zeptal se.

„Potřebuju na vzduch. Tady to příliš páchne lacinou whisky – a zbabělostí,“ odpověděl Don Raid a odešel.

Na chodníku zůstal stát. Main Street zela prázdnotou, pouze v několika domech se svítilo. Don Raid si ubalil cigaretu, škrtl sirkou, zapálil si a potáhl.

Zmocnilo se ho podivné, nevysvětlitelné napětí. Něco takového cítil už mnohokrát a vždy to znamenalo hrozící nebezpečí. Možná však tu nervozitu tentokrát vyvolalo jen rozčilení po rozhovoru s Wheelockem.

Tak jako všichni pistolníci byl Raid muž činu. Přemýšlení a vyčkávání nebylo jeho silnou stránkou. Ovládlo ho nutkání zabít své protivníky – jedno, zda to byl Kerrigan nebo osadníci. Pro něho neexistoval problém, který by se nedal vyřešit koltem. Způsob, jakým přemýšlel a jednal Clint Wheelock – totiž chladnokrevně a s rozvahou – mu byl cizí. Navíc Wheelocka nenáviděl kvůli ženě.

Zatímco tam stál a kouřil, slyšel vzdálené kroky. Krátce nato se ze stínu saloonu vynořil muž. Don Raid ho poznal. Byl to barman. Vlekl s sebou dva těžké kufry a cestovní tašku. Pomalu kráčel k dostavníkové stanici, jež stála o něco dál na Main Street.

Raida jeho vnitřní hlas přiměl jít za ním. Po deseti či dvaceti krocích ho však prozradily cinkající ostruhy. Barman se zastavil, otočil se a strnul, když uviděl, kdo to k němu jde. Don Raid si vytáhl cigaretu z úst.

„Kampak, Abe?“ zeptal se. „Jsi naložený jak mezek. S takovým nákladem daleko nedojdeš.“

„Jdu k dostavníkové stanici,“ odpověděl barman. „To není daleko, pane Raide.“

„Snad nechceš odjet z tohoto milého města, Abe?“

„Ne, to určitě ne. Já – já…,“ koktal barman, který měl z nevypočitatelného pistolníka strach.

„Jestli to nejsou tvá zavazadla, pak čí tedy?“ zeptal se Don Raid.

Barman mlčel a hleděl do země.

„No,“ dodal Raid, „nechceš mi to říct? Jsme přece staří přátelé, Abe.“

Natáhl ruku a upravil barmanovi sametový límec. Pak ho však náhle chytil za klopy a prudce ho přitáhl k sobě. Barman pustil zavazadla a pokusil se oběma rukama vymanit ze sevření. Měl ale příliš velký strach na to, aby se bránil. Byl celý rudý.

„To – to – jsou zavazadla slečny Stuartové,“ vyhrkl.

Don Raid ho pustil tak náhle, že barman zavrávoral proti zdi domu. U ní zůstal stát a začal si mnout krk.

Pistolník kopl do cestovní tašky. „Podívejme,“ zamyšleně řekl. „Belle chce odjet z města. Takže dělej, co ti řekla, Abe! Odnes ta zavazadla k dostavníkové stanici! Ale to, co jsme si řekli, si nech pro sebe, jinak bude pan Wheelock brzy potřebovat nového barmana!“

Přišel k zadní stěně saloonu, kde bylo dřevěné vnější schodiště, které vedlo do patra. Chvíli váhal, pak se usmál a vydal se nahoru.

Dorazil k vnějším dveřím, otevřel je a vešel do chodby, jež byla osvětlená svitem, který tam pronikal z pootevřených dveří jednoho pokoje. Tiše vklouzl dovnitř.

Belle Stuartová seděla u stolu a psala. Pistolník za sebou zavřel. Zavrzalo to a Belle Stuartová se otočila. Vyděsila se, když viděla, kdo to přišel.

„Teď už je mi jasné, proč jsi dnes večer nechtěla vystupovat a proč jsi Wheelockovi vzkázala, že se necítíš dobře,“ řekl Raid. „Připravovala ses na útěk z Canyonu. Dobře jsi věděla, že Wheelock by tě nikdy odjet nenechal, takže jsi chtěla utéct pěkně v tajnosti.“

Belle Stuartové se nahrnula krev do tváře. „Okamžitě běž pryč!“ vyhrkla přeskakujícím hlasem.

Mladý pistolník pomalu přišel k ní. Na rtech měl úsměv, jeho oči však zůstaly chladné a číhavě.

„Proč jsi ke mně tak nevlídná?“ řekl. „Mohla bys toho pro mě znamenat tolik, kdybys mi jen trochu vyšla vstříc. Clint Wheelock s tebou nevydrží dlouho. Svým váháním se sám přivede na šibenici. Bylo by lepší, kdyby ses v budoucnu držela mě. Vždycky jsem tě chtěl, Belle. Už od první chvíle, kdy jsem tě spatřil. Položil bych ti k nohám celý svět, kdybys byla má.“

„Svět, který jsi předtím zabil svými revolvery?“ odvětila Belle. „Nenávidím muže, jako jsi ty, Done. Hnusí se mi. Příliš pozdě jsem poznala, že Clint je stejný jako ty. Kéž bych ho nikdy nepotkala.“

Raid přistoupil ke stolu a zvedl dopis, který Belle napsala. Přečetl si ho, pohrdavě se zašklebil a znovu začal číst, tentokrát nahlas: „Clinte, nechci zbytek svého života promrhat tak, jako jsem to činila dosud. Byly doby, kdy jsem si myslela, že tě miluji, a možná jsi i ty miloval mě. Jenže mezitím se z lásky stala nenávist. Jsi tvrdý a zničíš každého, kdo se nepodřídí tvé vůli. Musím tě opustit, jinak zahynu. Jsi pro mě symbolem mého promarněného života. Jestli se mě pokusíš zastavit, budu se bránit všemi prostředky. Nepokoušej se mě najít. Opustím Texas, změním si jméno a začnu nový život. Belle.“

Lhostejně dopis pustil na stůl.

Belle Stuartová strnule seděla na židli.

Zbledla, když Raid předčítal. Slova, která napsala, z pistolníkových úst zněla jako výsměch. Před několika minutami Belle věřila v nový život a v budoucnost, teď se však tento sen zhroutil.

Přiblížil svou tvář k její.

Belle Stuartová se náhle probrala ze strnuti a zaryla mu nehty do levé tváře. Ucukl a v jeho očích se objevila nenávist.

Belle vyskočila a o tři kroky ustoupila, když se Don Raid vydal k ní. Potom však zády narazila do stěny. Již neměla kam uniknout.

„Ještě žádná žena se neodvážila mě udeřit,“ řekl. „Za to zaplatíš. To ti přísahám.“

„Jestli se mě jen dotkneš,“ řekla, přičemž se celá chvěla, „tak se postarám o to, aby tě Clint zabil.“

„To se ti nepodaří,“ odvětil. „Wheelock se může vzdát tvé lásky, ale ne mých koltů.“

Byl už jen dva kroky od ní, když si – aniž by věděla, co dělá – sáhla pravou rukou do kapsy. A když ji vytáhla, Don Raid se zarazil a zbledl.

Belle Stuartová v pravé ruce držela malý čtyřhlavňový derringer. Byla to v porovnání s koltem malá zbraň, ale na vzdálenost několika kroků měla smrtící účinky, ačkoli to byla jen dvaatřicítka. Ruka, v níž držela derringer, se jí chvěla, a hlavně se třásly.

Don Raid vzhlédl z derringeru a pohlédl jí do očí. Když spatřil strach v jejích očích, věděl, že by neváhala a klidně by ho zastřelila. Byl tak blízko, že ho nemohla minout.

Bylo mu jasné, že má před sebou protivníka, který je nebezpečnější než všichni pistolníci, s nimiž bojoval na ulicích divokých texaských městeček. Ještě nikdy nestál tak blízko smrti.

Pomalu couval ke dveřím. Derringer na něho stále mířil.

„Poslední slovo mezi námi ještě nepadlo,“ řekl. „Jednoho dne mi budeš patřit.“

Potom za sebou zavřel a jeho kroky odezněly.

Belle se ještě celou minutu opírala o stěnu, pak jí derringer vypadl z ruky. Klesla na postel a rozvzlykala se. Zřetelněji než kdy jindy teď viděla, že šla po špatné cestě. Aspoň zatím.

+ + + + +

Nástěnné hodiny v telegrafní stanici Western Union ve Washburnu tikaly pravidelně a nemilosrdně. Miles Kerrigan se k nim neustále otáčel. Už to byla celá hodina, co poslal do hlavního stanu rangerů depeši s prosbou o pomoc. Zpráva, kterou očekával, však ještě nepřišla.

„Nechcete jít spát, Doreen?“ zeptal se. „Nemůžete mi pomoct a…“

Dívka zavrtěla hlavou.

„Nemohla bych spát,“ odvětila. „Můj otec a bratr jeli varovat naše přátele. Mám o ně strach, hrozný strach.“

V některém z washburnských saloonů se začalo střílet a Doreen Trasková sebou trhla. Kerrigan jí položil ruku na rameno.

„Nemějte strach,“ řekl. „To je jen pár opilých kovbojů. To se vašeho otce ani vašeho bratra netýká.“

Zatímco hovořil, uvažoval: Proč nepřišla odpověď od kapitána Cassidyho? Nemůžu dál čekat. Pokud brzy nedorazí odpověď, budu muset vylézt do sedla a pak budu muset proti Wheelockově smečce bojovat sám.

Z chmurných myšlenek ho probral hlas Doreen Traskové. „Přeju si, abych už nikdy nemusela slyšet střelbu. Rozumíte tomu, rangere? Pořád musím myslet na to, že ty kulky byly vystřeleny na někoho, koho znám. Jednou jsem v Canyonu viděla, jak tam zastřelili jednoho muže. Nikdy na to nezapomenu. Zabil ho Don Raid. Právě jsme vycházeli z kostela, byla neděle. Viděla jsem toho člověka, jak jel po Main Street. Byl pokrytý prachem, měl tvář supa a byl ozbrojen dvěma kolty. Později jsem slyšela, že to byl lovec lidí, který hledal Raida. Jeho jméno jsem se nikdy nedozvěděla. Don Raid však o něm musel vědět, protože ho už čekal před saloonem. Můj otec, bratr, Murray a já jsme před kostelem nasedli do bryčky. Když jsme projížděli kolem saloonu, Raid vstal z houpacího křesla, ve kterém seděl celé dopoledne. Když cizinec přivázal koně před Golden Palace, Raid přišel k okraji chodníku, položil ruce na pažby revolverů a zeptal se: Hledáte někoho, pane? Už nevím, co lovec lidí odpověděl. Všechno šlo ráz na ráz. Oba sáhli po koltech, Don Raid však byl rychlejší. Neviděla jsem, jak tasil, jenom jsem slyšela výstřely. Druhý muž taky vytáhl kolt, ale už nestačil zmáčknout spoušť. Kymácel se v sedle a pak naráz spadl do prachu ulice. Předtím jsem ještě nikdy mrtvolu neviděla, ale věděla jsem, že ten muž byl mrtvý. Vypadal jako kopa hadrů, které tam někdo odhodil. Raid přišel k němu, ještě se mu kouřilo z hlavní koltů, a kopl do něho. Lovec lidí se však už nehýbal. Můj otec, který držel opratě, rychle projel kolem. Na ten pohled však nikdy nezapomenu. Když naše rodina přijela do Texasu, řekl můj otec, že to je země zaslíbená a že ji naší prací zúrodníme. Tehdy – byla jsem ještě dítě – jsem mu věřila, ale dnes o jeho slovech pochybuju. To je svět všude takový, že spolu lidé bojují a zabíjejí se?“

Kerrigan pohlédl na tu hezkou světlovlasou dívku a nevěděl, co jí má odpovědět. Otázku, kterou mu položila, si často kladl sám.

„Jeto divoká země,“ řekl potom. „Vjiných státech se mluví o texaském pekle. Bude to trvat ještě dlouho, než tu zavládne zákon a pořádek. Ale jednoho dne v Texasu lidé nebudou muset nosit kolty, protože se nebudou muset bát o své životy. Ještě zažijete den, kdy už ve městech nebudou řádit pistolníci. Jednou – a doufám, že to bude brzy – se Texas dočká klidné budoucnosti. Ale za to ještě musíme bojovat. Mír se nevybojuje tak, že člověk před svými nepřáteli uteče. Texaské peklo musí být zkroceno silou.“

„Dáte si hrnek kávy, mladá dámo?“ zeptal se telegrafista, který se objevil ve dveřích do sousední místnosti. „Může to ještě chvíli trvat, než přijde odpověď. Uvařil jsem kávu. Dáte si i vy, pane?“

„Proč to trvá tak dlouho?“ zeptal se nedočkavý Kerrigan.

Telegrafista pokrčil rameny.

„Možná bouře přetrhla drát,“ řekl. „Pak to den, dva potrvá, než obnovíme spojení. Jestli počkáte v hotelu, tak vám dám vědět, až sem dorazí zpráva.“

Podal Kerriganovi a Doreen Traskové dva hrnky s kouřící kávou.

„Ne, zůstaneme tady,“ odvětil Kerrigan.

Čas však plynul a blížila se chvíle, kdy musel vyjet, protože chtěl do Canyonu dorazit ještě této noci. Na svou depeši odpověď nedostal.

Doprovodil Doreen Traskovou k hotelu a odmotal uzdu svého hřebce ze zábradlí.

„Zůstaňte ve svém pokoji a zamkněte se,“ radil dívce. „Hlavně nechoďte do pokoje, kde Murray hlídá zajatce. Nejsem si jistý, jestli se šerif Albright skutečně vzdal myšlenek na útěk. Mohla byste mu dát šanci, kdybyste tam přišla. Murray by byl nucen na Albrighta střílet a pak bychom ztratili jediného svědka, který může Clinta Wheelocka a jeho bandu dostat na šibenici.“

Kerrigan se vyšvihl do sedla a vyjel. Přesně ve chvíli, kdy zmizel v temnotě, k hotelu přiběhl telegrafista. Mával telegramem a volal, texaský ranger ho však už neslyšel. Zadýchaný muž zůstal stát vedle Doreen Traskové.

„Přišlo to před několika minutami,“ vyhrkl a podal telegram dívce.

Četla: „Oddíl rangerů na cestě do Canyonu – stop – nic nepodnikat na vlastní pěst – stop – to je rozkaz – stop – Slade Cassidy, kapitán rangerů, setnina C.“

Doreen Trasková zvedla hlavu.

„Pozdě,“ tiše řekla. „Už je na cestě do Canyonu, kde chce sám bojovat proti Wheelockovým pistolníkům. Nechť ho ochraňuje Bůh, jinak ho už živého neuvidíme.“

Kerrigan cválal nocí, vstříc poslednímu boji v Canyonu.

+ + + + +

Šerif Albright uslyšel hlasy rangera Kerrigana a Doreen Traskové a krátce nato vzdalující se dusot kopyt. Tušil, že ranger jede pryč.

To byla jeho šance. Nedal však na sobě nic znát. Nehybně seděl na židli a hleděl na Murrayho, který seděl naproti němu.

Přemýšlel: Jestli mě postaví před soud, tak mi hrozí – v nejlepším případě dlouholetý trest. Kdyby se mi však povedlo uprchnout a varovat Wheelocka, jistě by zaplatil vysokou částku. Pak bych mohl odjet za Rio Grande, kde by mě zákon nikdy nenašel a kde bych mohl začít znovu.

Byl rozhodnutý to zkusit.

„Mám žízeň,“ řekl Murraymu. „Dejte mi napít.“

Kývl na stůl, na němž stála konvice s kávou a hrnek, a jako by omluvně dodal: „Celý den jsem neslezl ze sedla. A protože jsem byl svázaný, tak jsem se nemohl ničeho napít.“

„V pořádku! Vezmi si hrnek kávy,“ řekl Murray. „Ale žádné hlouposti, Albrighte. Nebudu váhat a zastřelím tě. Příliš mnoho mých přátel přišlo tvou vinou o život.“

Oblastní šerif pomalu vstal ze židle, přistoupil ke stolu a sáhl po hrnku s kávou. Káva ještě byla horká, což ještě zvyšovalo jeho šance.

Koutkem oka viděl, že Murray na něho míří winchestrovkou, byl však odhodlán vše vsadit na jednu kartu.

Nalil si až po okraj, pak konvici postavil zpátky na stůl, sáhl po hrnku – a potom bleskově chrstl horkou kávu Murraymu do obličeje. Murray sebou trhl a levou rukou si promnul oči.

V tom okamžiku se na něho Albright vrhl. Židle, na níž Murray seděl, se s rachotem převrhla. Oba muži se skáceli na zem a pak zarputile bojovali o winchestrovku. Vložili do toho boje všechny své síly. Chvilku měl ke spoušti zbraně blíže jeden z nich, chvilku druhý.

Náhle třeskl výstřel a v přítmí místnosti se zablesklo. Potom se rozhostilo ticho.

+ + + + +

Belle Stuartová pohlédla na hodinky, které nosila na řetízku na krku. Bylo načase. Za půl hodiny odjížděl dostavník do Lubbocku.

Od chvíle, kdy od ní odešel Raid, seděla u okna a pozorovala Main Street. Viděla, jak přijel dostavník, a věděla, že to nebude trvat dlouho, než zapřáhne čerstvé koně a znovu vyjede.

Vstala, vzala z věšáku kabát, přehodila si ho přes ramena a sklonila se k petrolejce, aby ji zhasla. V té chvíli uslyšela, že se otevřely dveře. Nemusela se otáčet, aby věděla, kdo přišel dovnitř.

„Belle,“ ozval se tvrdý mužský hlas. Zároveň se dveře zavřely.

„Prosím, nepokoušej se mě zastavit, Clinte,“ odpověděla. „Nemá to smysl. Mezi námi dvěma je konec.“

„Ty mě chceš opravdu opustit?“ Wheelockův hlas zněl ostřeji než předtím.

„Ano. Odjíždím dostavníkem do Lubbocku. Odtud pojedu tam, kam pojede první dostavník.“

„To neuděláš,“ odsekl.

Belle Stuartová se otočila a její pohled se setkal s Wheelockovým.

„Nemůžeš mě tu držet,“ řekla. „Můžeš mě zmlátit, můžeš mě dokonce zabít, ale nemůžeš mě přinutit, abych zůstala v Canyonu.“

Chytil ji, když chtěla projít okolo něho.

„Víš, že tě k tomu přinutit můžu,“ odpověděl. „A udělám to, jestli mi nedáš na vybranou. Ale byl bych raději, kdybys zůstala z vlastního rozhodnutí. Nejdřív jsem nechtěl Donovi věřit, když mi řekl, že se chystáš odjet. Ale teď vidím, že měl pravdu. Chci, abys zůstala u mě, Belle.“

„Ne, Clinte. Ve tvém stínu se žít nedá. Pistolníci pro tebe pracují jen proto, že je platíš…“

„Belle, brzy budu jedním z nejbohatších lidí v Texasu. Pak ti budu moct nabídnout všechno, co budeš chtít. Dám ti vše, o čem sníš.“

„Nechci tvé peníze,“ odpověděla. „Chci jenom jediné: opustit toto město – a tebe. Dovolila jsem ti, abys mě ovládal. Teď vidím, že to byla chyba.“

Výraz ve Wheelockově obličeji se náhle změnil. Poznal, že Belle Stuartová to myslí vážně. Její klid mu prozradil, že to je skutečný konec.

Ale Wheelock nebyl člověk, který by jen tak strávil porážku. Byl zvyklý si brát to, co chtěl, a raději by to zničil, než by to vydal. Ať už šlo o peníze, půdu nebo lidi, to mu bylo jedno.

Zmocnil se ho hněv, když poznal, že Belle Stuartová již není v jeho moci.

Pustil ji, otevřel dveře a zvolal: „Done! Done!“

Na schodech se ozvaly kroky. Pak se ve dveřích objevil Raid. Dlaně měl položené na koltech. Wheelock ho vůbec nepustil ke slovu.

„Svolej všechny naše muže,“ přikázal mu. „Vyjeďte a zapalujte usedlosti osadníků. Zítra musí jejich půda patřit mně. Všechny, kdo se budou bránit, postřílejte.“

Zatímco hovořil, hleděl na Belle. Jeho pohled prozrazoval, že se přestal ovládat – tak ho rozzuřilo poznání, že Belle už z něho nemá strach.

„Konečně jste se vzpamatoval, pane Wheelocku,“ řekl Dan Raid. „Hned svolám lidi. Za čtyřiadvacet hodin nebude v kraji jediný osadník, to vám slibuju.“

Belle Stuartová sebou trhla, když se za oběma muži zavřely dveře. Chvatně zvedla kabát, který jí sklouzl z ramen.

Pak uslyšela, jak se zvenčí otočil klíč. Rozběhla se ke dveřím, ale nemohla je otevřít. Někdo je zvenčí zamkl.

Belle Stuartová cítila, jak se jí zmocňoval strach. Přistoupila k oknu a pohlédla na Main Street.

Měla už jen jediné přání: odjet odtud, lhostejno kam. Nechtěla mít nic společného se zločiny, které se té noci chystali spáchat Raid a jeho tlupa.

Přemýšlela, kde byl Kerrigan, jediný člověk v Canyonu, kterému věřila.

Ve stejné chvíli, kdy na něho myslela, spatřila osamělého muže, který jel po Main Street.

+ + + + +

Miles Kerrigan přijel na zpoceném koni do Canyonu. Nešetřil ho a zvíře muselo ukázat, co v něm je.

Když dorazil doprostřed Main Street, vyjela z jedné postranní uličky bryčka. Přijela k němu a zastavila. Kerrigan poznal muže, který držel dlouhé uzdy. Byl to doktor McBanner.

Starý lékař počkal, až jezdec zastaví vedle povozu, a řekl: „Ať jste kdokoli, pane, tak dál nejezděte! Jsem sice člověk, který umí držet jazyk za zuby, ale jen nerad vidím, když někdo jede smrti vstříc. Právě dorazil jeden muž na uštvaném koni. Ani ho nepřivázal a hned šel do saloonu. Neviděl jsem, kdo to je. Ale mám pocit, že zpráva, kterou přivezl, souvisela s vámi. Clint Wheelock a tři jeho nejtvrdší pistolníci – Raid, Sherman a Kiowa Jones – jsou v saloonu taky. Ceká vás tam pět nepřátel.“

„Děkuji za varování, doktore,“ odpověděl Kerrigan. „Teď aspoň vím, co mě čeká, až vejdu dovnitř. A teď jeďte dál! Bude lepší, když už nebudete na ulici, až svého koně přivážu k zábradlí před saloonem.“

„Rozumím.“ Starý lékař přikývl. „Beztak jedu k porodu. Kdo jste, cizinče?“

Kerrigan vytáhl z kapsy hvězdu texaského rangera a připíchl si ji na vestu.

McBanner vytřeštil oči, když ten odznak spatřil.

„Ranger,“ zamumlal. „Měli by poslat celou setninu, aby to tu vyčistili. Myslíte, že se sám vypořádáte s tolika nepřáteli?“

„To se uvidí,“ řekl Kerrigan. Vyklonil se ze sedla, plácl lékařova koně po zadku a bryčka odjela.

Kerrigan přijel k saloonu, slezl ze sedla a omotal uzdu okolo zábradlí. Potom zahákl palec za bezpečnostní poutko kohoutku peacemakeru. Ve chvíli, kdy přišel ke třem schodům vedoucím na chodník před saloonem, se rozletěly vstupní dveře. Ven chtěl vyjít muž, který však strnul a ucouvl, jakmile poznal Kerrigana.

Texaský ranger vyběhl nahoru. Dveře se otevřely znovu. Nyní z nich vyšli tři muži. Don Raid, Sherman a vysoký, hubený Kiowa Jones.

Stáli Kerriganovi v cestě a dlaně měli tak těsně nad pažbami koltů, že se jich dotýkali špičkami prstů.

Kerrigan ve světle, které ven pronikalo okny, viděl, jak se v Raidově obličeji objevil chladný, provokativní úsměv. Ten mu však ztuhl, když spatřil rangerskou hvězdu.

„Vždycky jsem věděl, že jste zrádce, Kerrigane,“ procedil mezi zuby. „Nikdy jsem vám nevěřil. Ale živý se odtud nedostanete. Pohřbí vás tu a já budu plivat na váš hrob.“

„Jsem tu jménem zákona!“ řekl ranger. „Neklaďte odpor!“

„Požadujete po nás příliš,“ řekl Raid a jeho slova zněla jako řev útočícího dravce. „Jestli chcete naše zbraně, tak si je musíte vzít.“

Kerrigan cítil, jak mu vyschlo v ústech. Tři protivníci byli příliš i pro toho nejrychlejšího pistolníka, navíc, když i oni byli s kolty rychlí.

„Vaše hra skončila,“ odvětil. „Ale můžete si vybrat mezi řádným soudem a kulkou.“

„Jsme tři a vy jste sám,“ řekl Raid. „Pro vás odtud vede jen jediná cesta – do pekla. Ale dost už slov.“

Ani to nedořekl a trhl rukama ke koltům. Vložil do toho pohybu všechen svůj um. Ve stejné chvíli sáhli po revolverech i Kiowa Jones a Sherman.

Kerrigan bleskově vytáhl revolver z pouzdra, ale Don Raid byl o zlomek vteřiny rychlejší. Míření mu však trvalo příliš dlouhou dobu –a to ho stálo život.

Ranger dvakrát vypálil.

Raid zmáčkl spouště ve chvíli, kdy už měl hlavně koltů skloněné a kdy už klesal na kolena. Se ztrhanou tváří vystřelil do země a pak se bezmocně svalil na bok.

Kerrigan se vrhl k zemi. Sherman a Kiowa Jones vypálili, ale jejich kulky ho minuly, byť jen o vlas. Převalil se a vystřelil.

Trefil Slima Shermana do hrudi. Hromotluk zavrávoral a šel k zemi. Pak Kerrigana zasáhla do pravého ramene kulka z Kiowova koltu. Ucítil ostrou bolest.

Další Kiowova kulka minula. To již Kerrigan ležel na břiše a střílel.

Kiowa Jones rozhodil rukama, pootočil se a svalil se na zem.

Náhle se rozhostilo ticho. Ve vzduchu se vznášel kouř. Koně, kteří stáli přivázaní před saloonem a při třesku výstřelů se plašili, se po chvíli uklidnili.

Kerrigan vstal. Sherman a Kiowa Jones byli mrtví. Raid však ještě žil, když se texaský ranger k němu sklonil. V hrudi měl dvě rány.

Křečovitě se usmál, když uviděl Kerrigana. Musel se několikrát nadechnout, než promluvil.

„Jsi – zatraceně rychlý – s koltem, rangere,“ ztěžka řekl. „Nikdo jiný – mě neporazil. Ale nebuď – na svůj triumf – hrdý. Brzy se – setkáme v pekle. Už teď – jsi mrtvý. Jenom to – ještě nevíš…“

Náhle se odmlčel. Zachvěl se a pak jeho oči vyhasly. Hlava mu klesla na zem. Raidova smrt byla taková jako jeho život – divoká a zlá.

Kerrigan vyklopil bubínek svého peacemakeru, vytáhl prázdné nábojnice a nahradil je novými náboji. Pak zbraň strčil do pouzdra. Rána na levém rameni bolela, toho si však nyní nemohl všímat.

Chtěl vyjít na chodník před saloonem, ale tu něco uslyšel, zdálo se mu, jako by na něho někdo volal. Vzhlédl a spatřil Belle Stuartovou, která stála u otevřeného okna a hleděla na něho.

„Nechoďte dovnitř, Kerrigane!“ naléhavě volala. „Clint je na vás připravený. Zabije vás!“

Z jejích slov zněl nefalšovaný strach. Dal jí rukou znamení, aby se stáhla od okna.

„Zůstaňte ve svém pokoji! Nechoďte pryč, ať se děje, co se děje,“ řekl.

Zvolala na něho ještě něco, ale Kerrigan neposlouchal. Došel ke dveřím, rozrazil je a vešel dovnitř.

Saloon zel prázdnotou a svítily tam jen dvě lampy. Neviděl barmana ani pianistu.

Vyběhl po schodech do patra. Před Wheelockovou kanceláří se zastavil a pak vykopl dveře.

Majitel saloonu seděl za svým psacím stolem. Na něm stála láhev whisky a sklenice. Vedle nich ležel kolt.

Wheelock upřeně hleděl na rangera. Zdálo se, že kromě nich v kanceláři už nikdo není. Nesáhl po zbrani, jen si vytáhl doutník z úst a vyfoukl dým.

„Čekal jsem na vás,“ řekl klidným hlasem. „Můžete klidně jít dál. Jak vidíte, jsem úplně sám. Co je s Raidem, Shermanem a Kiowou?“

„Leží na ulici před saloonem,“ odpověděl ranger. „S těmi už nepočítejte, Wheelocku. Vaše hra skončila. Kdo vám řekl, že nosím hvězdu?“

„Já,“ ozval se hlas za ním. Zároveň se dveře zavřely.

Kerrigan se pomalu ohlédl. Za ním stál oblastní šerif Albright s dvouhlavňovou parkerovkou u boku. Zkrácené hlavně této velkorážní zbraně mířily na rangera. Kohoutky byly natáhnuté a Albright držel prsty na spouštích.

Na krátkou vzdálenost byla taková zbraň smrtící. Měla velký rozptyl a sekané olovo by z něho udělalo hromádku masa.

„Asi jste nepočítal s tím, že mě tu potkáte, co?“ zeptal se Albright s jízlivým úsměvem. „Neměl jste mě nechat hlídat tím starým kovbojem. Musel jsem uštvat koně, abych vás předstihl, rangere, ale podařilo se mi to.“

Kerrigan poznal, že se nechal obelstít. Přitom ho poslední Raidova slova měla varovat.

I Belle Stuartová ho přesvědčovala, aby do saloonu nechodil. On ji však neposlechl.

Uvažoval o svých šancích. Albright by to zmáčkl, než by se jen dotkl koltu. Nezůstávalo mu nic jiného, než stát tam se zdviženýma rukama. Mohl jen přihlížet, když mu šerif vytáhl kolt z pouzdra a hodil ho do rohu.

Albright byl ukrytý za dveřmi, kam z prahu nebylo vidět.

Kerrigan si vzpomněl i na to, co mu řekl doktor Banner. Ten hovořil o tom, že těsně před Kerriganem dorazil do města jiný jezdec na uštvaném koni. Rangera však ani ve snu nenapadlo, že se někdejšímu oblastnímu šerifovi podaří uprchnout.

Clint Wheelock vytáhl doutník z úst, sáhl po koltu, vstal a obešel psací stůl. Těsně před Kerriganem se zastavil a přitiskl mu hlaveň koltu k břichu.

„Kéž bych tak poslechl Dona Raida,“ řekl. „Pak by všechno bylo jinak. Ale ještě není vše ztraceno. Vy zemřete, rangere, já vyženu osadníky, prodám jejich půdu železniční společnosti a s penězi, které za to zkasíruju, se zdekuju do Mexika.“

„Na to už nebudete mít čas,“ odvětil Kerrigan. „Poslal jsem depeši do ústředí rangerů. S vašimi machinacemi je konec.“

Ve Wheelockově tváři se zračil nepopsatelný hněv. Kerrigan už si myslel, že na něho vystřelí. Potom však Wheelock o krok ustoupil.

„Je možné, že to je pravda. Ale ani to vás nezachrání. Zemřete tak nebo tak. Albrighte, odveďte ho do saloonu a tam na mě počkejte. Až bude Kerrigan mrtvý, odjedeme z města a zmizíme za Rio Grande. Nebudeme mít v kapsách tolik peněz, kolik jsem myslel, ale i tak to na nový začátek bude stačit.“

Renegátský šerif dloubl Kerrigana brokovnicí do boku.

„Dělej, běž!“ přikázal.

Kerrigan vyšel z kanceláře a před Albrightovou brokovnicí se vydal dolů po schodech. Snažil se najít nějaké východisko, ale Albright ho nespustil z očí ani na vteřinu. Okamžitě by střílel, kdyby ranger udělal jediný chybný pohyb. Neměl co ztratit, čekala by ho šibenice, kdyby padl do rukou zákonu.

Znovu postrčil Kerrigana hlavněmi brokovnice. „Dělej!“ naléhal. „Rychleji.“

Kerrigan byl právě na nejspodnějším schodu, když tu v přítmí saloonu spatřil Belle. Zachytil její pohled a měl pocit, že mu dala očima znamení. Tři kroky před ní se zastavil.

„Co tu ksakru děláte?“ zeptal se Albright. Nevěděl, jak se má vůči Belle Stuartové chovat.

„Jdu za Clintem,“ odpověděla. „Chci se s ním rozloučit, protože za pár minut odjíždím do Lubbocku. Kde je?“

„Ve své kanceláři,“ řekl Albright. Bylo na něm vidět, že ji neprohlédl. Nedůvěřoval jí však, nedůvěřoval by každému, kdo by mu v té chvíli stál v cestě.

„Díky!“ Belle Stuartová přikývla. Pak chtěla jít dál, jako by si vůbec nevšimla brokovnice v Albrightových rukou.

Tu však zakopla a s tichým výkřikem se svalila na Kerrigana, jako by se ho chtěla chytit. Cítil, jak mu vtiskla do dlaně něco tvrdého, a okamžitě to poznal: Byl to malý derringer.

Někdejší oblastní šerif vykřikl: „Jděte od něho dál, madam!“ Zároveň zvedl brokovnici.

Kerrigan strhl Belle k zemi. Ještě v pádu dvakrát vystřelil. Zrzavá zpěvačka vykřikla.

Zaduněl výstřel, když Albright reflexivně zmáčkl spouště brokovnice. Z hlavní vyšlehly dva plameny, sekané olovo se však zarylo jen do stěny.

Albright zavrávoral, narazil do jednoho z karetních stolů a skácel se na zem. Kulky z derringeru ho zabily.

Belle Stuartová se pokusila vstát a přitom pohlédla na schody. Vykřikla ještě jednou, ale tentokrát to bylo jméno: „Wheelock!“

Kerrigan se převalil na záda a nahoře na schodech spatřil Wheelocka. Majitel saloonu držel v ruce kolt.

Zřejmě vyšel z kanceláře hned, když se ozvaly výstřely, protože mu muselo být jasné, že se stalo něco, co mohlo jeho útěk na poslední chvíli zhatit.

Viděl Albrighta, který ležel na podlaze, a vedle něho Kerrigana a Belle.

Bez váhání zvedl kolt.

Tu texaský ranger vystřelil.

Wheelock se zhroutil na zábradlí a kolt mu vypadl z ruky. S pohledem upřeným na Kerrigana udělal ještě dva vrávoravé kroky a pak se zřítil ze schodiště dolů.

Kerrigan odhodil derringer a pomohl Belle Stuartové na nohy.

Zakryla si tvář dlaněmi, aby neviděla mrtvého Clinta Wheelocka. Vzlykala a chvěla se. Ve vzduchu se vznášel kouř.

Po dunění výstřelů působilo ticho, které tam náhle zavládlo, až nepřirozeně.

Kerrigan položil Belle ruku kolem ramen a vyvedl ji na ulici. Trvalo to dlouho, než se uklidnila.

„Odveďte mě na dostavníkovou stanici,“ poprosila ho. „Mám už jen jediné přání: odjet pryč. Už nikdy nechci slyšet slovo Canyon, chci zapomenout na to, co se tu dělo. Bylo to tak hrozné…“

„Nemusíte si nic vyčítat,“ odvětil Kerrigan. „Jednala jste správně. Lidé zákon porušují neustále. Ale společnost může existovat jen tehdy, když vládne právo a pořádek. Nelze tolerovat, aby hrstka podvodníků ovládala ostatní, aby se obohacovala na jejich úkor a aby šířila teror. Zákon musí pistolníky porazit. Děkuji vám, madam, zachránila jste mi život. Nikdy na vás nezapomenu.“

Došli k dostavníku, který čekal ve světle lucerny před stanicí Wells & Fargo…