John Kirby

Colorado western 183. Cherokee

Lokomotiva se skřípěním zabrzdila. Sam Kincaid se musel přidržet železného zábradlí na plošince, aby nespadl mezi vagony. Počkal, až vlak zastaví, a seskočil. Dorazil do cíle. Dodge City. Jedno z nejdivočejších měst Západu na konci velké dobytkářské stezky. Sam Kincaid v tom městě nemínil zůstat dlouho, věděl, že ho tam může čekat jen jediné: problémy…

Nad městem se vznášel hustý prach. Hvízdání lokomotivy se mísilo se vzdáleným bučením dobytka v obrovských ohradách za městem.

Sam Kincaid nakrčil nos.

Po roce, co tam nebyl, Dodge City doslova praskalo ve švech. Viděl to na domech na Front Street. Jeden saloon vedle druhého. A stáda dobytka v ohradách nasvědčovala tomu, že se zde musí zdržovat nejméně sto texaských kovbojů.

Sam Kincaid se prodíral davem podél tratě Atchison, Topeka & Santa Fé Railroad. Lidé tam čekali na své přátele, známé a příbuzné.

Cítil, že si ho prohlíží víc lidí, než by bylo zdrávo. Na pohledy žen odpovídal úsměvem, pohledy mužů ignoroval.

Měl na sobě poněkud pomačkané sombrero, červený šátek, koženou košili, šedé kalhoty a černé holínky. Pod paží nesl winchestrovku, v pouzdře na opasku měl remington stejné ráže, jakou měla Winchestrovka.

Sam Kincaid smekl klobouk, když do něho vrazila jedna mladá žena. Vyděšeně se otočila.

„Omlouvám se, madam,“ řekl, ačkoli na tom nenesl vinu.

V jejích velkých zelených očích byl hněv.

Kincaid viděl, jak otevřela ústa. Měla neuvěřitelně bílé, hezké zuby.

Opět ústa zavřela a zlostný výraz jí ustoupil z očí. Na decentně namalovaných tvářích se objevily dolíčky, když se usmála.

Zdálo se, že chtěla něco říct, ale v té chvíli se za Kincaidem ozvalo: „Vítej, miláčku!“

Kolem Kincaida prošel nějaký vysoký muž a objal ji. Kincaid viděl červený, mohutný krk a za ním ženiny zelené či, které se na něho usmívaly.

Otočil se, protože věděl, že takové oči přinášejí jen problémy. Slyšel její hlas, když muži něco řekla. Byl hluboký a poněkud chraplavý, což očekával.

Hluk od vagonu ho přivedl na jiné myšlenky.

Slyšel praskání dřeva a rozběhl se tam. Před velkými zasunovacími dveřmi vagonu se tísnili lidé. Jeden zadýchaný černoch v modré železničářské čepici se opíral o rampu, která vedla k vagonu. Když spatřil Kincaida, začal gestikulovat.

„Chlape!“ zvolal. „Vyveďte si ty vaše mrchy sám! To jsou vyložení zabijáci! Takové bestie by se měly střílet!“

Sam Kincaid odstrčil černocha, který byl celý bledý, stranou. Přišel nahoru a klidným hlasem promluvil na oba koně, načež k nim přistoupil.

V nejzazším rohu vagonu seděl druhý černoch, který si kryl hlavu pažemi. Vzhlédl a zasténal, když viděl, jak Kincaid jde k nervózně tančícím koním.

„Pane, jděte pryč, je-li vám život milý!“ řekl chvějícím se hlasem.

Sam Kincaid ho ignoroval.

„Jen klid, Thundere,“ tiše řekl. „Little Spot, co je? Nikdo ti nic neudělá.“ Takto k nim hovořil a oba pintové se začali uklidňovat.

Kincaid si dával načas. Věděl, že toho měli dost. Už více než tři dny cestovali v železničním vagoně – což bylo pro koně, kteří dosud znali jen svobodu pastvin Sans Arc, peklo.

Odvázal uzdy a vydal se s nimi po rampě. Při tom k nim dál mluvil.

Oba koně opět zneklidněli, když viděli dav před vagonem. Kincaid stál mezi nimi a pevně držel uzdy. Thunder se zase rychle uklidnil, Little Spot, která byla o rok mladší než čtyřletý hřebec, trhala uzdou.

V davu to jen zašumělo. Kincaid na těch lidech viděl, že tak skvostné koně ještě nespatřili.

Little Spot byla tříletá klisna. Měla ohnivý temperament, který byl pintům vlastní, a necítila Kincaidovu pevnou ruku tak jako hřebec.

Náhle klisna vykopla zadníma a málem trefila černocha, který se vyplížil z rohu, protože si myslel, že nebezpečí už pominulo. Z davu se ozvaly výkřiky.

Sam Kincaid na to nedbal a klidně vedl oba pinty po rampě dolů.

Dav ustupoval.

Kincaid měl co dělat se zvířaty, koutkem oka však zahlédl ženu se zelenýma očima, která se tam prodrala. S velkým kloboukem byla velmi nápadná.

Thunder tiše zafrkal. To uklidnilo i Little Spot. Kincaid je vedl k budově stanice, v jejíž zdi bylo několik kroužků. Přivázal koně a zamával na černocha.

„Postarejte se o to, aby se ke koním nikdo nepřibližoval,“ řekl. „Po tak dlouhé cestě se musejí uklidnit.“

„Člověče,“ řekl zadýchaný černoch, „ty bestie se nikdy neuklidní. Měl byste…“

Sam Kincaid ho dál neposlouchal. Otočil se a šel znovu k vagonu.

Cítil pohled zelených očí té ženy. Muž, který pro ni přišel, stál několik kroků za ní a bavil se s jedním štíhlým, kníratým chlápkem s hvězdou.

Kincaid vzal z vagonu své sedlo a vydal se zpět k pintům. Pak osedlal Thundera. Srolované deky, které byly přivázané k sedlu, se svezly stranou, ale Kincaid je zachytil a pevně přitáhl. Potom utáhl podbřišník, uvolnil třmeny a vyšvihl se do sedla, aniž by strkal nohu do třmene.

Sklonil se a odvázal uzdu z kroužku ve zdi. Jen lehce se dotkl slabin Thundera a hřebec vykročil. Little Spot nevrle trhla hlavou, ale vydala se za ním, aniž by se bránila.

Sam Kincaid těch padesát yardů k Dodge House, kde mě) pronajatý pokoj, mohl ujít i pěšky, věděl však, že Thunder se uklidní, pouze když ucítí svého pána na hřbetě.

Kincaid se nechtěl otáčet, něco ho však k tomu přimělo.

Viděl ty jiskřící se zelené oči. Nevěděl, zda to, co v nich zářilo, byl zájem nebo jen čirá chtivost. A nevěděl ani, jestli ten pohled byl upřen na něho nebo na jeho koně.

Zavrtěl hlavou. Vyznal se v ženách. Obzvlášť v těch, co měly zelené oči a zrzavé vlasy. O takových si muži mysleli, že je přivedou do ráje, ve skutečnosti je však s nimi čekalo peklo.

Kincaid se rozhodl, že tentokrát nebude riskovat, ačkoli cítil touhu po té ženě. Jel po Front Street k ohradám a pak se otočil.

Ze hřbetu koně měl dobrý přehled. Za poslední rok přibylo domů směrem na sever. Směrem na jih byla Front Street ohraničena železnicí. Za ní se až k Arkansas River táhla čtvrť červených lampiček, které se ctihodní občané Dodge City – pokud tam takoví vůbec byli – vyhýbali jako čert kříži.

U Dodge House zastavil pinta a seskočil ze sedla. Potom přivedl oba koně do hotelové stáje.

Přišel k němu kulhavý muž, který mu chtěl vzít uzdy z rukou.

Kincaid ho odstrčil.

„Buďte opatrný,“ řekl. „Mají za sebou dlouhou jízdu a jsou celkem nervózní.“

Stájník si hvízdl mezi zuby. Těkal pohledem mezi Kincaidem a pinty, nakonec se zahleděl na Kincaida.

„Vy jste Kincaid,“ řekl. „Znám vás, loni jste tu byl.“

Sam Kincaid pokrčil rameny. „Dejte koním napít, až se uklidní. A dejte jim trochu sena. To bude zatím stačit, pak zase přijdu. Nechoďte ke klisně moc blízko. Hlavně ne zezadu.“

Stájník přikývl a odšoural se. O něco později Kincaid uslyšel, jak pumpuje vodu.

Odsedlal Thundera a odvázal srolované deky. Pak oba pinty zavedl do boxů a zavřel je. Little Spot nespokojeně frkala, ale zůstala klidná.

Vzal deky a opustil stáj.

O sloup verandy Dodge House, na kterém visela velká lucerna, se opíral kníratý muž s hvězdou, kterého si Kincaid všiml už předtím. Zkoumavě hleděl na Kincaida.

Sam Kincaid ten pohled znal. Odznak zástupce městského marshala, který měl na levé straně hrudi, ho neoklamal. Ten muž byl pistolník.

Sam Kincaid prošel okolo něho a vešel do recepce Dodge House, v níž se toho za ten rok moc nezměnilo.

Za recepčním pultem se k tlusté knize skláněl štíhlý muž. Nevzhlédl, když Kincaid přišel k pultu, zřejmě ho však slyšel, protože řekl: „Bohužel nemáme volné pokoje, pane. Raději…“

Zvedl hlavu a odmlčel se. Ve tváři se mu objevil úsměv.

„Pan Kincaid!“ překvapeně řekl. „Proč jste mi nedal vědět? Pak bych…“

„To je v pořádku!“ Kincaid mávl rukou. „Podívám se, jestli někde jinde…“

Joshua ho nenechal domluvit.

„To nepřichází v úvahu,“ řekl tónem, který svědčil o tom, že nemínil ustoupit. „Pojďte za mnou.“

Zavřel knihu a vyšel zpoza pultu. Kincaid viděl, že na poličce na stěně už nejsou žádné klíče, a přemýšlel, co má Joshua za lubem. Vzal srolovanou deku a vydal se za Joshuou po schodech.

Joshua došel na konec chodby a otevřel jedny dveře. Pak počkal na Kincaida.

Sam nahlédl dovnitř. Na široké posteli spali dva kovbojové. Chrápali a byli oblečení. Jeden z nich ostruhami roztrhal deku.

Joshua přišel k posteli a pokrčil nos.

„Barbaři!“ znechuceně řekl. „Vypadá to, že doma v Texasu spí v prasečím chlívku.“ Otočil se ke Kincaidovi. „Pomůžete mi je vyhodit?“

Sam Kincaid zavrtěl hlavou.

„Nechci nikoho připravit o střechu nad hlavou,“ řekl. „Jestli už nemáte žádný pokoj, tak půjdu jinam.“

„Ti chlápci jsou už dva dny v lihu,“ řekl Joshua. „Už včera jsem je chtěl vyhodit, ale nechtěl jsem si špinit ruce.“ Kolem Kincaida vyšel na chodbu a zvolal: „Selmane! Lenny!“

Netrvalo to dlouho a objevili se dva černoši. Zeptali se, co se děje.

„Odneste ty dva do stáje,“ řekl Joshua. „Tam můžou dál vyspávat. A pak povězte Betty, ať po nich uklidí pokoj. Za půl hodiny se sem nastěhuje pan Kincaid.“

Oba černoši to hned udělali. Kincaidovi se to moc nezamlouvalo, ale neměl chuť hledat přístřeší v přeplněném městě.

Pokrčil rameny a šel za Joshuou do haly, kde se posadil do křesla a čekal na to, až se bude moct nastěhovat do svého pokoje.

+ + + + +

Pokoj byl čistý a uklizený. Pouze ve vzduchu byl ještě zápach kořalky a doutníků.

Sam Kincaid hodil své srolované deky na postel a otevřel okno. Slyšel bučení dobytka v ohradách. Kdesi třeskly výstřely, ozývaly se výkřiky.

Kincaid se otočil a přistoupil k posteli.

Beztak ve městě nemínil zůstat dlouho.

Přijel z Cheyenne ve Wyomingu. Tam před několika měsíci potkal Murrayho Pierce, kterého znal z Wichity. Pierce byl všemi mastmi mazaný obchodník, který prodával dobytek i pozemky, které mu nepatřily, nebo zázračné léky, které nikomu neuškodily, ale ani nepomohly.

Pierce Kincaidovi nabídl 2000 dolarů za to, když mu přivede jednoho pinta ze Sans Arc.

„Jedu do Dodge City,“ řekl. „Tam se dají na dobytku vydělat velké peníze.“

Sam jel k Sans Arc a koupil tam klisnu, o kterou šlo, a jednoho hřebce. Za dva tisíce dolarů to nebyl špatný džob. Z Bear River City jel až do Cheyenne po trati Union Pacific. Tam přesedl na vlak společnosti Denver Pacific. Z Denveru jel vlakem společnosti Kansas Pacific do Topeky a odtud po železnici Atchison, Topeka 8c Santa Fé do Dodge City.

Doufal, že se ta štrapace vyplatí, polovinu ze dvou tisíc, které mu měl Pierce zaplatit za klisnu, chtěl vložit do nějaké hazardní hry.

Vzal své deky a strčil je do skříně. Přemýšlel o tom, že má dost času na to, aby se šel okoupat a nakoupit pár věcí.

Zvedl hlavu, když se za dveřmi ozval šramot. Pravou dlaň položil na pažbu revolveru.

Měl pocit, že slyšel šustění sametu. Kdosi zaklepal na dveře.

„Dál!“ řekl Kincaid.

Tušil to.

Zeleň v jejích očích byla ještě intenzivnější než předtím na nádraží. Nyní již neměla klobouk ani přehoz. Její vlasy byly skutečně zrzavé. Na levém spánku v nich měla malou sponku ozdobenou dvěma kameny, které se ve světle, jež dovnitř pronikalo oknem, blyštěly.

Sam Kincaid hned viděl, že to jsou drahokamy. Ta žena buďto byla bohatá, nebo měla zámožného přítele.

Její světle modré sametové šaty byly rafinovaně střižené. Horní část jako by nesla pouze její velká, pevná ňadra, ramena měla odhalená.

Měla hebkou pleť. Usmála se, když si všimla Kincaidova pohledu.

„Už jste se vynadíval?“ jízlivě se zeptala.

Sam Kincaid její úsměv neopětoval. Pokrčil rameny.

„Neoblékla jste se tak, abych vás ignoroval,“ řekl.

Přestala se usmívat. Kincaid viděl, jak se jí kolem úst objevily vrásky, takže vypadala starší.

„Jenom si nemyslete, že tu jsem kvůli vám,“ chladně řekla.

Teď se pro změnu usmál Kincaid.

„Asi jste si spletla číslo pokoje,“ řekl.

V jejích zelených očích se jiskřilo.

„Na tuláka jste zatraceně drzý,“ odvětila.

Kjncaid se usmíval ještě víc. Dívka odložila masku a ukázala, jaká je ve skutečnosti. Již nedokázala skrývat svou přirozenost.

„Povězte mi, co ode mě chcete,“ chladně řekl Kincaid. „A pak zmizte.“

Polkla. Chvíli to vypadalo, jako by Kincaidovi chtěla vyškrábat oči. Její hezká ňadra se rychle zvedala a zase klesala.

Rychle se však vzpamatovala. Z očí jí šlehaly blesky a Kincaid poznal, že mu je rovnocenným protivníkem.

„Jsem tu obchodně,“ řekla. „Neposadíme se?“

„Madam,“ řekl Kincaid, „ujel jsem tisíc mil. Nemyl jsem se čtyři dny a skoro jsem nespal. Jestli po mně něco chcete, tak mě navštivte zítra. Teď nemám…“

Skočila mu do řeči.

„Jde o vaše koně,“ řekla. „Chtěla bych od vás jednoho z nich koupit.“

Sam Kincaid pozvedl obočí. Takže o to jde. Nebo i to byla jen záminka?

„Je mi líto, madam,“ řekl. „Hřebec není na prodej a klisna už je prodaná.“

„Nabízím vám tisíc dolarů.“

Sam Kincaid se usmál.

„Měla jste se předtím informovat, za co takový pinto stojí,“ řekl.

„Tisíc dolarů je spousta peněz,“ rozčileně řekla.

„To je relativní, madam,“ chladně odvětil Kincaid. „Za normálního koně možná, ale ne za tu klisnu.“

„Kolik vám nabídl člověk, který ji koupil?“

„Dva tisíce dolarů,“ řekl Kincaid, „ale to s tím nemá nic společného. Uzavřel jsem sním…“

„Nabízím vám dva a půl tisíce,“ řekla. Byla rudá ve tváři, v očích se jí zračil hněv. Kincaid věděl, že je zvyklá na to, aby se jí ostatní podřizovali.

„Poslouchejte, madam.“ Kincaid hovořil klidně, protože ji nechtěl ještě víc provokovat. „Podepsal jsem smlouvu, ve které jsem se zavázal, že pinta odevzdám. Za to dostanu dva tisíce dolarů. A já nejsem člověk, který nedrží slovo. Jestli tu klisnu za každou cenu chcete, tak se obraťte na muže, který ji koupil.“

„Kdo…“

Tu se ozval výkřik.

Sam Kincaid za ní uviděl postavu oděnou v tylu a sametu. Než žena pochopila, co se stalo, byla odstrčena stranou.

„Sam Kincaid!“

Na krátký okamžik spatřil půvabnou tvář, která pod silnou vrstvou šminek vypadala jako maska, pak se mu ta dívka vrhla kolem krku a málem ho udusila. Líbala ho, dýchala mu do ucha a potom ho kousla do ušního lalůčku.

„Au,“ řekl Kincaid, chytil děvče pod paže a odstrčil je od sebe.

Hleděly na něho rozzářené modré oči.

„Frankie!“ zvolal. „Frankie Bellová! Odkdy jsi v Dodge City?“

„To je to, co ode mě chceš vědět?“ zeptala se. „Člověče, to je už víc než rok, co jsme…“ Přiblížila mu rty k uchu a něco zašeptala.

Sam Kincaid se smál. Koutkem oka pohlédl na ženu u dveří. Do tváře se jí nahrnula krev. Zuřila. Měla zatnuté pěsti a skoro to vypadalo, jako by se každou chvíli chtěla na Frankie Bellovou vrhnout, aby jí vyrvala kořist.

Ani si neuvědomila, že by se měla chovat jako dáma. Každopádně se náhle otočila a vyběhla z pokoje.

Kincaid se pokusil vymanit ze sevření. „Asi se nemůžeš nabažit mého krku, co?“

„Tebe se nikdy nenabažím, Kincaide!“ zvolala a odstrčila ho tak, že vrazil kolenem do hrany postele a ztratil rovnováhu.

V pádu se otočil a strhl Frankie s sebou, což ji velmi pobavilo. Rozesmála se, ale pak ztichla, když ji chytil za ňadra.

Od dveří se ozvalo zakašlání. Ohlédl se.

Žena se vrátila. Ve tváři měla vzdorovitý výraz, mračila se.

„Máte pravdu, pane Kincaide,“ řekla a její hlas byl ještě o něco hlubší než předtím. „V takové společnosti se umývat nemusíte. Chtěla jsem vám jen říct, že byste si měl dávat pozor. Máte v Dodge City nepřátele.“

Sam Kincaid strnul. Frankie Bellová se bavila.

„Proč mi to vykládáte?“ zeptal se.

„Chtěl jsem od vás koupit jednoho pinta,“nasupeně řekla, „a s mrtvým se vyjednává špatně.“ Otočila se a práskla dveřmi.

Sam Kincaid se pokusil vstát, Frankie ho však zadržela.

„Nech ji,“ řekla. „Pojď, Kincaide, musíme dohnat to, co jsme celý rok zanedbávali.“

Vytrhl se jí a posadil se.

„Máme ještě dost času, Frankie,“ zamyšleně řekl. Pomohl jí vstát. „Ty ji znáš?“ zeptal se.

„Koho?“

„Sakra, ty víš, o kom mluvím.“

„Ach, tu?“ pohrdavě zamumlala. „O té bych ti mohla vyprávět věci, při kterých by každá slušná prostitutka zrudla.“

Sam Kincaid se usmál.

„To zní zajímavě,“ řekl. „Dávej pozor, Frankie. Nechám si sem přinést vanu a zatímco se budu koupat, mi budeš vyprávět, ano?“

Reptala.

„Musí to být? Ty přece nepáchneš jako ti zatracení honáci z Texasu. Mám na tobě ráda vůni táborových ohňů a divočiny.“

„Prosím, Frankie,“ řekl Kincaid.

„Sakra, já tě přece neodmítnu, ty paličáku. Řeknu Joshuovi. Ale jestli si při koupání nepospíšíš, tak si k tobě vlezu.“

„Beru tě za slovo,“ řekl usmívající se Kincaid.

+ + + + +

„Jmenuje se Melody Whitmanová,“ řekla Frankie Bellová, když Kincaidovi drhla záda. „Před třemi týdny ji do Dodge City přivedl Rowdy Joe Whitman – jako svou ženu. Tvrdí o sobě, že pochází z jedné vznešené newyorské rodiny, ale Šelma, která se mnou pracuje v podniku Ham Bell’s Varieties, ji zná ze St. Louis. Tam si ještě říkala Shark Ellisová. Už to svědčí o mnohém. Šelma tvrdila, že už několikrát byla u soudu, protože muže, kteří za ní šli, vždycky potom našli mrtvé. Tvrdí se, že je oloupila a pak s jedním kumpánem odkrouhla. Ale to jí nikdy nedokázali. Brzy ji však každý znal a muži se jí vyhýbali jako čert kříži. Pak zmizela. Šelma později slyšela, že pracovala v Abilene.“

„Hm,“ řekl Kincaid. „Čekal jsem víc. Proč by slušná prostitutka měla u něčeho takového zrudnout?“

Frankie vzala kartáč a začala ho divoce drhnout.

„Přestaň!“ sténal Kincaid, „nebo ze mě chceš sedřít kůži?“

„Vezmu ti tvé peníze a pak tě utopím ve vaně,“ rozhořčeně řekla.

„A nezrudneš při tom?“ zeptal se Kincaid.

Jen tak tak se stihnul nadechnout, jinak by si lokl vody. Frankie ho zatlačila pod vodu. To, že si při tom namočila šaty, jí nevadilo.

Sam Kincaid ji snadno zvedl. Vynořil se a vyprskl. Frankie mu mrštila do tváře ručník.

„Ty ksindle,“ řekla. „Copak i ty patříš k těm idiotům, kteří jí naletěli? Je to jedovatý had a toho, kdo si ji pustí k tělu, vysaje.“

„Hadi krev nesají,“ řekl Kincaid, „ti jenom koušou.“

„To ti nestačí?“

Sam Kincaid přikývl a sáhl po suchém ručníku, který byl pověšený vedle vany na opěradle židle.

Frankie mu ho vzala z ruky.

„Vstaň,“ řekla. „Nebudeme se přece hádat.“

„Kdo je ten Rowdy Joe Whitman?“ zeptal se.

„Jeden frajírek,“ odvětil Frankie. „Hraje si na velkého muže, i když každý ví, že by to byl nýmand, nebýt jeho otce.“

Sam Kincaid si vzpomněl na mohutného chlápka na nádraží, který tam pro tu zrzavou ženu přišel. Stručně ho popsal a Frankie přikývla.

„To je on,“ řekla. „Vyřizuje pro svého otce obchody v Dodge City.“

Sam Kincaid přikývl. Jméno Whitman mu bylo povědomé. Už ho někdy slyšel.

„Není to náhodou Leroy Whitman, který vyvolal železniční válku v Denveru?“ zeptal se.

Přikývla a plácla ho po zadku, aby vylezl z vany.

„Leroy Whitman z železniční společnosti odešel,“ řekla. „V uplynulém roce se vrhl do obchodu s dobytkem a teď je v Dodge City jednička. Ale vypadá to, že to brzy skončí, protože jinak by obchody nepřenechal svému synovi. Tvrdí se, že má za lubem něco, co by mu mělo vynést spoustu dolarů. Teď je zrovna v Oklahomě.“

„Na indiánském území?“ zeptal se udivený Kincaid. „Co tam chce?“

„To nikdo neví,“ odpověděla Frankie. „Ale každý ví, že Leroy Whitman není žádný troškař.“

Sam Kincaid se ještě na něco zeptal, ale Frankie už nebyla schopna soustředěně poslouchat. Utírala ho a Sam podle jejího zrychleného dechu poznal, že ji jeho tělo vzrušuje.

Začala se svlékat, zatímco Kincaid šel k posteli. Vzal ze židle revolverový opasek a pověsil ho na pravou nohu postele, aby se mohl snadno chopit pažby remingtonu. Nezapomněl na varování oné zrzky a podle toho, co mu o ní řekla Frankie, nemluvila Melody Whitmanová do větru.

+ + + + +

Leželi zpocení vedle sebe a ve slabém, mihotavém svitu petrolejky se po lesknoucím se těle Frankie pohybovaly stíny.

Měla zavřené oči a její pravidelný dech Samovi prozradil, že spí.

On sám spát nemohl. Nešlo to. Cítil, že jeho tělo po všech těch štrapácích potřebuje spánek, a proklínal se za to, že myslel pořád na ženu se zelenýma očima a na její varování.

Vzal z nohy postele revolverový opasek a vytáhl remington. Opasek položil vedle nočního stolku, na němž stála petrolejka.

Zkontroloval bubínek a pak strčil revolver pod deku. Rozzlobeně zavrtěl hlavou. Rozčilovalo ho, že se nechal vyděsit slovy nějaké uražené ženské.

Už si chtěl lehnout, když tu uslyšel tichý šramot od okna.

Nehýbal se. Koutkem oka pozoroval, jak se náhle pohnuly závěsy. Chtěl pomalu vytáhnout remington zpod deky, tu však pochopil, že naletěl na fintu, a trhl s sebou.

S ohlušujícím třeskotem se rozbily dveře a dovnitř se vrhl nějaký chlap. Převalil se, vyskočil a pak zůstal stát dva kroky před postelí. V obou rukou držel walkery, jejichž kulky mohly do zdi udělat díry velké jako hlava – o Kincaidově těle ani nemluvě.

„Ani hnout, chlape!“ ostře řekl. „Nebo tě pošlu k čertu!“

Sam se pomalu posadil. Při tom pod dekou posunul hlaveň remingtonu tak, že mířila na vetřelce.

Frankie se též posadila. Vytřeštěnýma očima hleděla na chlápka před postelí. Její nahá ňadra se rychle zvedala a zase klesala. Olízla si rty, nic však neřekla. Neztrácela nervy.

Muž byl Mexičan. Konce kníru mu sahaly až po okraj brady. V jeho malých, krysích očích se jiskřilo.

Sam náhle věděl, že v této místnosti nezemře. Ne rukou mexického zabijáka, který byl příliš ješitný na to, aby ho odpravil, aniž by se mu předtím představil.

„Nechceš vědět, proč tě oddělám?“ zeptal se muž a zašklebil se.

Sam viděl, že pošilhával po Frankie a po jejích ňadrech.

Využil jeho nepozornosti a vystřelil.

Plamen, který vyšlehl z hlavně, vypálil v dece dírku.

Mexičan se přikrčil a reflexivně zmáčkl spouště obou koltů. Kulky se však zaryly do hrany postele.

Sam viděl, jak se Frankie vrhla na druhou stranu postele. Zpoza závěsů vyšlehl plamen. Sam cítil, jak ho něco horkého ožehlo na ruce. Frankie vykřikla.

Sam dvakrát za sebou vypálil.

Hlaveň koltu, která se předtím objevila mezi závěsy, zmizela. Kincaid měl pocit, že slyší přidušené sténání. Vyskočil z postele, přiběhl k oknu a odhrnul závěs.

Těsně vedle něho se do rámu okna zaryla kulka.

Kincaid uskočil zpátky. V tom šeru beztak nic neviděl.

Frankie vstala. Sprostě nadávala. Na pravém nadloktí se jí táhl krvavý šrám.

Kincaid přišel k Mexičanovi.

Zabiják pustil oba walkery na zem a nyní bezvládně ležel na boku.

„Ta špinavá coura,“ nenávistně řekla Frankie. „Určitě ho na nás poštvala ona. Půjdu za ní a oddělám…“

„Jen klid, Frankie,“ tiše řekl Kincaid. Sklonil se k Mexičanovi.

Než se ho však mohl na něco zeptat, vtrhli do pokoje Joshua a oba černoši. Před postelí zůstali stát a pohlédli na těžce raněného Mexičana a nahou Frankie. Vypadalo to, že černoši už Mexičana někdy viděli. Po chvíli se soustředili na Frankie, která si teprve teď uvědomila, že je nahá.

„Ven!“ vykřikla. „Počkejte, dokud se neobleču, vy černí opičáci! Jak si dovolujete bez zaklepání vstoupit do pokoje dámy…“

„Toto je pokoj pana Kincaida,“ řekl Joshua, ale pak gestem poslal oba černochy pryč.

„Hej, hombre,“ tiše řekl Kincaid, „kdo tě poslal?“

Mexičan se dusil. Měl vytřeštěné oči. Musel trpět hroznými bolestmi.

„Pošlete pro doktora, Joshuo,“ řekl Kincaid, aniž by vzhlédl.

Mexičan jen zavrtěl hlavou. Z úst mu začala vytékat krev, když je otevřel.

„Pro – proč jsi měl v ruce – revolver?“ vyhrkl. Rychle oddechoval.

„Někdo mě varoval,“ řekl Kincaid.

„Kdo?“

„Ta coura Melody Whitmanová!“ vykřikla Frankie.

Sam se k Mexičanovi sklonil ještě víc. Muž umíral. Pohyboval rty, ale Kincaid mu nerozuměl ani slovo.

Náhle Mexičan strnul.

Sam pomalu vstal, vzal ze židle šaty a oblékl se. Frankie byla oblečená. Cloumal jí hněv. Ukázala Kincaidovi svou krvácející ruku a vykřikla: „Myslíš, že si to nechám líbit? Půjdu za ní a rozstřílím ji na cucky.“

„Nemluv nesmysly, Frankie,“ řekl Kincaid. „I kdyby ten Mexičan něco řekl, tak by se jí nedalo nic nedokázat. Kromě toho by od ní bylo stupidní mě varovat, kdyby na mě chtěla poslat zabijáka.“

Do pokoje vešel malý muž s brýlemi. V pravé ruce držel černou tašku. Za ním se objevil jeden hubený chlapík.

Sam Kincaid viděl plechovou hvězdu, kterou měl připnutou k levé straně hrudi. Díky velkému kníru vypadal jako smutný mrož.

„Sakra, ten chlap je mrtvý!“ vyhrkl rozzlobený lékař. „Proč jste mě zavolali až teď?“

Sam pozvedl obočí a neodpověděl.

Muž s hvězdou ustoupil stranou, když lékař odcházel.

„Zase jste přišel pozdě, pane Earpe?“ pohrdavě se zeptala Frankie.

Zástupce marshala vešel do pokoje a zůstal stát dva kroky před Kincaidem.

„Co se tu stalo?“ zeptal se.

Sam si hubeného chlapíka chvíli prohlížel. Už o něm slyšel. V předchozím roce byl zástupcem ve Wichitě. Nemohl o tom rozvážném muži říct nic špatného.

Stručně mu o všem pověděl.

„Zapomněls na paní Whitmanovou,“ nenávistně řekla Frankie. „Měla důvod pro to, aby na tebe poslala toho zabijáka. Chce přece toho koně.“

„Co má s tou přestřelkou společného paní Whitmanová?“ zeptal se zástupce.

Sam Kincaid na Frankie vrhl zamračený pohled.

„Nic,“ řekl. „Slečna Bellová je proti paní Whitmanové zaujatá. Nesmíte její slova přeceňovat.“

„Ano?“ odvětil zástupce. Nehnul při tom ani brvou.

Frankie se opřela rukama o boky.

„Co to má znamenat, Earpe?“ zasyčela. „Chceš tím říct, že mě tu neberete vážně? Ty parchante jeden, ty si myslíš, že ti ta všivá hvězda dává právo pohrdat druhými lidmi? Pomysli na své sestry a švagrové? Copak jsou jiné než já, he? Kdybys nebyl takový hajzl, tak bych na tebe plivla, ale sliny je na tebe škoda!“

„Jste zatčena, slečno Bellová,“ chladně řekl zástupce. „Za urážku zákona.“

„Ty nejsi zákon, ty chudáku!“ vykřikla Frankie Bellová. „A jestli se mě jen dotkneš, tak ti vyškrábu oči!“

„Frankie.“ Kincaid k ní přistoupil. „Pan Earp má pravdu. Nesluší se nadávat muži zákona. Buď rozumná a jdi s ním. Pak se o tebe postarám, O.K.?“

Její velké oči byly upřeny na Kincaidovy rty. Uklidnila se.

„Ale jen kvůli tobě,“ řekla.

Zástupce ji chytil za zdravou ruku.

„Pusťme, ty…“

Kincaid ji umlčel pohledem. U dveří se ještě jednou otočila, pohlédla na Kincaida a krátce kývla na Wyatta Earpa, který stál vedle ní.

„To je celý on,“ řekla. „Vylévá si zlost na nevinných ženách, protože je příliš líný na to, aby honil vrahy.“

Sam se usmál.

„Už běž, Frankie,“ řekl, „než zvýší kauci tak, že ji nebudu moct zaplatit.“

Dupla, obrátila se a před zástupcem vyšla ven.

Sam se otočil k Joshuovi, který zavolal oba černochy, aby odnesli mrtvého.

„Znáte toho muže?“ zeptal se.

Joshua zavrtěl hlavou.

„Jeden z těch, co stojí mimo zákon,“ pohrdavě řekl. „Je mi líto, že se mu podařilo proklouznout recepcí.“

„To je v pořádku,“ zamumlal Kincaid. „Doufám, že po zbytek noci bude klid.“

Joshua přikývl.

„To vám garantuju, pane Kincaide,“ řekl.

Jeden z černochů ještě vytřel podlahu a pak Kincaid opět osaměl. Joshua nechal nasadit nové dveře.

Kincaid byl v myšlenkách u Melody Whitmanové. Myslela své varování jen obecně, nebo dobře věděla, že ještě té noci Kincaida navštíví dva zabijáci?

Musí se jí na to zeptat.

Konečně usnul. Předsevzal si, že Dodge City opustí tak rychle, jak to jen půjde, až dostane peníze od Murrayho Pierce. Karty mohl hrát stejně tak dobře i v Haysu nebo ve Wichitě.

+ + + + +

Udiveně hleděl na široký štít, který visel nad létacími dveřmi budovy.

L. Whitman Cattle Company

Že by se zmýlil?

Pohlédl doprava. Tam byla pošta, na rohu 6. ulice a Front Street, a hned vedle měla být úřadovna Pierce & Thompson Company.

Sam zavrtěl hlavou. Kdyby tam zůstal stát, tak by té hádance nikdy nepřišel na kloub. Ještě jednou nahlédl do marshalovy úřadovny a pomyslel na to, že Frankie Bellové slíbil, že ji dostane z vězení. Zřejmě však bylo lepší s tím počkat, až vyřídí svůj obchod s Piercem.

Kincaid otevřel pravé křídlo dveří. Rozezvučely se zvonky, které byly pověšené nade dveřmi. Kancelář byla větší, než si Kincaid myslel. Ze tří stran ji od prostoru pro veřejnost oddělovala přepážka a za ní u pultíků psalo vestoje půl tuctu mužů.

Jeden z nich se zarazil, když Kincaid pustil křídlo dveří, a odložil pero. Přistoupil k přepážce.

„Čím vám mohu posloužit, pane?“ zeptal se.

Sam si ještě stále prohlížel místnost. Na levé stěně visela velká mapa, na níž byly zaznačeny dobytkářské stezky, jimž Dodge City vděčilo za svou prosperitu: západní stezka a Chisholmova stezka.

Místnost byla zařízena stylově, nábytek se leskl. Úředníci, kteří se snažili nedat najevo svou zvědavost, by klidně mohli pracovat i v kanceláři Union Pacific.

„Nu, pane?“ Muž za pultem si odkašlal.

„Rád bych se na něco zeptal,“ řekl Kincaid. „Nebyl jsem v Dodge City už rok…“ Odmlčel se, když spatřil chlápka, který tam právě vešel dveřmi vedle velké mapy.

Byl to Rowdy Joe Whitman.

Sam Kincaid si ho pozorně prohlédl. Jeho odulá tvář byla stejně rudá jako jeho krk. Měl krátké vlasy, téměř bílé vlasy, malé oči nedefinovatelné barvy a stejně tak bezbarvá obočí. Tlusté rty a hranatá, poněkud ustupující brada svědčily o jeho brutalitě.

Úředník se otočil a uctivě ustoupil stranou, když spatřil svého bosse.

„Tento pán chtěl…“

„Jděte si po své práci, Wilkinsi,“ řekl Rowdy Joe Whitman. „Postarám se o něho.“

Sam tam strnule stál a chladně hleděl na Whitmana.

Rowdy Joe Whitman tomu pohledu neodolal. Začaly se mu chvět rty. Kincaid viděl, jak vypnul hruď. Pravděpodobně proto, aby si posílil sebevědomí. Zapřel se rukama o boky a vyhrnul si šosy svého sametového saka, aby Kincaid mohl vidět kožená pouzdra, z nichž trčely perletí zdobené pažby dvou remingtonů. Na břiše měl zlatý řetízek od hodinek.

„Co si přejete, pane?“ zeptal se.

„Hledám kancelář Murrayho Pierce,“ řekl Kincaid. „Když mi řeknete, kde ji najdu, tak zase hned odejdu.“

Rowdy Joe Whitman se začal usmívat. Při tom otevřel ústa a Kincaid spatřil dvě řady hnědých zubů.

„Nejste v obraze, pane,“ potutelně řekl. „Pierce už před jistým časem odešel na odpočinek. Má teď nový byznys. Pozoruje trávu zespodu.“

Kanceláří se ozval jeho hurónský smích. Úředníci sebou trhli, nikdo se však neodvážil vzhlédnout od své práce.

„Jistě jste od něho jeho obchod koupil,“ řekl Kincaid. „Nechte mě hádat. Cenou byla kulka v zádech.“

Whitman se náhle přestal smát. Pomalu mu klesla spodní čelist a chvíli to trvalo, než se zase vzpamatoval. Olízl si své široké rty a Kincaid měl pocit, že si ho prohlíží chřestýš.

„Jste drzý, pane,“ řekl.

Sam se provokativně usmál.

„To tvrdila i vaše žena.“

Muž zbledl. Pozvedl ruce a zatnul pěsti.

„Co máte společného s mou ženou?“ chraplavě se zeptal.

Podívejme, pomyslel si Kincaid. Tohle ho vzalo.

„Vyzná se v mužích,“ řekl. „Navštívila mě hned po mém příjezdu v mém pokoji v Dodge House.“

Rowdy Joe rychle oddechoval. Kincaid poznal, že ho jeho žena uhranula. Neměl proti ní sebemenší šanci. Kincaid v duchu viděl, jak před ní klečí na kolenou a jak jí olizuje boty.

Kincaid si chvíli myslel, že se na něho Whitman vrhne, pak se ale rychle uklidnil.

„Vy jste do Dodge City přivedl ty dva pinty,“ řekl. „A hledáte Pierce. Takže to byl on, pro koho jste přivedl tu klisnu.“ Naklonil hlavu. „Jo, teď si vzpomínám. Když jsem zařizoval Pierceovu pozůstalost, našel jsem stvrzenku na dva tisíce dolarů, které vám Pierce za klisnu zaplatil.“ Zlomyslně se usmíval a jeho oči zmizely za tukovými váčky. „Takže kůň patří k pozůstalosti, která přešla na Whitman Cattle Company. Přiveďte vaši klisnu do naší stáje a já na vaše neomalené chování zapomenu.“

Číhavě hleděl na Kincaida, protože zřejmě věděl, že to je muž, který si koně jen tak vzít nenechá.

„Smím vidět tu stvrzenku?“ zeptal se Kincaid.

Rowdy Joe Whitman se narovnal a pravou rukou odhrnul šos saka, takže byla vidět perleťová pažba jeho remingtonu.

„Neměl byste nosit revolvery,“ řekl Kincaid. „Máte příliš tlusté prsty, určitě je ani neprostrčíte lučíkem spouště.“

Whitman tu urážku přešel.

„Chcete snad tvrdit, že jsem vám lhal?“ číhavě se zeptal.

„A nejen to,“ řekl Kincaid. „Každopádně nejste muž, kterému bych dovolil, aby mi ukradl koně.“

Zdálo se, že Whitmana je možné urazit jen narážkou na jeho ženu.

„Já možná ne,“ řekl s úsměvem. „Na to mám své lidi.“ Otočil se a zařval: „Kelso.’„

Netrvalo to ani deset vteřin a objevila se jeho gorila.

Sam Kelsa znal a divil se, že se od Rowdyho Joea Whitmana nechá komandovat.

„Ahoj, Kelso,“ řekl.

Kelso, který zatím na Kincaida neviděl, protože stál v zákrytu za Whitmanem, sebou trhl, jako by ho někdo práskl bičem. Ustoupil stranou a vrhl na Sama nenávistný pohled.

Nezměnil se. Ještě stále vypadal spíš jako opice než jako člověk. Snažil se sice denně holit, ale bylo to sisyfovské úsilí. Byl takřka celý zarostlý. Pouze jeho zohavený nos, jehož špičku mu ukousla jedna utažská squaw, rudě zářil.

„Myslel jsem si, že už jsi dávno pod drnem,“ řekl Kelso. Jeho hlas byl směšný. Byl šest stop vysoký a měl mohutná ramena, hlas však měl pisklavý.

„Myšlení bys měl přenechat koním,“ řekl Kincaid. „Ti mají větší hlavu než ty.“

Kelso pohlédl na Rowdyho Joea Whitmana.

„Co od něho chceš?“ zeptal se.

„Je tvůj,“ řekl Whitman se zadostiučiněním v hlasu. „Dluží mi jednoho ze svých dvou koní. Jestli mi ho složíš k nohám, tak si můžeš nechat toho hřebce.“

„Mě pintové nezajímají,“ zapištěl Kelso. „Nechci nic než jeho smrt.“

+ + + + +

Kelso ze své staré mrštnosti nic nezapomněl. To Kincaid poznal hned, když se přehoupl přes pult.

Sam neměl chuť se nechat zmlátit. Položil ruku na pažbu remingtonu.

„Hezky se drž zpátky, Kelso,“ řekl.

Kelso se zastavil a lehce se předklonil. Jeho dlouhé paže se houpaly. Měl ruce jako lopaty, hřbety dlaní a prstů měl hustě zarostlé.

Kincaid ucítil průvan. Neotáčel se, protože věděl, že nemá na vybranou. Kelsův postoj hovořil jasnou řečí.

„Odepni si opasek!“ zapištěl Kelso.

Zezadu se k Samovi blížily kroky. Pak mu něco tvrdého dloublo do zad. Soudil, že to bude hlaveň parkerovky.

Tiše si povzdechl a zalitoval toho, že nebyl opatrnější. Nebál se Kelsovy síly, nesměl ho však podcenit.

Kelso býval lovcem skalpů a Kincaid se s ním poprvé setkal, když Kelso skalpoval dvě utažské děti. Nejdřív ho chtěl zabít, ale pak se objevilo několik Utahů, kteří po něm chtěli, aby jim zabijáka vydal. Sam neviděl jediný důvod, proč by to neměl udělat. Ten, kdo pro peníze zabíjel děti, si nezasloužil nic lepšího.

Sam věděl, co utažské squaw prováděly se zajatci, než je bojovníci postavili k mučednickému kůlu. Kelsův nos a pisklavý hlas toho byly důkazem.

Jak mohl Kelso Utahům uniknout, bylo Kincaidovi záhadou. Později ho jednou viděl v Santa Fé. Kelso se na něho hned vrhl. Strhla se rvačka a marshal je oba zavřel do vězení. Kincaid svou kauci zaplatit mohl, Kelso ne.

Od té doby se s ním nesetkal. Až teď.

Kelso si olízl rty.

„Ustup stranou, Kide,“ řekl. Jeho hlas se chvěl očekáváním.

Tlak v Kincaidových zádech povolil. Ozvaly se vzdalující se kroky.

Sam lehce pohnul hlavou doleva a uviděl mladíka se zrzavými vlasy a pihovatým, špičatým obličejem. Jeho světlé modré oči by se hodily ke kryse. V rukou skutečně držel parkerovku a oba kohoutky byly natažené.

„Buď opatrný, chlapče,“ řekl Kincaid. „Jestli to zmáčkneš, tak to koupí i pan Whitman.“

Rowdy Joe Whitman uskočil stranou, jako by ho bodl škorpión.

„Ty zatracený idiote!“ rozrušeně zvolal. „Dej to dolů!“

Mladík, kterého předtím Kelso oslovil jako Kida, si odplivl na vyleštěnou podlahu. Co si o Whitmanovi myslí, nemohl dát najevo jasněji.

Sam Kincaid si mezitím prohlédl druhého muže, který stál napravo od něho. Cítil pach levné kořalky. Muž měl na hrudi ozdobný pancíř z kostí a i jinak se dalo poznat, že to je čistokrevný Pawnee. Pohrával si s nožem bowie.

„Odepni si opasek, Kincaide!“ opakoval Kelso. Zatínal pěsti, jako by hnětl těsto. Pravděpodobně však spíš myslel na Kincaidův krk.

Dveře, kterými dovnitř vešel Rowdy Joe Whitman a Kelso, se opět otevřely. Kincaid viděl zrzavé vlasy, velké zelené oči a jízlivý úsměv na rtech.

Hleděl na ni příliš dlouho. Ucítil, že se ho něco dotklo, a chtěl udělat krok stranou. Klopýtl však, protože už nedokázal uhnout hlavni parkerovky, kterou mu zrzavý mladík strčil mezi nohy.

Doslova padl Kelsovi do rány.

Obr zaječel radostí. Pak mu zasadil další úder.

Sam viděl ohnivé kruhy před očima. Zvedl pravou ruku a chtěl se chytit přepážky, svezl se však a dopadl na vyleštěnou podlahu.

Vrávoravě vstal. Viděl jízlivý úsměv ženy a náhle věděl, že jí nesmí dopřát to potěšení, aby ho viděla ležet poraženého na zemi.

Opět spatřil zrzavého mladíka s parkerovkou. Sam viděl, že Kelsovi to ještě pár vteřin bude trvat, než se znovu rozmáchne, a bleskově se otočil.

Mladíka to překvapilo. Pokusil se ještě zvednout parkerovku, aby si chránil tvář, ale už bylo pozdě.

Sam mu dal facku, jen to plesklo. Mladík několik yardů odletěl a hlaveň parkerovky rozbila okno ve dveřích.

Kincaid se otočil k Pawneemu, ale ten si jen nezúčastněně zkřížil ruce na prsou.

Kelso se rozmáchl, Kincaid mrštně uhnul a udeřil.

Kelsovi se lehce podlomily nohy. Sam mu zasadil další ránu. Obr instinktivně zvedl pravou ruku a chvíli to vypadalo, jako by chtěl Kincaidovi zasalutovat.

Sam viděl, že Kelso již není schopen situaci nějak vyhodnotit. Strčil mu do hrudi, hromotluk se převalil přes přepážku a zůstal ležet vedle Rowdyho Joea Whitmana.

Přistoupila k nim žena a pohlédla za Kincaida.

„Nech toho, Kide!“ ostře řekla. „Vezmi s sebou Síleného psa a zmizte!“

Sam se ohlédl. Zrzavý mladík právě sklonil parkerovku a stáhl oba kohoutky. V jeho světlých očích byly slzy. Lomcoval jím hněv z porážky a Kincaid v jeho pohledu viděl výhrůžku. Věděl, že si na něho bude muset dávat pozor.

Pawnee přišel ke Kidovi a vystrkal ho ven. Rozbitým okénkem Sam viděl dav, který přilákal hluk.

Otočil se.

Kelso ještě stále ležel před pultíkem pana Wilkinse, který si nervózně tahal za klotové chrániče rukávů.

Rowdy Joe Whitman pohlédl na svou ženu a pak na Kincaida.

Sam hleděl na Melody Whitmanovou. Měla v očích podivný lesk. Sam měl za to, že to je chtíč. Náhle pochopil, že boj ji vzrušil.

Rowdy Joe Whitman si rovněž všiml, co! se s jeho ženou dělo. Chytil ji za ruku a chtěl ji odtáhnout stranou. Ani na něho nepohlédla, když řekla: „Dej ty pracky pryč.“

Whitman zrudl a nenávistně pohlédl na Kincaida, jako by ten mohl za to, že s ním jeho žena jednala jako se psem.

Její hlas byl poněkud chraplavý a zajíkavý, protože rychle oddechovala.

„Co teď, pane Kincaide?“ zeptala se. „Prodáte mi klisnu?“

„Ale Melody!“ plačtivě řekl Rowdy Joe „Přece nechceš vyjednávat s tím grázlem?“

„Vezmi si své gorily a zmiz, Rowdy,“ chladně řekla. Otevřela dvířka v přepážce a vyšla do prostoru pro veřejnost. S úsměvem chytila Kincaida za ruku.

„Byla bych ráda, kdybyste mě pozval na whisky,“ řekla. „Při ní se snáze uzavírají obchody.“

Na předloktí cítil její velká, teplá ňadra a věděl, že její nespoutaná divokost je jako nálož dynamitu, která může každou chvíli explodovat. Bylo mu jasné, že by udělal lépe, kdyby od ní dal ruce pryč, ale prostě si příliš rád hrál s ohněm na to, aby jí teď dal košem.

Pohlédl na Rowdyho Joea Whitmana. Tělnatý muž vzal Kelsa pod paži a odvlekl ho ke dveřím. Tam se zastavil a pohlédl na svou ženu, která si ho však nevšímala.

„A kde chcete tu whisky pít?“ zeptal se Kincaid.

Její úsměv byl erotičtější než to, co mnohé ženy dokázaly dát muži za celou noc. Kincaid náhle rozuměl tomu, že si Rowdyho Joea Whitmana dokázala omotat okolo prstu.

„Půjdeme do Ham Bell’s Varieties,“ řekla.

Sam přikývl. Pomyslel na to, že Frankie Bellová sedí ve vězení a tak v Ham Bell’s nemůže být. Kdyby se však později dozvěděla, že tam pil whisky s Melody Whitmanovou, vyškrábala by mu oči.

Když vyšli z kanceláře, spatřili hubeného zástupce městského marshala. Wyatt Earp otevřel ústa, aby Kincaidovi něco řekl, ale když po jeho boku uviděl Melody Whitmanovou, smekl svůj plochý černý klobouk a lehce se uklonil.

„Frankie měla pravdu, pane Earpe,“ řekl Kincaid. „Všude chodíte pozdě.“

+ + + + +

Melody Whitmanová byla nepochybně královnou Dodge City, i když si to Frankie Bellová nechtěla přiznat. V Ham Bell’s Varieties se barmani mohli utlouct, aby jí uvolnili stůl, kde se mohla se Samem nerušené bavit, pokud to v tak velkém sále vůbec šlo.

Zvědavé pohledy přítomných Kincaida znervózňovaly, Melody Whitmanová si jich však vůbec nevšímala. Přátelsky se usmála na barmana, který jim přinesl na stůl láhev se starým Jimem Beamem a dvě čisté sklenice.

Pak pohlédla na Kincaida.

Její úsměv se mu nelíbil.

Poznal, že si myslela, že ho má v kapse. Usmál se na ni a nedal znát, že pozoroval vrásky, které měla kolem očí a úst. Pomyslel na jméno, pod kterým proslula před svým sňatkem s Rowdym Joem Whitmanem, a došlo mu, že taková žena se nezmění jen proto, že se ocitne v jiném společenském prostředí.

Nalila jim a pozvedla svou sklenici.

„Na vaše zdraví, pane Kincaide,“ řekla a lehce naklonila hlavu. „Jak se vlastně jmenujete křestním jménem?“

„Sam,“ odvětil Kincaid a rovněž zvedl sklenici.

„Tak na vaše zdraví, Same.“

„Na vaše, Melody,“ řekl Sam. Napil se jen trochu, zatímco ona vypila sklenici naráz a hned si dolila.

Sam postavil zpola plnou sklenici na stůl.

„Nepijete jako muž,“ řekla s úsměvem.

Sam se zašklebil. „Už více než den jsem nic nejedl. Whisky by mi mohla stoupnout do hlavy a pak bych udělal něco, co by se neslušelo. A toho bych vás chtěl ušetřit.“

Rozesmála se.

„Možná by to bylo zábavné,“ řekla.

„To vůbec nemyslíte na svého manžela?“ zeptal se Kincaid.

Neurazil ji tím. Gesto, které udělala, bylo všechno jen ne lichotivé – pro Rowdyho Joea Whitmana.

„Mluvme o něčem jiném,“ řekla. Úsměv jí zmizel ze tváře. „Teď, když je muž, se kterým jste uzavřel smlouvu o přepravě pintů, mrtev, snad mám šanci tu klisnu koupit, ne?“

„Jistě,“ přisvědčil Sam a usrkl. Bourbon byl výtečný.

„Zaplatím vám cenu, na které jste se dohodl s panem Piercem.“

Sam zavrtěl hlavou.

„Zapomínáte na svou nabídku dvou a půl tisíce dolarů,“ řekl.

Melody Whitmanová, která právě zvedla svou sklenici ke rtům a chtěla se napít, polkla. Přivřela oči.

„Co?“ zeptala se, jako by se přeslechla.

„Nabídla jste mi za tu klisnu dva a půl tisíce dolarů,“ klidným hlasem opakoval Kincaid. „Za tu cenu ji můžete mít.“

„Ty zatracený bastarde!“ zasyčela a zašklebila se, ačkoli se křečovitě snažila zachovat dekorum. „Snad si nemyslíš, že mě můžeš podvést?“

„Vím jenom to, že už nemůžu naplnit svou část dohody s Murraym Piercem,“ klidně řekl Kincaid a lehce se usmál. „Klisna je na prodej. Nikdo po mně nemůže chtít, abych se držel ceny, na které jsem se dohodl s Piercem. Nejste jediný zájemce o tu kobylu.“

Zrychleně oddechovala.

„Zešílels? Myslíš, že si to se mnou můžeš rozházet?“ tiše řekla a postavila sklenici na stůl tak tvrdě, že téměř polovina se vylila. „Já nejsem žádná hysterická kráva, která se začne uctivě klanět, když si všimne, že se o ní nějaký muž zajímá.“

„Já se o vás nezajímám,“ řekl Kincaid, „já vám jen chci prodat koně.“

V první chvíli si myslel, že mu zbytek whisky chrstne do obličeje. Měla co dělat, aby se ovládla. Chvěly se jí koutky ústa a v jejích zelených očích se jiskřilo.

„O.K., Kincaide,“ zašeptala chvějícím se hlasem. „Zaplatím ti za tu klisnu dva a půl tisíce dolarů. Ale jedním si můžeš být jistý: raději jsi měl zůstat u původní ceny. Z těch pěti set dolarů nebudeš mít žádnou radost.“

Chtěla vstát, Kincaid ji však chytil za ruku. Zrudla. Bylo vidět, že se ovládá jen s vypětím všech sil, že každou chvíli může povolit uzdu své zuřivosti.

„Uklidněte se, paní Whitmanová,“ řekl. „Není důvod se rozčilovat jen proto, že mám něco, co vy nemáte. Ještě na něco se chci zeptat, než odejdete. Jedná se o vaše varování ze včerejška. Jak jistě víte, dnes v noci se mě opravdu pokusili zabít. Možná znáte toho Mexičana a jeho kumpána, kteří mě chtěli odpravit? Nebo něco víte o tom, kdo za tím stojí?“

Neočekával upřímnou odpověď, to, co mu řekla, ho však zneklidnělo.

Vstala a upravila si sukně.

„Vím jenom, že to byli idioti,“ chladně poznamenala. „Příště to určitě dopadne jinak.“

Trhla hlavou a odešla.

„Hej,“ řekl a natáhl ruku směrem k ní. Nejraději by se za ní rozběhl, aby se dozvěděl pravdu, ale když viděl pohledy ostatních hostů, raději to nechal být. Dopil svou whisky, vstal a u pultu zaplatil. Ještě stále nevěděl, kde odevzdat klisnu.

Pokrčil rameny. Však se to brzy dozvím, pomyslel si.

Předsevzal si, že nejdřív dostane Frankie z vězení. Pravděpodobně ho už proklíná, protože se u ní ještě neukázal.

+ + + + +

Právě chtěl z Front Street odbočit na First Avenue, když tu spatřil Frankie. Byla zavěšená do kovboje, který měl co dělat, aby se udržel na nohou. Usmíval se jako měsíček na hnoji a měl oči jen pro Frankie.

Když Frankie uviděla Kincaida, rázem se zastavila. Kovboj udělal ještě jeden vrávoravý krok a málem upadl. Škytl a tázavě pohlédl na Frankie.

Sam pozvedl ramena.

„Je mi to líto, Frankie,“ řekl. „Musel jsem ještě vyřídit jeden obchod, abych měl peníze na kauci.“

„Ty prolhaný ksindle!“ zabručela. „Šelma byla u mě a pověděla mi, že jsi seděl s tou courou v Ham Bell’s a dělal na ni cukrbliky!“

„Zdání klame,“ odvětil Kincaid. „Jenom jsem jí prodal klisnu.“

„Co od tebe chce ten chlap?“ zabrblal kovboj.

„Drž klapačku, Chete,“ řekla Frankie. „To se týká jenom mě a jeho.“

„O.K.,“ řekl Chet a opět škytl. Kdyby se nedržel Frankie za ruku, tak by spadl.

„Proč jsi mě nechal čekat tak dlouho?“ zlobila se Frankie. „Sakra, tak jsem se těšila, jak budu s tebou, a teď kauci zaplatil Chet. Slíbil mi, že za mě utratí celou svou výplatu, když mu osladím poslední dva dny před odjezdem.“

Kincaid pokrčil rameny.

„Škoda, Frankie,“ řekl. „Ale život jde dál. Jednou se zase uvidíme a napravíme to, co jsme tu zanedbali.“

Frankie dupla.

„Já ty tvoje žvásty znám,“ rozzuřeně řekla. Po tvářích se jí kutálely slzy, které za sebou zanechávaly vlhkou stopu v líčidle. „Pokaždé, když se objevíš, jsem o něco starší, a brzy už se na mě ani nepodíváš.“

„S tím se musíme smířit, Frankie,“ s úsměvem řekl Kincaid.

Rozplakala se. Chvěla se jí ramena a se slzami v očích hleděla na Kincaida.

„Ty hajzle,“ vzlykla.

„Mám ho poslat k čertu?“ zeptal se Chet. Měl škytavku, trhal hlavou a celý se chvěl.

„Odveď mě odtud, Chete,“ řekla rozzuřená Frankie a se slzami si utřela i šminky.

„O.K., kotě!“ zařval Chet. „Položím ti k nohám celé Dodge City a jestli si na tebe ten chlápek ještě něco dovolí, tak mu dám co proto!“ Hleděl na Kincaida skelnatýma očima. „Rozumíš, dlouháne?“

Sam se usmál.

„Hodně štěstí, vám oběma,“ řekl a usmál se. Chet začal nahlas zpívat a Frankie měla co dělat, aby ho po schodech dostala na chodník.

K Dodge House to bylo už jen několik kroků. Kincaid cítil lehkou lítost nad tím, že tuto noc nebude moct strávit s Frankie. Bylo to milé, veselé děvče, se kterým si muž mohl užít. Měl rád její přirozenost a ona mu dávala najevo, že ho miluje.

Sam pomyslel na to, že ještě neměl příležitost jí několika dolary poděkovat za noc. Ani si je nevyptala. Rozhodl se, že to napraví, než odjede z města.

Před Dodge House čekalo Kincaida nemilé překvapení.

O sloup verandy se tam opíral zrzavý mladík s krysím obličejem, který na něho ve Whitmanově úřadovně mířil parkerovkou. Brokovnici s sebou tentokrát neměl.

Kincaid ho ignoroval, ale když chtěl kolem mladíka projít, chytil ho zrzek za ruku.

Sam se zastavil a pohlédl mu do očí.

„Už to podruhé nedělej, chlapče,“ řekl. „Pokoušíš mou trpělivost.“

Mladík zrudl a pevně sevřel rty. Zbělaly mu klouby rukou, jak zatínal pěsti.

Sam viděl, že má co dělat, aby se ovládl. Byl nevypočitatelný a bylo jasné, že si nedá pokoj, dokud nebude ležet v bahně.

Mladík strčil ruku do kapsy kalhot, aniž by Kincaida spustil z očí. Sam na něm viděl, že by raději sáhl po koltu, který se mu houpal na levém boku a který byl v poměru k jeho tělu neúměrně velký.

Podal Kincaidovi svazek dolarů, které byly stažené gumičkou.

„Dva a půl tisíce dolarů,“ řekl. „Přepočítejte si je a pak mi dejte pinta.“

Sam bankovky přepočítal. Lidem, jako byla Melody Whitmanová, nedůvěřoval, suma však souhlasila. Kincaid si strčil peníze do kapsy a zvedl hlavu.

„Myslíš, že se s tou klisnou vypořádáš?“ zeptal se. „Možná měla raději poslat Pawneeho.“

Mladík o krok ustoupil, položil levou ruku na pažbu své čtyřiačtyřicítky a olízl si rty. V očích se mu zračila chuť vraždit.

„Držte jazyk za zuby,“ zasyčel. „Bez váhání vás oddělám.“

Sam se usmál.

„Jak se jmenuješ, chlapče?“ zeptal se. „Rád bych věděl, co ti mám napsat na hrob, kdybys to opravdu zkusil.“

„Jsem Kid Milligan,“ řekl mladík, jehož hlas zněl tak sebevědomě, jako by to byl ten největší pistolník Západu. „A ty mi na hrob nic psát nebudeš.“

Mladík viděl ten pohyb, ale už neměl šanci Kincaidovu ruku chytit. Dostal facku a odletěl proti sloupu. Lampa, která na něm visela, jen zařinčela.

Skutečně sáhl po koltu, ale už ho stačil jen povytáhnout.

Kincaid mu sevřel zápěstí.

Mladík se snažil zvednout hlaveň. Jeho tvář byla zkřivená vypětím. Potom však musel revolver pustit. Spadl na schody.

Sam ho nechal být a odstoupil.

„Klisna stojí vzadu ve stáji,“ řekl. „Povím jim, že si ji vezmeš. A ještě jednu radu, chlapče: Než si příště s někým začneš, tak si ho dobře prohlédni.“

Otočil se a vešel do hotelové recepce. Lidé vevnitř si toho, co se dělo na verandě, nevšimli.

Přišel k recepčnímu pultu, za nímž stál Joshua, který právě obsluhoval tři hotelové hosty.

Sam počkal, až to Joshua vyřídí.

„Ach,“ řekl hoteliér, když pohlédl na Kincaida, „čekal jsem na vás.“

Sam mu stručně vysvětlil, že prodal klisnu paní Whitmanové a že si pro ni přišel Kid Milligan.

Joshua poslal do stáje jednoho ze svých dvou černochů.

„Ve vašem pokoji na vás čeká nějaký muž,“ dodal.

Sam se zamračil.

„Je mi líto, pane Kincaide,“ tiše dodal Joshua. „Byl poměrně neodbytný a já měl spoustu práce. Nemohl jsem se s ním hádat. Myslel jsem si, že nebudete proti, když na vás počká nahoře. Tvrdil, že s vámi chce probrat nějaký obchod.“

„Mám zásadní námitky proti tomu, aby v mé nepřítomnosti někdo chodil do mého pokoje,“ rozhořčeně řekl Kincaid.

Joshua se zachvěl, zrudl a začal se omlouvat, dokud Kincaid nezamumlal: „To je v pořádku. Hlavně, abyste si to pro příště zapamatoval.“

Otočil se a vydal se po schodech nahoru.

Dlouhá chodba zela prázdnotou. Vydal se po ní a přede dveřmi svého pokoje se zastavil. Byly zavřené. Naslouchal, ale nic neslyšel.

Instinktivně sáhl po remingtonu a povytáhl ho z pouzdra. V tom pokoji už jedno nepříjemné překvapení zažil.

Jeho odhodlání – opustit Dodge City co možná nejrychleji – sílilo.

Levou rukou zmáčkl kliku a otevřel dveře.

+ + + + +

Muž ležel na jeho posteli a ruce měl zkřížené pod hlavou. Klobouk pověsil na nohu postele a ani se nenamáhal zout si boty. Aspoň že neměl ostruhy.

Revolverový opasek měl posunutý tak, že pouzdro s koltem mu leželo na břiše.

„Dobrý,“ řekl a vyplivl párátko, kterým se šťoural v ústech. „Kde celou dobu jste? Čekám na vás už skoro půl hodiny.“

Sam za sebou zavřel, aniž by ho spustil z očí.

Koutkem oka viděl, že dveře skříně jsou jen přivřené. Ten muž už mu tedy prohledal věci.

„Nechcete vstát?“ zeptal se.

Muž vytáhl ruce zpod hlavy a přehoupl nohy přes hranu postele.

„Jste nějak moc nóbl,“ řekl.

Teprve teď si Kincaid uvědomil, že muž lehce šilhal. Navíc měl něco s pravým víčkem. To měl napůl stažené a neustále se mu chvělo.

„Co ode mě chcete?“ zeptal se Kincaid.

„Jste Sam Kincaid,“ řekl muž. Nebyla to otázka a Kincaid nepřikývl. „Podle mého bosse jste ten nejlepší pistolník, který se dá koupit za peníze.“

„Kdo je váš boss?“ zeptal se Sam.

Muž neodpověděl.

„Pouštíte se do věcí, kterým by se lidé jako Hickok a Allison vyhnuli obloukem,“ dodal. „Kromě toho znáte indiány.“

„Asi jste se ty žvásty musel učit hodně dlouho,“ řekl Kincaid. „Jenže já dlouhé kecy nesnáším. Povězte mi, co máte na srdci, a zase běžte.“

Muž si sáhl pod kabát a vytáhl tmavě, hnědou obálku, kterou hodil na postel.

Sam ji vzal a otevřel. V obálce byl svazek bankovek zabalený v papírku, na kterém bylo něco napsáno. Rychle ty řádky přeletěl očima.

„Přijměte tento džob, Kincaide,“ stálo tam. „Muž, který vám dá tyto peníze, vám už vysvětlí, co vás čeká.“ Podepsán Hanford Lorrimer. Kincaid ho znal. Už s ním několikrát uzavřel obchod. A podpis se zdál být pravý.

Přepočítal peníze. Bylo to pět tisíc dolarů.

„To je záloha, pokud budete souhlasit,“ řekl muž.

„Ještě mi musíte říct, s čím mám souhlasit a jak vysoká je celková suma,“ odpověděl Kincaid.

Muži spadla spodní čelist. Pravé víčko se mu chvělo.

„Chlape!“ vyhrkl. „To je pět tisíc dolarů!“

„Umím počítat,“ řekl Kincaid.

Muž opět zavřel ústa a poškrábal se na hlavě, z níž mu na límec padaly lupy.

„Takového ignoranta jsem ještě nezažil,“ zamumlal. „To je vám pět tisíc dolarů málo?“

„Pověděl jsem vám přece, že…“

„Dostanete dvacet tisíc dolarů, jestli pojedete se mnou a vyřídíte pro mého bosse práci, která je pro dobrého pistolníka hračkou. Dvacet tisíc dolarů! Já bych za to vystřílel celé Dodge City!“

„To byste udělal i za sto dolarů,“ řekl Kincaid.

„Nech toho!“ vyhrkl muž. „A moc mě neprovokuj! Kdyby s tebou můj boss nechtěl mluvit, tak bych ti už dávno jednu vrazil!“

Sam se usmál. Prvního pokroku při vyjednávání bylo dosaženo. Povedlo se mu toho muže vyvést z míry.

„O.K.,“ řekl. „Kdo je tvůj boss a co mám udělat za dvacet tisíc dolarů?“

„Obojí se dozvíš, až budeš stát před ním,“ řekl muž. „Těch pět tisíc dolarů mi dal, abys viděl, že to myslí vážně.“

„A proč nepřijel sám?“

„Není v Dodge City,“ řekl muž. „Čeká v…“ Zakoktal se. „Ty hajzle!“ vyhrkl. „Ale mě nenapálíš. Tak co, jo nebo ne?“

Kincaid přemýšlel. Pokud měl ten mameluk peníze s sebou, pak to znamenalo, že mohlo jít o zajímavou akci. Přesto cítil, že tu něco nehraje. Pomyslel na Melody Whitmanovou, na její varování a na přepadení. V Ham Bell’s Variety mluvila o tom, že přijdou další útoky.

„Není tvůj boss náhodou paní Melody Whitmanová?“ zeptal se. „A neznáš náhodou Mexičana, který se mě včera v noci pokusil provrtat kulkou?“

Muži se přestalo chvět víčko. Vysunul odulý spodní ret a zavrtěl hlavou.

„Můj boss není paní Whitmanová,“ řekl.

O mrtvém Mexičanovi mlčel. Kincaid věděl, že by pro něho bylo lepší ho teď vyhodit, ale nechtěl to udělat, aniž by věděl, o co se jedná.

„Kde se s tvým bossem setkám?“ zeptal se.

Muži se opět rozechvělo pravé víčko. Vypadal jako vlk, který se snaží vysvětlit zbloudilé ovečce, že on jediný ji může přivést zpátky ke stádu.

„Setkáme se zítra za východu slunce u mostu přes Arkansas,“ řekl. „Vezmi si s sebou zásoby na dva dny.“ Sundal z nohy postele svůj klobouk, prošel kolem Kincaida a nasadil si ho na hlavu. „Jo, jmenuju se Jefferson Peacock.“

Dveře nechal otevřené. Sam na ně ještě chvíli hleděl. Pak přišel k nim a zavřel.

Jefferson Peacock.

Kincaidovi málem přeběhl mráz po zádech.

Ne proto, že by z toho jména měl strach. Ne, nebál se nikoho. Předtím ho však podcenil. Považoval ho za všivého, podlého idiota.

Všivý a podlý Peacock byl, ale určitě ne idiot – a určitě neblufoval.

Peacock byl mezi pistolníky vyhlášený. Údajně byl pekelně rychlý s koltem a v železniční válce v Coloradu hrál rozhodující roli…

Samovi spadly šupiny z očí.

Nejdůležitější osobou v té válce byl tenkrát Leroy Whitman. Že by v tom měl prsty i teď?

Zásoby na dva dny, řekl Peacock.

Za dva dny mohl přijet na indiánské území a Frankie mu pověděla, že právě tam je teď i Leroy Whitman.

Co to mohlo být za kšeft, že ho Whitman potřeboval? Souvisí to s indiány, jak naznačoval Peacock?

Kincaid tiše zaklel.

Věděla Melody Whitmanová o tom, že u něho byl Peacock? Proč ale ten pokus o vraždu a proč to varování?

Otázka za otázkou a odpovědi mohl nalézt, jedině kdyby odjel s Peacockem. Možná to však všechno byla jen konstrukce, která vůbec neodpovídala pravdě.

+ + + + +

Sam se necítil ve své kůži. Odešel od ohně, do něhož šťáral Jefferson Peacock. Plameny šlehaly téměř yard vysoko a jiskry létaly přes keře, za nimiž tábořili.

Kincaid si ustlal. Nevzhlédl, ale cítil pohled druhého muže. Peacockův druh byl Mexičan a jmenoval se Perez.

Po celou cestu neřekl jediné slovo. Na Peacockovy otázky jen přikyvoval nebo vrtěl hlavou.

Perez byl vysoký pět a půl stopy. Byl hubený jako indián po tvrdé zimě, Kincaid však věděl, že je houževnatý a nebezpečný.

Pokaždé, když Kincaid zachytil jeho pohled, v něm spatřil nenávist.

Sam tušil její důvod.

Neuniklo mu, že Perez seděl v sedle nakřivo a že měl při jízdě ohnutou ruku, jako by se nechtěl dotknout žeber. Musel mít poraněný bok.

Kincaid byl přesvědčen o tom, že Perez je muž, který při přepadení v hotelu kryl svého kumpána od okna. Kincaid měl ještě teď v uších jeho sténání.

Peacock zastřelil králíka. Stáhl ho a nyní ho opékal nad ohněm. Ohlédl se a usmál se na Kincaida.

„Chceš, Kincaide?“ zeptal se.

„Ne.“ Kincaid se o pistolníka dál nestaral. Lehl si a opřel si hlavu o sedlo. Pomačkané sombrero si posunul do čela. Přesto zpod něj mohl vidět.

Nebyl unavený. V noci spal tvrdě a dlouho.

Krátce po rozednění se na mostu přes Arkansas River setkal s Peacockem a Perezem. Oba už na něho čekali. Kincaid se Peacocka zeptal, kam jedou, ale ten jenom vytáhl zpod košile koženou složku, ukázal mu ji a zase ji schoval.

„Tady je všechno, co musíš vědět,“ řekl. „Ale dám ti to až před cílem.“

Sam Kincaid jenom pokrčil rameny. Jeho boss měl pravděpodobně strach, že by se vrátil, kdyby věděl, o co jde.

Sam tušil, že ho nečeká nic dobrého.

Ani Perez neměl hlad. Peacock nahlas mlaskal, a když byl hotov, utřel si prsty do košile. Kincaid znechuceně přivřel oči, když pomyslel na to, že zítra bude těmi prackami vytahovat dopis, který byl v kožené složce.

Pak Peacock uhasil oheň a lehl si nedaleko Pereze. Mexičan na Sama neustále upřeně hleděl.

Něco si šuškali.

Sam jim nerozuměl. Ležel zhruba sedm yardů od nich a nejraději by byl ještě dál. Bohužel však dolík, kolem něhož rostly keře, nebyla větší.

Thunder měl s koňmi těch mužů stejné trable jako Kincaid s Peacockem a Perezem. Vzdálil se od nich a nespokojeně frkal. Sam mu svázal přední spěnky.

Peacock a Perez se o Kincaida dál nestarali. Lehli si a po chvíli Sam uslyšel Peacockovo chrápání.

Perez ležel otočen tváří ke Kincaidovi.

Ve tmě toho nebylo moc vidět, ale nemohl se zbavit pocitu, že ho Mexičan stále pozoruje.

Věděl, že ho čeká dlouhá noc, to ho však nezneklidňovalo.

Uplynuly dvě hodiny. Peacock tiše chrápal. Vyšel měsíc, jehož bledý svit zalil dolinu.

Perez se ani jedinkrát neotočil. Dozajista mu v tom překáželo zranění.

Sam zavřel oči a poslouchal. Když Peacockovo tiché chrápání odeznělo, věděl, že přišel čas.

Otevřel oči a zpod klobouku pohlédl na oba spící muže. Domníval se, že se k němu budou chtít připlížit, až si budou jistí, že spí.

Ještě nikdy v životě se však tak nemýlil.

+ + + + +

Pravděpodobně už od začátku věděli, že ho ve spánku nepřekvapí.

Náhle oba vyskočili a bylo jim jedno, že při tom byli tiší jako stádo bizonů.

Peacock držel v ruce svůj kolt, a jen co vyskočil, vystřelil. Zřejmě by i trefil, kdyby se Sam okamžitě nepřevalil na bok.

Kulka se zaryla do Kincaidova sedla a zanechala na něm po sobě dlouhý šrám.

Sam držel v pravé ruce remington.

Perez se k němu rozběhl. Ve zvednuté pravé ruce držel nůž a křičel. Když viděl, že Sam je připraven, rozmáchl se a vrhl nůž.

Kincaid se sklonil a nůž mu proletěl těsně kolem hlavy. Mohl Pereze zastavit kulkou, ale věděl, že by tím dal šanci Peacockovi.

Namířil vedle Pereze a zmáčkl spoušť. Třeskl výstřel.

Peacock vykřikl.

Kincaid viděl, jak se skácel na zem, potom se však jeho pozornost opět upřela na Pereze.

Mexičan vytáhl druhý nůž. Tentokrát ho nevrhl.

Sam poznal příliš pozdě, že Perez umí nože vrhat oběma rukama. Ve svitu měsíce se zaleskla ocel. Kincaid padl na kolena. Čepel ho zasáhla do pravé klíční kosti a zaryla se mu do krčního svalu.

Sam instinktivně zvedl revolver a zmáčkl spoušť.

Perez pustil dýku a odvrávoral stranou. Potácel se jako opilec. Pak zakopl a svalil se na zem.

Sam si vytáhl nůž z ramene. Rána silně krvácela, ale na to, aby ji ošetřil, neměl čas.

Kde je Jefferson Peacock?

Thunder zařehtal.

Kincaid se okamžitě vrhl k zemi.

Z jednoho z keřů, které rostly na okraji dolíku, vyšlehl plamen. Kulka hvízdla těsně kolem Kincaida a proletěla mezi větvemi.

Po čtyřech se plazil do svahu, kde se chtěl skrýt v křovinách. Dole by ho Peacock měl jako na talíři a potřetí už by neminul.

Sam nevěděl, jak těžce byl pistolník zraněný. Muselo to však být vážné, protože jinak by se Peacock nikdy nestáhl.

Kincaid se otočil a sáhl si na ránu na rameni. Přitom se dotkl jedné větve a rozhoupal ji.

Na protějším svahu okamžitě třeskl výstřel. Kulka se zaryla těsně před Sama do písku.

Pravá ruka ho bolela a vypověděla mu poslušnost. Že by mu Perez dýkou přeřízl šlachu?

Sam na to nemyslel. Musel se soustředit na Peacocka, pokud se z doliny chtěl dostat živý.

Plazil se dál, kolem keřů. Dával si načas, protože do svítání to byly ještě nejméně tři hodiny.

Uplynulo takřka třicet minut, než dorazil k Thunderovi. Hřebec těkal pohledem mezi ním a jedním místem. Tam musel být ukrytý Peacock.

Kincaid stále krvácel. Jeho kožená košile byla celá od krve. Rozvážně si sundal svůj červený šátek a zacpal si jím ránu. Zatnul zuby, když se pokusil zvednout ruku. Bolelo to, ale aspoň jí pohnul.

Pozoroval Thundera. Hřebec by ho varoval, kdyby se Peacock pohnul. Sam přemýšlel, zda je pistolník schopen být stejně trpělivý jako jeho sok.

Nebyl.

Sam uslyšel tiché zasténání, načež se do ticha noci ozval výkřik.

„Kde jsi, Kincaide!“ zvolal Peacock. „Koupil jsem to, ty grázle, a teď chcípnu! Ukaž se mi, ať tě můžu vzít s sebou!“

Kincaid mlčel a nehýbal se.

Nějakou dobu panovalo ticho.

Potom se Peacock ozval znovu. Pravděpodobně musel mluvit, jinak by byly bolesti nesnesitelné.

„Kincaide, já vím, že tě Perez trefil! Asi jsi na tom stejně špatně jako já! Jestli na sebe budeme číhat navzájem, tak nemáme šanci. Buď rozumný. Slezme dolů a pomozme si. Pak společně odjedeme do Dodge City, kde nás doktor bude moct ošetřit.“

Měl sípavý dech a jeho slovům téměř nebylo rozumět.

Kincaid pohlédl do doliny. Na Pereze vůbec nepomyslel. Viděl, že Mexičan leží na místě, kde ho nechal.

„Kincaide!“ zvolal Peacock. „Sakra, ozvi se!“

Kincaid mlčel. Čekal se stoickým klidem. Všiml si, že rána na rameni přestala krvácet. Levou rukou pozvedl kolt, když si všiml, že Thunder začal stříhat ušima.

Z keřů se vynořil stín, asi deset yardů od Kincaida. Viděl, že to je Peacock.

Pistolník se plazil pískem. Levou ruku měl přitisknutou k boku, v pravé držel revolver. Hlaveň se houpala.

Sam se usmál, přestože cítil bolesti. Peacockovi došla trpělivost. Možná si dokonce myslel, že jeho protivník je mrtvý.

Plazil se k Perezovi a při tom musel těsně kolem Kincaidova úkrytu.

Thunderovi se rozechvěly slabiny, když se Peacock plazil k němu. Pinto odskočil stranou, jako by tušil, že je ohrožen kulkami.

Kincaid počkal, až byl pistolník jen tři yardy od něho.

Pak tiše vstal.

Peacock se zarazil a pomalu se ohlédl. Musel ho varovat jeho instinkt. Otočil hlaveň koltu ke keři.

Kincaid měl sto chutí vystřelit, když tu se pistolník náhle zkroutil. Nahlas sténal.

Kincaid vylezl z keřů a došel k němu až na jeden yard.

Pistolník si ho všiml. Chtěl zvednout pravou ruku, o kterou se opíral, a namířit na Kincaida. Už to však nedokázal, protože mu Kincaid na kolt šlápl.

Peacock zvedl hlavu. V jeho tmavých očích se leskly slzy. Musel trpět hroznými bolestmi. Neustále se mu chvělo svěšené pravé víčko.

„Tak – tak jsi to přece dokázal, Kincaide,“ vyhrkl. „Měl jsem dát na – Pereze. Chtěl tě včera – střelit do zad…“

Zkroutil se a oběma rukama se chytil za pravý bok, do kterého ho zasáhla Samova kulka.

„Přesto brzy zemřeš, Kincaide,“ zašeptal. „Leroy Whitman je netvor, proti kterému nikdo nemá šanci…“

Sam otevřel ústa, aby se ho zeptal, proč ho chtěl zabít. Už se však ptát nemusel. Peacock již odpovídal na úplně jiné otázky a někomu jinému. V jeho mrtvých očích se odrážel svit měsíce. Jenom pravé víčko se mu ještě několikrát zachvělo, jako by nepatřilo k tělu, v němž již nebyl život. Zemřel vkleče.

Kincaid ho položil na bok a odvlekl ho k Perezovi. Mexičan byl též mrtvý. Prohrál svou šanci už v Dodge House, když se jemu a jeho kumpánovi nepovedlo zabít Kincaida v hotelovém pokoji.

Sam bez ohledu na své zranění vykopal mělký hrob, do něhož je uložil.

Než ho zaházel, vytáhl Peacockovi zpod košile koženou složku. Cítil se hrozně a lomcoval jím vztek na Leroye Whitmana.

Když byl hotov, musel se posadit. Byl zadýchaný. Ztratil příliš mnoho krve, a tím zeslábli.

Seděl tam na turka a hleděl na koženou složku. Jako by tušil, co v ní je. Znal lidi, jako byl Leroy Whitman. Měli perverzní fantazii a na lidském životě jim nezáleželo. Nejdůležitější pro ně byl jejich prospěch.

+ + + + +

Sam se lehce dotkl patami slabin Thundera a vydal se z nízkého návrší dolů. Koně Jeffersona Peacocka a Mexičana Pereze táhl na dlouhém laně za sebou.

Skoro půl hodiny stál na kopci a hleděl na obrovský tábor dole na Cimarronu.

Leroy Whitman tu za poslední dva týdny vybudoval pevnost. Dům a šest chat okolo byly chráněny přibližně deset stop vysokým písečným valem. Na rozích byly dřevěné bašty, v nichž seděli strážní. Jeden z nich vystřelil, když se Kincaid objevil na kopci. Bylo nemožné se přes den dostat k táboru nepozorovaně.

O něco dál směrem na jih, na druhém břehu řeky, Kincaid viděl vysoké věže. Když je spatřil, pochopil, proč se tam Leroy Whitman usadil.

Chtěl na indiánském území těžit ropu.

A jak bylo u něho zvykem, postupoval plánovitě. Pravděpodobně nebyl jediný, kdo tam chtěl těžit černé zlato, a potřeboval muže, jako byl Kincaid, aby mu drželi obtížnou konkurenci od těla.

Kincaida se zmocnil hněv, když pomyslel na uplynulou noc. Whitman na něho Peacocka a oba Mexičany posílat nemusel.

Sam brzy ráno vytáhl z kožené složky dopis a přečetl si ho. Whitman ho napsal osobně a zapečetil ho. Peacock se neodvážil pečeť rozlomit.

Kincaid v ranním šeru luštil písmo.

V dopise stálo:

Kincaide, vidím, že ty tři krysy Vás nepřekvapily. Doufám, že jste to udělal pořádně, abychom s nimi už neměli problémy. Nemusíte mít výčitky svědomí. Peacock a ti dva Mexičané byli beztak na mé černé listině. V poslední době udělali příliš mnoho chyb. Těch pět tisíc dolarů, které vám předal Peacock, je vašich – na úhradu výdajů. Peacock vám řekl o dvaceti tisících dolarech, ale já vás ujišťuji, že si můžete vydělat mnohem víc, pokud jste muž, za kterého Vás považuji. Netrpělivě vás očekávám, protože čas tlačí.

Leroy Whitman.

Ty peníze si mohl nechat. Za to, že Whitmanovi odstranil z cesty nepohodlného pistolníka. Kincaid se cítil pošpiněný. Whitman ho využil, aby se zbavil tří mužů, kteří mu překáželi, a aby zároveň získal jistotu, že má lepšího muže, než byl Peacock.

Kincaid měl celý den na přemýšlení. Smrt Peacocka a těch dvou Mexičanů už se nedala vrátit. Leroy Whitman byl grázl a nemělo by cenu mu něco vyčítat.

Sam dorazil do provizorní pevnosti. Přijel k bráně mezi palisádami a slyšel, jak jeden ze strážných něco volá k domu.

Ze sedla viděl přes písečný val. Vysoký dům uprostřed byl očividně bytelný. Byl jednopatrový. Střecha byla rovná s jakousi balustrádou, v níž byly střílny. Pár dobrých střelců by odtud mohlo kontrolovat celou pevnost.

Brána se s vrzáním otevřela. Thunder se poněkud vzpínal a Kincaid ho musel kopnout patami, aby šel dál.

Koutkem oka se rozhlédl po dvoře. Všude postávali muži, kteří byli bezpochyby pistolníci. Provizorně sbité chaty, které stály kolem velkého domu, byly zřejmě jejich příbytky.

Velká veranda před domem zela prázdnotou. Nikdo z mužů se neodvážil do její blízkosti.

Sam jel k verandě.

Registroval pohledy těch mužů a všímal si jejich tváří. Mnozí se na něho šklebili, když poznali koně, které vedl za sebou. Další měli v očích pouze zvědavost.

Z chat vyšli tři muži. Zdálo se, jako by na Kincaidův příjezd čekali. Pistolníci, kteří jim stáli v cestě, ustoupili.

Kincaid jel dál. Aniž se o ně staral, seskočil ze sedla a přivázal Thunderovu uzdu k soustruženému zábradlí verandy.

Tři muži váhali a zastavili se pět kroků od něho, jako by nesměli přijít blíž k verandě.

Sam se na ně usmál.

„Ahoj, Kelso,“ řekl. „Už jsi zase na nohou? Nevypadáš dobře. Měl by ses oholit.“ Věděl, že se Kelso musel holit teprve před několika hodinami. Chtěl ho provokovat, aby viděl, co si ten hromotluk může dovolit v blízkosti Leroye Whitmana.

Kelso polkl. V jeho malých černých očích zajiskřilo, nic však neřekl.

I Milligan byl klidný. Pawnee stál o něco dál, ruce měl zkřížené na hrudi a neustále žvýkal.

„Dej nám koně,“ řekl Kelso, který se snažil, aby jeho hlas zněl pevně. „Pan Whitman nemá rád, když před verandou kromě jeho vraníka stojí ještě další koně.“

Kincaid mu hodil uzdy obou zvířat, která patřila Peacockovi a Perezovi.

„Pinto zůstane tady,“ řekl.

Kelso si olízl rty. Kývl, Kid Milligan položil levou ruku na pažbu své čtyřiačtyřicítky a přišel ke Kincaidovi.

Sam se o něho nestaral a vyšel na verandu. Na schodech se ještě jednou otočil.

„Dej od toho hřebce ruce pryč, Milligane,“ řekl vážným hlasem. „Jestli mu něco uděláš, tak toho budeš trpce litovat.“ Otočil se a vyšel na verandu.

Tu se ozvalo zařehtání a pak výkřik. Ohlédl se přes rameno.

Thunder neklidně tančil. Koulel očima a měl zvednuté uši.

Kid Milligan se zrovna posbíral ze země. Podlomila se mu však levá noha a se sténáním znovu klesl na zem. přišel k němu Kelso a pomohl mu na nohy. Pawnee klidně stál na svém místě.

Kincaid prošel velkými dveřmi, které nebyly zamčené. Věděl, že v této chvíli se pistolníků bát nemusí. Neodvážili by se jeho koně zastřelit před Whitmanovou verandou.

Kincaid toho o Leroyi Whitmanovi slyšel hodně a hned viděl, že to, co mu řekli, byla pravda. Whitman neznal kompromisy. Do všeho šel naplno.

Obrovská hala zabírala téměř celé přízemí domu. Mohutné dřevěné sloupy nesly ve výši čtyř yardů galerii, z níž vedly dveře do jednotlivých místností.

Pod galerií však byly dveře další místnosti. Byly zdobené ornamenty a napravo a nalevo od nich visela na mahagonem obložené stěně dvě velká olejová plátna. Byly na nich portréty Leroye Whitmana a jeho syna Joea, který jako by mu z oka vypadl.

Sam Kincaid napravo od sebe uslyšel kroky a ohlédl se. Po točitém schodišti kráčel dolů jeden mohutný černoch.

Přišel k němu.

„Co si to dovolujete, pane!“ zabručel. „Kdo vás sem pustil?“

„Mě sem nikdo pouštět nemusí,“ odpověděl Kincaid. „Já cestu vždycky najdu sám.“ Opět pohlédl na vyřezávané dveře, lhostejným pohybem černocha odstrčil stranou a vydal se ke dveřím.

Slyšel jeho kroky a supění. Černoch ho chytil za pravé rameno.

Zastavil se a pohlédl na něho. Černochovi se na čele leskly krůpěje potu.

„Pusť mě.“

Černochovi se rozechvěla víčka. Vypadalo to, že Kincaidův ledový pohled mu nahnal husí kůži. Energicky zavrtěl hlavou.

„Musím hlídat,“ řekl a polkl. „Nesmím k panovi Whitmanovi nikoho pustit – a už vůbec ne nikoho ozbrojeného.“

„Pan Whitman ti utrhne uši, až uvidí, co tu děláš.“ Kincaid se usmál a pak sáhl po revolveru.

Černoch zbledl a vytřeštil oči.

Umí jimi koulet lépe než Thunder, pobaveně si pomyslel Kincaid.

Černoch měl velký strach, ale nepustil ho. Bylo to, jako by svou ruku neovládal.

Samovi docházela trpělivost. Praštil ho pažbou do ruky, černoch zavrávoral a odstoupil. Jeho strach z Leroye Whitmana byl velký, z revolveru však ještě větší.

Kincaid se o něho dál nestaral a šel ke dveřím.

Ještě k nim ani nedorazil, když se otevřely. Pozpátku z nich vycouval štíhlý muž. Neustále se klaněl a říkal: „Samozřejmě, pane Whitmane, okamžitě to zařídím.“

Vykřikl překvapením, když ho Kincaid odstrčil stranou, ještě než mohl dveře zavřít. Z nosu mu sklouzl lorňon a chytil ho jen na poslední chvíli.

Ústa měl ještě stále otevřená, když Kincaid vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře.

Místnost zabírala celou jednu stranu domu. Kincaid hleděl na dlouhý stůl uprostřed místnosti s takřka dvěma tucty židlí. Na levém konci místnosti trůnil za obrovským psacím stolem, který stál na dvě stopy vysoké podestě, nějaký muž.

To musel být Leroy Whitman, ačkoli narozdíl od muže na plátně měl bílé vlasy, jež připomínaly lví hřívu.

Whitman musel slyšet tiché kroky, když Kincaid přišel k podestě s psacím stolem.

„Co ještě chcete, Bainesi?“ zeptal se, aniž by vzhlédl od papírů na psacím stole.

Kincaid stál tři kroky od podesty a mlčel.

Leroy Whitman zvedl hlavu a zamžoural přes okraj brýlí. Jeho široké rty byly lehce pootevřené, jako by chtěl něco říct. Potom však poznal, že to není Baines. Rychle si sundal brýle a skryl je.

Kincaid si všiml, že skla na nich byla poměrně tlustá. Whitman zřejmě neměl nejlepší oči.

Opřel se rukama o stůl.

„Sam Kincaid?“

Sam přikývl. Vytáhl zpod košile koženou složku s dopisem a hodil ji před Whitmana na psací stůl.

Leroy Whitman se zašklebil. Měl suchou, vrásčitou pokožku. Pod obočími, která měla stejnou barvu jako jeho vlasy, Kincaid viděl světlé, takřka žluté oči. Hranatá, vystupující brada byla hladce oholená.

Leroy Whitman si složky nevšímal. Vstal a vyšel zpoza psacího stolu. Stále se usmíval. Sešel z podesty a Kincaid na jeho pohybech poznal, že je přes svých padesát let ještě stále plný elánu. Narozdíl od svého syna byl skutečnou osobností. Kincaid cítil jeho silnou vůli.

„Takže jste to dokázal,“ žoviálně řekl Whitman. „Nic jiného jsem nečekal po tom, co mi o vás pověděl Lorrimer.“

Starý lev položil Kincaidovi pracku na rameno. Měl stejně silné prsty jako jeho syn.

Kincaid svraštil nos. Z Whitmana se linula nepříjemná vůně. Musel na sebe vylít celou láhev fialkového parfému.

„No, tak mi povyprávějte, jak jste vyřídil Peacocka a ty dva Mexikány.“ Pak se nahlas rozesmál.

„Nemusel jste je na mě poštvat,“ řekl Kincaid. „Mohl jste se spolehnout na to, co jste o mně slyšel.“

Starý lev zavrtěl hlavou.

„Já se spoléhám jenom sám na sebe,“ řekl. „O.K., už o Peacockovi nemluvme. Teď jste tady a víte, že si u mě můžete vydělat spoustu peněz.“

„To je to jediné, co mě zajímá,“ zalhal Kincaid.

Whitman zaváhal, pak se znovu usmál.

„O.K., rozumíme si.“

Ohlédl se a zvolal: „Josephe!“

O několik vteřin později se otevřely dveře haly a v nich se objevil černoch, který předtím Kincaida nechtěl pustit k Whitmanovi. V rukou držel brokovnici s uřezanými hlavněmi.

„Co to má být, ty černý idiote?“ zabručel Whitman. „Odlož to a přines nám láhev brandy, rozumíš?“

Černoch na Kincaida chvíli hleděl s otevřenými ústy, pak pochopil a postavil flintu ke stěně. Přišel k jedné skříni, vzal láhev a dvě sklenice, postavil je na tác a přinesl Whitmanovi.

„Velmi dobré pití, Kincaide,“ řekl Whitman. „Něco takového jste dozajista ještě nepil. Gran Duque ďAlba. Je ze Španělska a je přes osmdesát let stará.“

Sam si vzal sklenici a přiťukl si s ním. Opravdu to byl vynikající nápoj. Viděl, jak si Whitman nalil celou sklenici, načež ji vypil, jako by to byla voda. Černoch mu okamžitě dolil.

„Nalij ještě i panu Kincaidovi,“ zabručel.

Sam zavrtěl hlavou.

„Jedna stačí,“ řekl.

Whitman postavil svou sklenici zpátky na tác a černocha odehnal. Nato přišel k velké mapě s indiánským teritoriem. Všude byly zapíchané barevné vlaječky.

„Pojďte sem, Kincaide,“ řekl. „Ukážu vám, o co jde.“

Kincaid přišel k němu.

„Vyznáte se v mapách?“ zeptal se Whitman. Když Kincaid přikývl, dodal: „Jde o ropu. Potřebuje se jí stále víc a v této oblasti je jí hodně. Na Východě už se staví obrovská zařízení, v nichž se bude zpracovávat. Je nutná pro různé stroje. Nechci teď zacházet do detailů, ale jisté je jedno: Na ropě se vydělají obrovské peníze. Jsme tu na počátku vývoje, který se ani nedá odhadnout. Jednoho dne bude celý svět ovládán stroji a každý z nich bude potřebovat ropu a olej na promazání. Pak může ten, kdo bude mít ropu, ovládat svět.“

Kincaid viděl, jak se Leroyi Whitmanovi jiskřilo v očích. Pravděpodobně už se viděl jako vládce světa. Mluvil dál, ale Kincaid poslouchal jen na půl ucha.

Jeho pohled byl upřen na mapu. Stáhl se mu žaludek. Whitman svým tlustým prstem ukázal na jedno místo poblíž Cimarron River, přibližně sto padesát mil na jih od hranice Kansasu.

Byla to oblast, v níž měl půdu jeho přítel Pete Shoana. Kincaid věděl, že Shoana ji už před nějakou dobou chtěl prodat, protože ta zatracená ropa mu znečisťovala vodu. Při poslední návštěvě mu Kincaid poradil, aby s prodejem ještě počkal. Slyšel, že společnosti z Východu nacházely stále další a další naleziště ropy.

„Celý kraj by byl už dávno můj,“ řekl Leroy Whitman, „nebýt jednoho zatraceného cherokeeského rudokožce. Loni ještě byl ochotný svou půdu prodat za dvě stě dolarů. Nedávno jsem mu nabídl dva tisíce a odmítl.“

„To jsem mu poradil já,“ řekl Kincaid.

Leroy Whitman chtěl mluvit dál. Zdálo se, že Kincaidova slova nepochopil. Pak se však zarazil a nevěřícně na Kincaida pohlédl.

„Co jste to řekl?“

Sam se usmál.

„Je samozřejmě možné, že mluvíme o různých lidech,“ řekl klidně, jako by nevěděl, jaký účinek jeho slova na Whitmana musejí mít. „Setkal jsem se se svým starým přítelem Petem Shoanou před rokem. Řekl mi, že chce svou půdu prodat kvůli naftě. Někdo mu nabídl dvě stě dolarů. Poradil jsem mu, ať počká, že na té ropě může vydělat, pokud nějaký bílý muž bude ochotný za ni zaplatit.“

„Vy…“ Whitmanovi málem vypadly oči z důlků. Zatínal pěsti, chvěly se mu rty. Chvíli to trvalo, než dokázal znovu srozumitelně artikulovat.

„Takže vy jste přítel toho Shoany?“ chladně se zeptal.

„Jeho nejlepší přítel,“ odvětil Kincaid s úsměvem.

„Takže by pro vás mělo být lehké přesvědčit ho o tom, že by pro něho bylo lepší, kdyby svou půdu prodal?“

„Jistě,“ přisvědčil Kincaid.

„Pak znáte svůj první úkol,“ chladně řekl Leroy Whitman. Jeho žoviálnost teď byla ta tam. „Dám vám k dispozici kapitál pětadvaceti tisíc dolarů. Dejte Shoanovi tolik peněz, kolik budete chtít.

Zbytek patří vám. Snadněji si takové peníze ani vydělat nemůžete.“

Sam se ještě stále usmíval.

„Vidíte tu těžbu ropy velmi optimisticky,“ řekl. „Podle té velké červené vlaječky na Shoanově půdě soudím, že právě tam je ropy nejvíc. Když někdo jako vy mluví o velkých obchodech, tak musí jít o sumy v řádech milionů.“ Odmlčel se a pohlédl Whitmanovi do očí. „Dejte Shoanovi milion a je to vyřízené.“

Leroy Whitman zrudl. Jeho hruď se rychle zvedala a zase klesala. Otevřel ústa a Kincaid věděl, že chtěl křičet.

Takže mu jednu vrazil.

Starý lev zavrávoral a zamával rukama. Potom narazil lýtky do podesty a zády spadl na těžký psací stůl, který se pod jeho vahou odsunul stranou.

Kincaid nešel za ním. Přiběhl ke dveřím, v nichž zmizel černoch, a vzal brokovnici, která tam byla postavená u zdi. Pak se rychle vrátil k Leroyi Whitmanovi, který se mezitím vzpamatoval.

„Jestli začnete křičet, tak to zmáčknu,“ řekl Kincaid. „Pak vám vaše ropa nepomůže.“

Whitman chtěl vstát, ale Sam ho brokovnicí dloubl do krku.

„Jen klid,“ řekl. „Teď víme, jak se věci mají. To by nám ale nemělo bránit v hledání kompromisu.“

Whitman ucukl hlavou. Dotek hlavní byl navýsost nepříjemný.

„Takto s vámi mluvit nebudu,“ hlesl. „Dejte tu flintu pryč!“

Kincaid ji vzdálil na deset coulů od jeho krku, stále však na něho mířil. Whitman pomalu vstal a přišel za svůj psací stůl.

Sam ho následoval. Znal takové ničemy a nevěřil mu ani slovo.

Whitman se posadil do křesla a položil ruce na desku stolu. Chtěl si natáhnout nohy, ale Kincaid mu v tom krátkým kývnutím brokovnicí zabránil.

„Otočte se,“ řekl.

Leroy Whitman otočil své křeslo ke zdi.

„Jste vyřízený. Víte, co s vámi Lorrimer udělá, až se dozví, jaký jste tu udělal cirkus? Krom toho tábor živý neopustíte, to vám zaručuju,“ nenávistně řekl. „Moji muži pustí ven jen toho, kdo má mé svolení.“

„To se dá zařídit,“ řekl Sam.

„Kruci!“ Whitman vyskočil, ale hned zase klesl do křesla, když ucítil hlavně brokovnice na krku.

Nějakou dobu zarytě mlčel, ale když ani Kincaid nemluvil, spustil: „Říkal jste něco o kompromisu. Není možný. Měl jsem s Shoanou velkou trpělivost, ale nedá se s ním mluvit. Pak jsem ho z jeho půdy vyhnal a pověděl jsem mu, že si u mě může kdykoli vyzvednout dva tisíce dolarů. A co udělal? Shromáždil kolem sebe hordu divokých rudokožců, odjel s nimi do hor a odtud přepadá mé těžební věže a zařízení. Víte, kolik mě ten chlap už stál? Tři sta tisíc dolarů jenom na materiálu! O lidech, kteří při tom přišli o život, ani nemluvě.“

„Možná jste na to šel špatně,“ řekl Kincaid. „Proč chcete od lidí, jako je Shoana, odkupovat půdu? Mohl byste s nimi přece vyjednávat o koncesích, které by vám dovolily těžit ropu na jejich pozemcích. Za to by měli podíl na zisku.“

Leroy Whitman hleděl na Whitmana, jako by spadl z Marsu.

„Zapomínáte, že tito lidé nejsou nic než…“ Odmlčel se, ale Kincaid věděl, co chtěl říct. Bylo to všude stejné. Lidé jako Whitman věřili, že díky barvě pleti mají právo indiánům vzít všechno, co měli.

„Vstaňte,“ řekl Kincaid, „a postavte se vedle psacího stolu. Teď zavoláte Bainese a povíte mu, že můžu z pevnosti odjet. Jinak není jisté, jestli přežijete tento den.“

Leroy Whitman vstal z křesla. Šklebil se.

„Nezavolám ho,“ řekl a bez ohledu na namířenou brokovnici se vydal ke dveřím haly.

Kincaid přiskočil k němu a praštil ho pažbou do hlavy.

Whitman zůstal stát. Kincaid už si myslel, že úder na Whitmana neměl účinek, potom se však magnát skácel na podlahu.

Sam věděl, že nemá moc času. Pokud Whitmanovo tvrzení odpovídalo pravdě, pak by pistolníci na dvoře nikdy nepřipustili, aby odjel.

Prošel halou a vyšel na verandu.

Na dvoře se to jen hemžilo pistolníky. O muže na verandě se však nikdo nestaral. U severního valu se shromáždilo několik lidí, kteří hleděli na oblak prachu, jež se k táboru blížil ze severu.

Kincaid pohlédl doprava. Jeho obavy se potvrdily.

Kelso a Pawnee se nehnuli z místa. Kid Milligan seděl o kousek dál a mnul si opuchlou nohu.

Sam sešel po schodech. Brokovnici držel tak, že ji Kelso nemohl vidět. Z pravé strany se vyšvihl na Thundera, vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku a strčil do něj brokovnici.

Pomalu otočil pinta. Hlavně winchestrovky byly jako by náhodou namířeny na Kelsa.

Tomu zrudl zohavený nos. Chlupatý pistolník tušil, že se v domě stalo něco, co neodpovídalo Whitmanovým přáním. Položil ruku na pažbu revolveru.

„Nikdo ti nedovolil nasednout,“ zapištěl.

„Nikdo mi to nezakázal,“ odvětil Kincaid s lehkým úsměvem.

„Já ti to zakazuju!“ řekl Kelso.

„Pozdě,“ prohodil Kincaid. „Už jsem nasedl.“

„Tak slez!“

Sam zavrtěl hlavou.

„Mám úkol od pana Whitmana,“ řekl. „Pojedu teď hledat toho indiána Peta Shoana. Nikdo mě nezastaví. A ty už vůbec ne, Kelso.“

Kincaid koutkem oka viděl, jak se velká brána otevírá. Většina mužů na baštách hleděla přes val a nestarala se o to, co se dělo u verandy.

Sam věděl, že tuto příležitost musí využít. Druhou by nemusel dostat. Kromě toho to byla otázka minut, než se Whitman probere.

Lehce kopl Thundera patami a vydal se ke Kelsovi a Pawneemu, který se ho nesnažil zastavit.

Kelso uskočil stranou. Vytáhl revolver z pouzdra a začal jím mávat. Kincaid se o něho nestaral, protože věděl, že Kelso se neodváží na něho vystřelit.

„Stůj!“ zaječel tělnatý pistolník, jeho pisklavý hlas však zanikl v křiku mužů, kteří stáli u brány.

Thunder neklidně trhal uzdou a řehtal. Odpověděl mu jiný kůň za valem.

A pak je spatřil. Ženu a klisnu.

Byla to pastva pro oko. Hodily se k sobě, jako by si byly určeny.

Melody Whitmanová měla co dělat, aby klisnu udržela pod kontrolou. Little Spot trhala uzdou a tančila.

Kincaid popustil Thunderovi uzdu. Poznal svou šanci. Věděl, že až Melody Whitmanová projede branou, stráže ji zavřou a bez výslovného příkazu Leroye Whitmana už se neodváží ji otevřít.

Little Spot se vzpínala, když Sam zastavil Thundera vedle ní.

Usmál se, když viděl, že Melody Whitmanová se na jejím hřbetu dokázala udržet jen s vypětím všech sil.

„Jeďte s tím vaším hřebcem pryč!“ zvolala celá rudá a švihla Thundera bičem.

Kincaid jí tu laskavost učinil. Projel kolem ní a nechal stráže za zády. Nyní už mu stačilo jen Thundera nechat cválat.

Krátce pohlédl na strážní věž. Viděl, že muž nahoře drží v náručí sharpsku, kterou mohl trefit člověka i na půl míle. Sevřel rty. Nebylo snadné Whitmanovi uniknout – i když teď ležel omráčený na koberci své pracovny.

Melody Whitmanová dokázala klisnu uklidnit. Kincaid na ni uznale kývl.

„Jste skvělá jezdkyně, paní Whitmanová,“ řekl.

Její hněv odezněl.

„Little Spot za ty peníze stojí,“ odvětila s úsměvem. „Ještě nikdy jsem na takovém zvířeti nejezdila.“ Nelibě otočila hlavu, když Kelso chtěl sáhnout po uzdě a Little Spot Odtančila stranou.

„Dejte ruce pryč, Kelso!“ ostře řekla.

Kelsovi opět svítil nos. Zvedl ruku s revolverem a ukázal na Kincaida.

„Nemá svolení opustit pevnost!“ Přeskakoval mu hlas. Znělo to, jako by to byla malá holčička, co má škytavku.

Melody Whitmanová pohlédla na Kincaida a pozvedla obočí.

„Je to pravda?“

„Jedu k Shoanovi,“ řekl Sam s úsměvem. „Mám vyřídit spor mezi ním a panem Whitmanem.“

„Vy sám?“ nedůvěřivě se zeptala.

Sam přikývl. „Ano, já sám. To není úkol pro hordu divokých bizonů, které je vidět a slyšet na míle daleko.“

Stále měla v očích nedůvěru, ale nic neřekla, když Kincaid otočil Thundera a vydal se s ním podél valu k západní baště.

Lhostejným pohybem svázal uzdu, pověsil ji na hrušku sedla a do levé ruky vzal winchestrovku. Thundera řídil jen stehny.

Koutkem oka viděl, jak strážný vzal sharpsku a jakoby náhodou na něho namířil.

Sam se ohlédl.

Melody Whitmanová projela branou a ohlédla se na něho.

Náhle se ozvala tlumená rána.

Kincaid věděl, co to znamená. Někdo prudce otevřel vchodové dveře domu a udeřil jimi o stěnu.

„Kde je ten bastard!“

Pevností se ozval bručivý hlas Leroye Whitmana.

Sam reagoval okamžitě. Pravou rukou trhl k sedlovému pouzdru a vytáhl brokovnici. Povedlo se mu oba kohoutky natáhnout najednou. Namířil na baštu.

Zpětný ráz ho téměř srazil ze sedla. Z obou hlavní s duněním vyletělo sekané olovo. Skrze dým Sam viděl, jak strážný na baště vrávorá.

Sam brokovnici zahodil a kopl Thundera patami do slabin. Nyní držel winchestrovku v pravé ruce. Sklonil se ke krku hřebce, který se rozběhl cvalem.

Třeskly výstřely. Sam slyšel zadunění sharpsky. Ostatní strážní se ho pokoušeli zastavit kulkami.

Náhle ucítil prudkou bolest v pravém krčním svalu. Nejdřív si myslel, že to koupil. Cítil, jak mu něco stéká po hrudi. Bylo to však jenom staré zranění, které znovu začalo krvácet.

Do výstřelů se ozval hlas starého lva. Sam se ohlédl a uviděl, jak si Kelso klekl vedle Melody Whitmanové a namířil. Zablesklo se a o zlomek vteřiny později těsně okolo Thundera proletěla kulka. Hřebec vyděšeně zařehtal a uhnul doleva.

Sam cítil, jak mu cosi horkého ožehlo záda. Jedna z kulek z sharpsky ho málem zasáhla. Věděl, že jen náhlý hřebcův pohyb mu zachránil život.

Posunul náboj ze zásobníku do komory, strčil si winchestrovku pod levou paži a zmáčkl spoušť. Nemohl přesně mířit. Viděl, jak těsně před Kelsem vytryskla fontánka písku. Pistolník se vrhl stranou a zahalil ho oblak prachu.

Pak Sam konečně dorazil k hřebeni. Zastavil Thundera, teprve až už pevnost nebylo vidět. Potom ho nechal jít krokem.

Thunder toho dne musel předvést, co v něm bylo. Kincaid si uvědomil, že Leroy Whitman za ním pošle svou smečku.

Sam projel jednou dolinou, vyjel na svah a pak spatřil pronásledovatele.

+ + + + +

Měl za sebou těžký den a mohl mluvit o štěstí, že byl ještě naživu. Leroy Whitman ho pronásledoval s tvrdohlavostí podvedeného člověka, který se chce pomstít.

Whitmanovo mužstvo se stále zmenšovalo. Kelso a Pawnee zahynuli, několik dalších bylo zraněno. Pokud se Sam nemýlil, zbyl Leroyi Whitmanovi jediný pistolník, s nímž mohl pokračovat v pronásledování.

Jejich šance nebyly špatné.

Thunder si o výčnělek skály poranil přední nohu a Kincaid musel sesednout, aby pinta příliš neunavil.

Nyní ležel za několika balvany a hleděl na zaprášenou stezku, po níž jeli Leroy Whitman a jeho pistolník. Nacházeli se kdesi dole v arroyu, které Kincaid ze svého místa nemohl vidět.

Náhle uslyšel tichý dusot kopyt. Ohlédl se a uviděl obláček prachu za arroyem. Pohyboval se k místu, kde podle Samova odhadu byli Whitman a jeho pistolník.

Kincaid sebou trhl, když u arroya zaregistroval pohyb. Objevili se dva koně a v jejich stínu Kincaid poznal mohutnou postavu Leroye Whitmana.

Viděl, jak se vyšvihl na svého koně, načež sáhl po uzdě druhého zvířete a vyjel. Po několika krocích jeho kůň zrychlil do cvalu.

„Whitmane!“

Kincaid slyšel ječivý výkřik a viděl, jak se z jedné písečné doliny zvedl pistolník. V pravé ruce držel kolt a mával jím. Když viděl, že Whitman jede dál a nestará se o něho, začal nadávat a střílet do vzduchu.

Sam zavrtěl hlavou.

Whitmanovi pistolníci nebyli žádná extra klasa.

Teprve teď se Sam ohlédl. Řekl si, že od těch jezdců mu nemůže nic hrozit, pokud před nimi Leroy Whitman prchá.

A pak jednoho z nich poznal.

Byl malý a Sam si s úsměvem pomyslel, že Pete Shoana se drží v sedle jako opice. V pravé ruce držel šavli se zubatým ostřím.

Jezdec vedle něho byl podstatně mladší. Vykřikl a vypálil z winchestrovky na pistolníka, který se otočil a nechápavě pohlédl na útočící indiány.

Když se konečně vzpamatoval, bylo už pro něho pozdě. Mladý indián se v plném cvalu vrhl ze hřbetu svého poníka, strhl pistolníka k zemi a bleskově se převalil.

Už stál, když se pistolník zvedl na kolena.

Indián s ním neměl slitování. Kincaid na něho chtěl zavolat, ale pak sevřel rty. Věděl, že by to bylo zbytečné.

Mladík chladnokrevně zmáčkl spoušť winchestrovky a z bezprostřední blízkosti zasáhl pistolníka do hrudi. Muž sebou trhl a pomalu se skácel do písku.

Sam se ohlédl na Peta Shoanu, který otočil svého poníka a rozjel se směrem k němu.

Kincaid viděl jeho krátce střižené černé vlasy s šedinami. Tmavý obličej jako by byl ze staré, seschlé kůže.

Od chvíle, kdy ho Kincaid viděl naposledy, Pete Shoana zestárl. Boj s Leroyem Whitmanem ho stál několik let života. Před devíti měsíci Shoana ještě vypadal jako padesátník, nyní na něm bylo vidět, že už má přes šedesát.

Pete Shoana k němu nejprve jel opatrně, potom však poznal, s kým má tu čest. Zastavil svého poníka a pohlédl na Sama. Usmál se a vycenil své bezvadné bílé zuby. Jeho černé oči jako by zmizely mezi vráskami.

Shoana výkřikem pobídl svého poníka a pak skočil k Samovi. Šavli hodil do písku. Rozpřáhl ruce a s úsměvem řekl: „Sakra, Same, včera jsem o tobě mluvil!“

Kincaid vyskočil zpoza balvanů. Pohlédli si do očí a nedalo se poznat, kdo z nich měl z toho setkání větší radost.

Pete Kincaida objal a pohlédl na něho. Sahal mu jen po ramena. Zářily mu oči, jiskry v nich však hned vyhasly.

„Je dobře, že jsi tady, Same,“ řekl cherokeesky.

Sam pohlédl za Peta Shoanu. Klidnými kroky tam šel jeden mladý indián. Byl o půl hlavy vyšší než Shoana, kterému se podobal. Jiskřilo se mu v očích. Sam pochopil, že Pete Shoana mu o něm musel hodně vyprávět.

„Vítej v Sequoyah, Same,“ řekl Billy cherokeesky.

„Vyrostl jsi a zesílil, Billy,“ odvětil Sam s úsměvem.

Chlapec přikývl.

„Leroy Whitman bude mít odřený zadek, až dorazí do své pevnosti,“ řekl. „Pronásledoval tě až sem?“

Pete Shoana svého nejstaršího syna rázným gestem umlčel.

„Vypadáš unaveně, Same,“ řekl. „Vidím, že jsi bojoval. Kolik mužů u sebe Whitman měl?“

„Deset,“ řekl Kincaid a kývl na mrtvého v arroyu. „Toto byl poslední z nich.“

Billy otevřel ústa, ale jeho otec ho dloubl do boku a řekl: „Postarej se o koně. Sam nám může všechno povědět, až pojedeme k našemu táboru.“

+ + + + +

Seděli u ohýnku a Sam viděl v očích většiny mužů nedůvěru. Petovi se nepodařilo své přátele přesvědčit, že ten vysoký běloch stojí na jejich straně.

„Možná to všechno jen zinscenovali, aby nás oklamali,“ řekl jeden z nich. Vypadalo to, že ostatní tomu věřili. Byl skoro stejně tak vysoký jako Kincaid. Jeho svalnatá hruď se leskla tukem, kterým se pomazal. Byl to Krík a Sam od Peta Shoany věděl, že se jmenuje Osawatomie a že si v táboře nárokuje vůdcovskou pozici.

„Zabil nebo zranil devět Whitmanových mužů,“ klidně namítl Pete Shoana.

„Ty jsi ty mrtvé viděl?“ číhavě se zeptal Osawatomie.

Pete Shoana vstal. Z očí mu sršely blesky.

„Kincaid mi to pověděl,“ řekl nebezpečně tiše, „a Kincaid je ten poslední člověk u tohoto ohně, od kterého bych očekával lež.“

Osawatomie sevřel rty. Chvíli to vypadalo, že si vjedou do vlasů, potom však promluvil další indián.

„Ať nám řekne, proč je tady,“ navrhl, „a ať nám sdělí důvod, proč nám chce pomoct.“

Muži pohlédli na Kincaida, který pomalu vstal a zkřížil si ruce na prsou.

„Byl jsem ve Whitmanově pevnosti,“ začal Kincaid. „Leroy Whitman pro mě poslal, protože chtěl koupit můj kolt.“ Chvíli mlčel, dokud rozrušené mumlání neutichlo. „Má ve své kanceláři mapu a já viděl, že se chce zmocnit pozemků mého přítele Peta Shoany. Odmítl jsem jeho nabídku a uprchl jsem z pevnosti. Whitman mě s deseti svými pistolníky pronásledoval. Většina z nich je teď mrtvá.“

„Raději jsi měl zabít Leroye Whitmana,“ řekl jeden z mužů.

Sam se usmál.

„Nic bych neudělal radši,“ řekl, „ale dával pozor na to, aby byl mimo dostřel mých zbraní.“

„Je tvé přátelství k Petu Shoanovi jediný důvod, proč ses přidal na naši stranu?“ zabručel Osawatomie.

„Neznám žádný lepší,“ odvětil Sam.

Atmosféra se změnila. Sam viděl, jak mužům zmizela nedůvěra z očí. Jen vysoký Krík se nedal přesvědčit.

Zahrnuli ho otázkami. Odpovídal tak dobře, jak jen mohl. Divil se, že Pete Shoana mlčel a nic neřekl.

Jeden postarší muž položil Kincaidovi ruku na rameno.

„Moji bratři jsou všichni horkokrevní,“ řekl. „Nevím, jestli je správné, že bojují proti bílému muži. Nabídl jim mnoho dolarů za bezcennou zem, ale pak se objevil Pete Shoana a řekl jim, že ji prodávat nemají. Po celý rok proklínali černé svinstvo, které nám kazilo vodu, a teď Pete Shoana tvrdí, že je cennější než všechna voda v Cimarronu.“

„Ropa je důvod, proč Leroy Whitman chce vaši půdu,“ řekl Kincaid.

„Nabídl Petu Shoanovi dva tisíce dolarů, desetinásobek toho, co jeho půda stála před rokem,“ řekl starý muž a zavrtěl hlavou.

Sam mužům vysvětlil, proč je ropa pro bílého muže tak cenná.

„Whitman byl ochotný zaplatit mi více než dvacet tisíc dolarů, kdybych Shoanu přemluvil, aby půdu prodal,“ řekl nakonec.

Starý muž vrtěl hlavou.

„Co nám pomůže, když v boji proti Leroyi Whitmanovi zvítězíme,“ zamumlal. „Po Whitmanovi přijde nějaký jiný bílý muž. Možná s sebou přivede armádu, ta nás vyžene a náš lid zahyne.“

Trvalo to dlouho, než Kincaid muže z kmenů Cherokeeů, Chocktawů, Křiků, Chickasawů a Seminolů přesvědčil, že existuje jiný způsob, který jim zaručí jejich práva a spravedlivý podíl na těžbě ropy.

+ + + + +

Seděli v provizorní chatě, která Petu Shoanovi a jeho rodině už tři týdny sloužila jako příbytek. Kincaid si pochutnával na tetřevovi, kterého ulovil Petův čtrnáctiletý syn Jimmy s loveckým psem.

Wilma Shoanová stála u kamen a vařila v kotli „černý nápoj“, extrakt z listů cesmíny. Kincaid věděl, co to znamená. Pete Shoana se chtěl večer vydat na válečnou stezku.

Billy, Shoanův nejstarší syn, seděl ve svém rohu a napínal na rám skalp jednoho pistolníka. Pete Shoana seděl naproti Kincaida a pozoroval ho při jídle.

Počkal, dokud Sam nedojedl. Wilma jim přinesla dva hrnky s pivem. Sam přemýšlel, kde vzali datlové slívy, z nichž Cherokeeové ve své dřívější vlasti vařili pivo. Z hliněných dýmek kouřili tabák smíchaný s listy škumpy. Všichni čekali na to, až se někdo ujme slova.

„Ještě jsem neviděl Susan,“ řekl Kincaid, když se k nim posadila Wilma.

Malá žena se zachmuřila. Sevřela rty a sklonila hlavu.

Sam pohlédl na Peta Shoanu.

„Po celou dobu jsi neřekl ani slovo, Pete,“ tiše řekl.

Starý Cherokee mlčel.

„Mám své vlastní starosti. Pozítří za východu slunce ztratím dceru, jestli do té doby nepodepíšu prodejní smlouvu s panem Whitmanem.“

„Susan?“ zeptal se Kincaid. „On drží Susan?“

Pete Shoana vstal a začal neklidně chodit po chatě sem a tam. Pak se zastavil před Samem a opřel se o stůl.

„Chtěli jsme dívky a starší ženy odvést do tábora Chickasawu,“ řekl. „Cesta vede na západ, takže jsme nepočítali s nebezpečím. Skupinu doprovázeli jen čtyři bojovníci. V té oblasti se právě potulovala banda Whitmanových pistolníků, kteří hledali náš tábor. Narazili na ženy, zabili bojovníky a Susan vzali s sebou, když zjistili, že je to má dcera.“ Odmlčel se a Sam na něm viděl, jak trpí tím, že jí nemůže pomoct.

„Víš, kde ji Whitman drží?“ zeptal se Sam.

„Ve své pevnosti u Cimarronu,“ řekl Billy. Skalp pověsil pod strop na usušení. „Kdyby bylo po mém, tak bychom tu pevnost už dávno srovnali se zemí.“

Pete Shoana chtěl něco odseknout, ale pak jen pokrčil rameny a řekl: „Vysvětli to tomu idiotovi, Same.“

„Whitmanovu pevnost může dobýt jen někdo, kdo má dělostřelectvo,“ klidným hlasem řekl Sam. „Nebo někdo, kdo se v ní dobře vyzná a nebojí se noci a smrti.“

Billy vítězoslavně pohlédl na svého otce.

„Vidíš, to říkám i já!“

Pete zavrtěl hlavou.

„Hlavně mu nenasaď brouka do hlavy, Same,“ řekl a jeho hlas zněl unaveně. „Nechci ztratit i jeho.“

„Musíš počítat s tím, že své syny ztratíš v boji, Pete,“ řekl Sam. „Ale Billy ve Whitmanově pevnosti nezemře. Pojede s Osawatomiem a zaútočí na těžební věže, jak jste chtěli. Ve stejné době si podáme Whitmana a vysvobodíme Susan.“

Pete vstal. Jeho tmavé oči byly upřeny na Kincaida. Wilma mu položila ruku na rameno. Usmála se na Kincaida a řekla: „Díky, Same.“

+ + + + +

Sam klečel v písečné prohlubni, v níž se téměř nemohl skrýt. Věděl, že bez pomoci Manitoua by svůj záměr nikdy nemohl uskutečnit. Nebe se zatáhlo těžkými mraky, které ostrý, studený vítr hnal na jih.

Ani jedinkrát nevykouklo slunce. Byla tma jako v pytli, a kdyby ve Whitmanově pevnosti nesvítilo několik luceren, nevěděl by, že je jen padesát yardů od valu.

Myslel na uplynulý den. Povedlo se mu přesvědčit Peta, že bude lepší, když o akci na záchranu Susan řekne Osawatomiemu. Shoana váhal, ale pak poslechl. Krík byl poněkud uražený tím, že mu Shoana nedůvěřoval, ale pak byl hned ochotný provést Samův plán.

Kincaid s hrůzou pomyslel na „černý nápoj“, kterého se pozdě odpoledne všichni napili v rámci přípravy na boj. Několikrát se pozvracel a ještě nyní se mu obracel žaludek. Připadalo mu to, že i teď cítí tu hořkou pachuť na jazyku.

Chladný vítr mu vanul do obličeje. Hlavně, aby teď nezačalo pršet, pomyslel si.

Shoana zvedl luk, který měl položený vedle sebe v písku. Měl u sebe tři šípy, víc ne. Na vyřazení obou strážných na jižních baštách však musely stačit.

Kincaid si posunul revolverové pouzdro s remingtonem na břicho, aby mu nepřekáželo, a sáhl po noži bowie na levém boku.

Cekali ještě jednu minutu. Kincaid viděl, že se strážný na levé věži konečně posadil. Jeho obrysy byly v záři lucerny na dvoře vidět jen nezřetelně, na vzdálenost padesáti yardů však Shoana nikdy neminul.

Pete pomalu přiložil jeden z šípů k tětivě a pak ji natáhl. Sam mohl jen doufat, že zasažený strážný nevzbudí pozornost všech pistolníků v pevnosti.

Shoana mířil pečlivě. Silueta sedícího strážného se už nehýbala.

Šíp s brnknutím vyletěl a ještě než dorazil do cíle, Shoana přiložil k tětivě druhý. Soustředil se na dalšího muže.

Sam měl pocit, že v pravé ruce toho muže viděl pušku. Hned ji pustil.

Pete vystřelil ještě jeden šíp, ale Kincaid viděl, že už střílet nemusel. Slyšel tlumené dunění. V první chvíli se vyděsil, protože se bál, že Osawatomie nedodržel smluvenou dobu, potom se však daleko na severu zablesklo.

Kincaid a Shoana se vrhli k zemi. Na jednu vteřinu spatřili v temnotě obě severní věže.

Temnota, která zavládla po blesku, byla naprostá. Kincaid naslouchal zvukům v pevnosti, nic však neslyšel.

Viděl, jak Shoana sklonil hlavu a dotkl se čelem písku.

„Haj – ju, Matko Země,“ mumlal. „Děkuji ti za tvou pomoc.“

Pak vyskočili. Přikrčeni chvátali k Cimarronu. Doufali, že budou mít dost času na to, aby se dostali přes písečné valy pevnosti, než si Whitmanovi pistolníci všimnou, co se stalo s jejich kumpány na strážních věžích.

Malý Cherokee měl oděv bílého muže. Revolver na jeho pravém boku byl v poměru k jeho tělu obrovský. V pravé ruce nyní držel malé vědro, v levé brokovnici s uřezanými hlavněmi. Kincaid jednou zažil, jaký účinek ta zbraň měla, a nechtěl by někdy stát před jejími hlavněmi.

Shoana měl ve tváři zachmuřený úsměv. Nemluvil. Vlněnou deku, kterou měl položenou přes rameno, si strčil pod pravou paži a kývl na Sama. Pak vyrazili.

Sam se ohlédl. Od hladiny Cimarronu se odrážela světla luceren na těžebních věžích. Doufal, že Osawatomie zaútočí v pravý čas.

Nevěřil mu, protože věděl, že Krík se až příliš horlivě ujal velení nad muži, které Leroy Whitman vyhnal z jejich půdy. Byla by to pro něho ideální možnost, jak se zbavit Peta Shoany, stačilo by mu jen udeřit ve špatný okamžik. Ale byl s ním Billy Shoana a ostatní, kteří měli dávat pozor na to, aby se nic nepokazilo.

Dorazili k písečnému valu a přeskočili úzký příkop, který se táhl kolem něj. Sam uklouzl. Písek byl sypký, neměl se o co zapřít. Zadýchán počkal, až se písek odsype, a pak nohou narazil na kus pevnější zeminy. Třemi velkými kroky se dostal na temeno valu a pak sklouzl na druhou stranu.

Pete Shoana počkal a potom šel za ním. Neměl s pískem problémy, protože byl mnohem lehčí.

Sam ukázal pravou rukou k velkému domu, který měl na této straně okna. Zahřmělo. Teď ještě silněji než předtím.

Sam a Pete se vrhli na zem. Trvalo to deset vteřin, než se na severu zablesklo. V oknech domu se odrážela zář blesku. Potom se v temnotě vydali dál.

Sam vyzkoušel dvě okna. Obě byla zavřená. U dalších to nezkoušel. Natáhl ruku a vzal malé vědro, které mu podal Pete Shoana. Chvatně pomazal sklo tlustou vrstvu ropy, která byla ve vědru. Nato Pete ke sklu přitiskl vlněnou deku, která se k oknu přilepila.

Sam držel v pravé ruce revolver. Počkal, až znovu zahřmělo, a pak udeřil pažbou revolveru do deky.

Z místnosti se ozvalo cinknutí. Jeden ze střepů se musel uvolnit. Opatrně odtáhl deku a levou rukou sáhl pod ni. Cítil, jak mu jeden střep pořezal ruku, na to však nedbal.

Potom chytil kliku. Zmáčkl ji. Řezná rána na předloktí silně krvácela. Střep mu prořízl koženou košili. Po té nyní stékala krev.

Sam si rukáv odtrhl a ovázal si jím ránu.

Pete Shoana mezitím vytáhl okno. Nemusel sundávat deku. Naštěstí se vlezla do mezery mezi horní a spodní okno. Shoana se přehoupl přes parapet a zmizel v temné místnosti.

Sam ho následoval. Chtěl okno zase stáhnout, ale zadrhlo se. Kincaid přidušeně vykřikl, ale pak si řekl, že otevřené okno není nápadnější než okno s vlněnou dekou.

Blesk na zlomek vteřiny osvětlil ohromnou Whitmanovu kancelář, ve které se nacházeli. Kincaid si všiml směru, v němž byly dveře do haly, a v mokasínech, které mu půjčila Wilma Shoanová, se tam neslyšně vydal.

Zhluboka se nadechl, když nahmatal kliku. Kdyby Whitman dveře zamkl…

Pomalu zmáčkl kliku a zatlačil na dveře.

Otevřely se. Klika mu málem vyklouzla z ruky.

Štěrbinou dovnitř pronikl slabý svit. Kincaid se krátce ohlédl a kývl na Peta, který stál těsně za ním.

Chvíli čekali.

Sam chytil kliku levou rukou, ačkoli řezná rána bolela jako čert. Pravděpodobně se do ní dostala ropa.

Pravou vytáhl svůj nůž bowie. Doufal, že se v hale nezdržuje černoch nebo onen úslužný tajemník. Každý člověk, kterého by po cestě k Susan museli vyřadit, by pro ně znamenal riziko.

Sam strčil hlavu do škvíry. Už si myslel, že v hale nikdo není, když tu uslyšel tiché chrápání od schodů.

Tam také byla jediná petrolejka, která v obrovské hale svítila.

Sam dal Petovi znamení a vyklouzl ven. Okamžitě se vydal doleva, aby ho spáč neviděl. Pete tiše zavřel dveře a zamířil za Kincaidem.

Sam přes zábradlí viděl černocha, kterého Whitman oslovoval jako Josepha. Tvrdě spal. Ten pro ně nemohl být problém.

Než šel dál, vzhlédl na galerii, na kterou vedly dveře všech místností v patře. Svit lampy na schodech osvětloval téměř celou galerii. Sam se rozhodl, že ji zhasne, než se po schodech vydají nahoru.

Přiběhli k úpatí schodů. Černoch seděl na třetím schodu a hlavou se opíral o stěnu. Spal s otevřenými ústy.

Sam zvedl nůž bowie a chtěl ho omráčit.

V té chvíli zahřmělo.

Černoch vyskočil, jako kdyby ho kousla tarantule. Při tom sklouzl na spodní schod. Vytřeštěnýma očima hleděl na Kincaida. Otevřel ústa k výkřiku, Sam však byl rychlejší a uspal ho.

Z kalhot mu vytáhl opasek a přivázal ho k zábradlí. Pak mu jeho vlastním kapesníkem zacpal ústa a ovázal je šátkem.

Když zhasl lampu, byl už Pete na galerii. Kradl se k nejzazším dveřím vlevo.

Sam dorazil nahoru a chtěl se vydat doprava. Náhle se však zarazil, protože uslyšel podivné zvuky. Přiběhl ke dveřím naproti schodů.

Přiložil k nim ucho a naslouchal. Zvuky byly jednoznačné. Za dveřmi se odehrával boj – ovšem boj, kterého se lidé účastní velmi rádi.

Sam přemýšlel, kdo si to tam asi užívá. Pomyslel na Melody Whitmanovou, která mu před dvěma dny nechtěně pomohla při útěku, a pousmál se. Soudě podle těch zvuků ji odhadl správně.

Náhle na galerii proniklo světlo.

Okamžitě mu došlo, že udělal chybu. Zvedl ruku s nožem a otočil se.

Strnul.

Neměl sebemenší šanci.

Proti revolveru nebo pušce by to zkusil. Ale ne proti brokovnici, kterou na něho mířil ten hromotluk, který nějakých šest kroků od Kincaida otevřel dveře a vyšel ven. Z Kincaida by toho moc nezůstalo, kdyby to na tu vzdálenost zmáčkl.

Rowdy Joe Whitman měl ve své růžové tváři triumfální výraz. Očima těkal po galerii. Hledal další nepřátele.

Sam se nepohnul, brokovnice mu mířila přímo na břicho. Doufal, že Pete se ukryl.

Rowdy Joe si olízl své odulé rty. Zdálo se, že přemýšlí, zda má Kincaida odpravit hned, nebo zda má počkat, až ho jeho otec pochválí, jak je prohnaný.

„Jsi nahraný, zabijáku!“ zasyčel Whitman. „Na tuto příležitost jsem čekal od chvíle, kdy jsme se potkali v Dodge City.“

Kincaid pomalu sklonil ruku s nožem bowie. Hlavně brokovnice nespouštěl z očí, Rowdy Joe se však měl na pozoru.

Sam Kincaid horečně přemýšlel. Věděl, že musí existovat nějaké východisko, a pak ho něco napadlo. Kývl hlavou ke dveřím, před nimiž stál, a tiše řekl: „Máš štěstí, Whitmane. Nepočítal jsem s tebou. Myslel jsem si, že si to vevnitř se svou ženou rozdáváš ty.“

Okamžitě věděl, že trefil do černého.

Rowdy Joe Whitman sebou trhl. Zrudl a brokovnice náhle mířila jinam.

Kincaid měl šanci vrhnout nůž a zabít ho, poznal však, že Rowdy Joe už pro něho neznamená nebezpečí.

Koutkem oka si všiml stínu, který se vedle něho objevil, a na poslední chvíli strhl Petu Shoanovi ruku, kterou chtěl vrhnout nůž na Whitmana.

Rowdy Joe Whitman si ničeho nevšiml. Jeho bezbarvé oči byly upřeny na dveře, před nimiž stál Kincaid. Zvuky za nimi byly nyní ještě hlasitější.

Sam udělal krok stranou. Pete Shoana se chtěl na Whitmana znovu vrhnout, ale Sam mu dal kývnutím najevo, že se má držet zpátky.

Rowdy Joe Whitman se náhle celý roztřásl. Kincaid viděl, jak křečovitě sevřel pažbu brokovnice. Z hrudi se mu vydral sten, a než mu v tom Kincaid mohl zabránit, udeřil hlavou do dveří.

Napodruhé je vyrazil z pantů. Dveře vletěly do místnosti. Rachot však zanikl ve hřmění venku.

Rowdy Joe Whitman vtrhl dovnitř. Sam šel za ním. V pravé ruce držel kolt a byl připraven zasáhnout, kdyby se mu něco nelíbilo.

Udělal jeden krok stranou, protože Rowdyho široká záda mu bránila ve výhledu.

Málem se rozesmál.

Na posteli vedle sebe leželi Leroy Whitman a jeho sličná snacha. Byli nazí a neměli nic, čím by se zakryli, protože tenká deka v žáru lásky sjela z postele a ležela na perském koberci.

Jejich těla se leskla potem a vytřeštěné oči svědčily o tom, že už byli daleko. Zdálo se, že ještě stále nepochopili, co se vlastně stalo.

Leroy Whitman přivřel oči. Pravou ruku natáhl ke stolku, na němž ležely jeho brýle.

„Sakra, Joe!“ zabručel. „Co tu děláš?!“

Rowdy Joe se rozvzlykal.

„Drž hubu, fotře!“ řekl nepřirozeně tichým hlasem. „Jestli ještě řekneš jediné slovo, tak zmáčknu obě spouště naráz!!

Leroy Whitman našel brýle, ale když si je chtěl nasadit, málem spadl z postele. Bílé vlasy mu visely do čela.

Skutečnost, že byl nahý, mu, jak se zdálo, nevadila, což platilo i pro Melody Whitmanovou, která se ani nepokusila zakrýt svá plná ňadra před zraky vetřelců. Měla pootevřené rty a svýma zelenýma očima lačně hleděla na Sama. Svého zoufalého muže ignorovala.

Leroyi Whitmanovi se konečně podařilo nasadit si brýle na nos. Jeho tvář se zkřivila hněvem, když poznal Kincaida. Přehoupl nohy přes okraj postele a chtěl sáhnout po revolveru, který visel v pouzdře na noze postele.

„Dotkni se ho a je po tobě!“ řekl Rowdy Joe. Chvěl se mu hlas.

Leroy Whitman sebou trhl. Otočil se a nevěřícně pohlédl na svého syna.

„Zbláznil ses?“ vyhrkl. „Vezmi flintu a vyžeň ty dva bastardy z mého pokoje!“

„To jsi neměl dělat, tati!“ plačtivě řekl Rowdy Joe. „Ona patří mně, tati! Proč jsi mi ji vzal?“

„Jsi idiot!“ zařval Leroy Whitman. „Dělej, odprav je, nebo ti dám výprask! Sakra, udělej to!“

Rowdy Joe váhal. Nedokázal odtrhnout zrak z postele. Kincaid však viděl, že by se neodvážil na svého otce vystřelit. Bylo jen otázkou času, kdy starého lva poslechne.

Sam chtěl namířit na Rowdyho Joea, když tu se vedle něho něco mihlo. Chtěl zasáhnout, ale Pete Shoana byl rychlejší.

Cherokee chytil Rowdyho Joea za ruku a nedovolil mu namířit na ně brokovnici.

Kincaid viděl, jak se v tmavých očích jeho přítele zajiskřilo, a věděl, že už je pozdě. Dunění brokovnice by zalarmovalo všechny pistolníky v pevnosti, ale na to v této chvíli Pete Shoana nemyslel.

Chtěl svou pomstu.

Leroy Whitman vytřeštil oči. Poznal Cherokeeův záměr stejně tak jako Kincaid. Ještě se pokusil vrhnout se z postele na zem, ale už se mu to nepodařilo.

Pete Shoana chytil Rowdyho Joea za prst, kterým držel spouště.

Ozvala se ohlušující rána.

Sam viděl, jak obě dávky olova odhodily Leroye Whitmana na noční stolek.

Zatajil se mu dech. Čekal řev pistolníků, ale namísto toho měl v uších dunění brokovnice. Podvědomě registroval udivenou tvář Melody Whitmanové, která nebyla vyděšená, ale jen překvapená.

Pak pochopil, co znamenal hukot, který se ozval zároveň s duněním brokovnice a který zněl ještě i nyní.

„Vezmi mu tu flintu!“ zvolal na Peta Shoanu a proběhl kolem něho k oknu. Vytáhl černou roletu a vyhlédl ven.

Jeho domněnky se potvrdily. Na protějším břehu Cimarronu šlehaly k nebi obří plameny.

Kincaid mohl jásat.

Osawatomie nemohl zasáhnout v příhodnější chvíli. Otočil se, přiběhl k Rowdymu Joeovi, udeřil ho hlavní do hlavy a muž se svalil na zem.

„Dělej, prohledej ostatní pokoje!“ chvatně řekl Petovi, který se svou brokovnicí stál vedle postele a nenávistně hleděl na Leroye Whitmana.

Melody Whitmanová začala křičet. Sam ji umlčel fackou.

Její zelené oči byly upřeny na Kincaida. Viděl na ní, že i v této chvíli myslí na něco, na co Kincaid v žádném případě neměl čas a chuť.

Ze závěsu utrhl šňůru a přivázal jí Melody Whitmanovou k jejímu podvedenému manželovi. Ústa jí zacpal cárem jejího drahého negližé.

+ + + + +

Chaos byl dokonalý. Bylo nemožné rozeznat jednotlivé zvuky. Ze severu se neustále ozývalo hřmění, na obloze se blýskalo. Pete Shoana procházel jednu místnost na galerii za druhou.

Ze dvora se ozývaly povely.

Sam se rozběhl ke konci galerie a vyhlédl úzkou střílnou ven. Zahřmělo a celý dům se otřásl. V záři blesku, který uhodil do jedné ze strážních věží, viděl, jak několik pistolníků přibíhalo k verandě domu.

Přiložil si dlaně k ústům a ze všech sil do ticha, které po hřmění nastalo, zvolal: „Všichni muži na strážní věže! Rozstřílejte ty zatracené indiány!“

Nevěděl, zda muži na dvoře poznali, že to nebyl hlas Leroye Whitmana. Doufal, že v tomu zmatku budou jednat bezhlavě.

Pistolníci se zastavili a hleděli na verandu. Potom se první z nich otočili a rozběhli ke stájím. Jeden se pokusil je zastavit, ale jeho slova zanikla v hřmění.

Na Kincaidových rtech se objevil úsměv. Počkal, až jezdci projeli otevřenou branou. Nikdo ji už nezavřel. Kincaid soudil, že v pevnosti nezůstalo víc než deset mužů.

Tu uslyšel výkřik a otočil se. Pete Shoana stál na prahu rozbitých dveří a objímal dívku, která byla o půl hlavy vyšší než on.

Náhle se ozvalo šumění.

Strhla se průtrž mračen. Lilo jako z konve.

Kincaid přišel k Petu Shoanovi a jeho dceři. Dívka na něho hleděla svýma velkýma tmavýma očima. Už se znovu usmívala. Pravděpodobně nikdy nepřestala věřit, že ji její otec zachrání.

„Nic jí neudělali, Same,“ chraplavě řekl Pete.

Sam na Susan s úsměvem kývl a pak řekl k Shoanovi: „Běž dolů a rozvaž toho černocha. Já přivedu Rowdyho Joea Whitmana a jeho ženu. Poslouží nám jako rukojmí, až pojedeme pryč.“

Pete se mlčky otočil a vedle Susan šel po schodech dolů.

Kincaid vběhl do ložnice Leroye Whitmana.

Rowdy Joe Whitman hleděl vyhaslým zrakem před sebe. Jako by vůbec nevnímal, že Melody trhá šňůrou, kterou byli svázáni k sobě. Z očí jí šlehaly blesky, zrzavé vlasy jí padaly do tváře.

„Ty zatracený bastarde!“ nenávistně řekla.

Sam se usmál.

„Je mi to líto, paní Whitmanová,“ řekl a zvedl ji na nohy, „že jsem vás vyrušil. Ale chce to pěknou dávku drzosti podvádět svého muže s tchánem, když váš manžel spí ve vedlejší místnosti.“

Plivla na něho. „Do toho ti nic není, ty pse! Odvaž mě od toho idiota!“

Sam se sklonil a vzal brokovnici, kterou tam Pete nechal ležet poté, co ji vzal Rowdymu Joeovi. Prostrčil hlavně uzlem na šňůře, kterou byli Rowdy Joe a jeho žena svázáni k sobě.

Melody Whitmanová vytřeštila oči a chvějícím se hlasem zvolala: „Co to má být?“

„Teď půjdete hezky přede mnou na dvůr,“ chladně řekl Kincaid, „a jestli se někdo z těch pistolníků odváží na nás střílet, tak to zmáčknu.“

Chvíli mlčela. Viděl, že přemýšlí. Jako by myslela na to, že ta flinta není nabitá, a snažila se na to Kincaida neupozornit.

Usmál se.

„Dole v hale ji nabiju,“ řekl. „Jenom si nemyslete, že mě obelstíte, Shark Ellisová.“

Vytřeštila oči ještě víc. Zračila se v nich nenávist a Sam věděl, že si z ní právě udělal zapřísáhlého nepřítele. Předsevzal si, že jí půjde z cesty, až se s její nedobrovolnou pomocí dostane z pevnosti.

Strkal ji před sebou ke schodům. Hleděla na jeho levou ruku, jejíž prostředník byl přiložený k oběma spouštím.

Pete rozvázal černocha. Joseph se celý třásl a nedokázal odtrhnout zrak od uřezané brokovnice, kterou na něho Shoana mířil.

„Dej mi dva náboje,“ řekl Kincaid Petovi. Starý Cherokee mu je podal. Sam zaklapl hlavně, vytáhl prázdné nábojnice a nabil zbraň. Pak natáhl oba kohoutky.

Pohlédl na Melody Whitmanovou.

„I kdyby mě trefili do hlavy, tak bych to ještě určitě zmáčkl,“ řekl, aby nevzniklo nedorozumění. „Řiďte se podle toho.“

Melody Whitmanová přikývla a olízla si své plné rty. Měla strach. Sam předpokládal, že ještě nikdy nebyla tak blízko smrti jako teď.

„Pane Whitmane!“ Kdosi divoce zabušil na vchodové dveře. „Pane Whitmane, co se děje? Potřebujeme vaše pokyny! Muži se nemohou dostat přes řeku! Je rozvodněná a přívozy uplavaly.“

Sam strčil do Rowdyho Joea Whitmana a jeho ženy, kývl na Peta Shoanu a ten vytáhl závoru dveří.

„Běž ke stájím,“ řekl Sam černochovi. „Připrav vůz a vezmi s sebou i pinta. Osedlaného – ale mužským sedlem, rozumíš?“

Černoch rychle přikývl. Sam viděl, že se chce za každou cenu dostat z dostřelu Shoanovy brokovnice.

Sam ho chytil za límec.

„Jestli si myslíš, že se vypaříš, tak se mýlíš,“ procedil mezi zuby. „A jestli do čtvrt hodiny neuděláš to, co jsem ti řekl, tak jsi synem smrti. Najdu tě, i kdybych měl jet třeba na kraj světa. A pak tě sejmu.“

Joseph zbledl a rychle přikývl.

Pete pomalu otevřel pravé křídlo vrat a vystrkal černocha ven.

„Zavolejte toho muže dovnitř,“ sykl Sam ženě do ucha, „a myslete na to, že mám prst na spoušti.“

„Pojďte dál, Selkirku,“ řekla chraplavým hlasem.

Dovnitř vešel ramenatý muž s černým širákem, ze kterého mu crčela voda. Teprve, když si ho sundal a chtěl ho otřepat, poznal, co se stalo.

Pravou rukou sáhl po koltu, který měl nízko u pasu, ale pak se zarazil, když spatřil hlavně brokovnice, kterou na něho namířil Pete Shoana.

„O.K., Selkirku,“ řekl Kincaid. „Víš, o co jde. Jsme tu proto, abychom osvobodili to děvče, a chceme’se odtud dostat živí. Tvůj boss Leroy Whitman je mrtvý a jeho syn a snacha jsou jednou nohou v hrobě. Jestli se nám nepovede odtud odjet, doplatí na to i oni. Už nemáš za co bojovat, Selkirku. Až budeme mít vůz a koně, vyjdeš ven a povíš lidem, že se mají chovat klidně. Odepni si opasek a postav se ke dveřím.“

Selkirk pohlédl na Melody Whitmanovou. Rowdyho Joea si nevšímal. Kincaid viděl, že to nebylo tím, že Whitmanův syn byl duchem úplně jinde. Selkirk by ho ignoroval, i kdyby byl v obraze.

Pete Shoana vtiskl Susan do rukou zkrácenou brokovnici.

„Jestli se ten pistolník pohne, střílej,“ řekl jí anglicky, aby tomu rozuměl i Selkirk.

Přikývla.

Pete přišel ke stěně a začal rozsvěcovat petrolejové lampy. Sam tušil, co měl v úmyslu, a nezastavil ho.

O minutu později rozbil první lampu o mahagonem obloženou stěnu haly. Vyšlehly plameny, rozlitý petrolej rychle chytil.

Pak pokračoval a po pěti minutách byla celá stěna v plamenech. Na obrazech se začaly tvořit bubliny. Leroy Whitman a jeho syn teď vypadali jako příšery.

Sam pohlédl do rozrušené tváře Melody Whitmanové. Zdálo se, že se žena chce vytrhnout a běžet do kanceláře. Tušil proč. Ve velkém Whitmanově sejfu pravděpodobně byla spousta peněz, a možnost, že shoří, jí jistě působí fyzické bolesti.

Sam slyšel řehtání koní před verandou. Černoch si pospíšil.

Sam otevřel dveře a vyhlédl ven. V dešti stál před verandou povoz se dvěma zapřáhnutými koňmi. Černoch držel za uzdu Little Spot. Měl co dělat, aby jí udržel hlavu dole. Kdyby se vzepjala, mohla by ho ubít kopyty.

Pete trhl brokovnicí, kterou vzal Susan.

„Dělej, Selkirku,“ řekl Kincaid, „tvoji lidé čekají na tvé pokyny. Doufám i za tebe, že budou správné.“

Pistolník byl bledý jako stěna. Vyšel na verandu. Sam za ním vystrčil Melody Whitmanovou a jejího muže. Susan šla jako poslední. Kincaid stále mířil brokovnicí na pistolníka.

Selkirk Whitmanovým mužům vše vysvětlil. Nikdo z nich nesáhl po zbrani. Sam si vyměnil brokovnici s Petem. Pak přistoupil k černochovi a vzal mu z rukou uzdu Little Spot. Joseph vtáhl hlavu mezi ramena a klidil se.

Sam se vyšvihl do sedla klisny. Rychle se uklidnila, když ucítila Kincaidova silná stehna. Počkal, až se Pete Shoana, Susan a rukojmí posadí na korbu vozu.

Pak mávl uřezanou brokovnicí.

„Ty pojedeš jako vozka, Selkirku,“ řekl.

Pistolník mlčky poslechl. Chopil se uzdy a pohlédl na Kincaida. Když ten přikývl, chraplavým výkřikem pobídl koně.

Sam jel vedle vozu. Stále lilo a bylo vidět nanejvýš na padesát yardů.

Kincaid věděl, že všechno závisí na tom, zda pistolníci zachovají rozvahu. Stačila jedna horká hlava a došlo by ke krveprolití.

Dorazili k otevřené bráně. Na jihu se už blýskalo jen čas od času. V záři blesků vypadala krajina přízračné. Hukot rozvodněného Cimarronu přehlušil skřípění kol vozu.

Téměř už byli za branou, když tu si Sam všiml jednoho pohybu. Bleskově otočil brokovnici a zmáčkl levou spoušť.

V záblesku se objevila postava. Puška toho muže odletěla pryč, pistolník sám zmizel za písečným valem.

„Dělej!“ vykřikl Kincaid. „Bičuj koně, Selkirku!“

To nebylo třeba. Nervózní koně se při zadunění brokovnice splašili a vyrazili na prérii. Po zhruba sto yardech Sam otočil klisnu.

Oddechl si úlevou. Nikdo z pistolníků se neodvážil je potmě pronásledovat. Ze střechy vyšlehly první plameny.

Pro Leroye Whitmana to je velkolepý pohřeb, pomyslel si. Nijak starého lva nelitoval.

Vydal se za povozem. Zastavili v jedné dolince, v níž předtím nechali koně, které vzali s sebou, když jeli k pevnosti.

Sam přijel k vozu. Vedle Melody Whitmanové zastavil.

„Selkirk vás odveze zpátky,“ řekl. „Já si nechám tu klisnu. Ty dva a půl tisíce dolarů pošlu do Dodge City. Jestli jste rozumná, tak na všechno zapomenete. Jen nemnoho mých protivníků může říct, že z toho vyšlo tak dobře jako vy.“

Otočil klisnu a vyjel za Petem, který právě vysadil Susan do sedla jednoho deerchasera.

Selkirk otočil vůz a pobídl koně.

O několik vteřin později Kincaid už povoz neslyšel. Slyšel však jak Melody Whitmanová ječí.

„Ještě se uvidíme, Kincaide! A pak tě nechám odstřelit jako prašivého kojota…“

Její nenávistná slova zanikla v šumění deště.

Ozval se dusot kopyt, když pobídli koně.

Potom k nim dorazila kavalkáda tří tuctů indiánů a Sam uviděl mokré, vítězoslavné tváře Billyho Shoany a Osawatomieho.

+ + + + +

Dodge City praskalo ve švech. Ohrady na kraji města byly plné. Od nádraží na Front Street se ozývalo pískání lokomotivy.

Sam jel po pravé straně ulice. Projel kolem Dodge House. Nemínil se v tom hektickém městě zdržet dlouho.

Pomyslel na poslední dva týdny, kdy se zotavoval u Peta Shoany. Wilma Shoanová mu ještě po cestě, v provizorním táboře, ošetřila rány na rameni a na levé ruce a jizvy již byly bez strupů. Podívala se i na Thunderovu přední nohu a hřebec byl už za týden v pořádku.

Kincaid se usmíval, když pomyslel na to, jak se o něho Susan ucházela. Její rodiče to sice pozorovali s obavami, ale zřejmě by nic nenamítali, kdyby se Kincaid jejímu svádění poddal.

Sam věděl, že není snadné indiánské děvče odmítnout, aniž by ho hluboce ranil, ale velmi mu při tom pomohl malý Jimmy. Často se objevil na poslední chvíli a dostal Sama z prekérní situace. Pak Sam jezdil do okolí a lovil tetřevy. Petův vlčák byl cvičený na lov těchto těžkých ptáků, vždy je zahnal na strom, kde je pak Sam mohl v klidu trefit.

Po jednom týdnu vytáhli dál. Jednotlivé rodiny se vracely na svou půdu. Petův dům naštěstí používali Whitmanovi pistolníci jako příbytek. Byl nepoškozený a zanedlouho vypadal jako dřív. Muži, kteří bojovali proti Leroyu Whitmanovi, se ještě toho dne vrátili k pevnosti na Cimarronu. Indiáni strhli budovy, které přečkaly požár, a v následujících dnech srovnali písečné valy.

Po cestě do Dodge City měl Kincaid co dělat, aby našel místo, kde předtím stávala Whitmanova pevnost. Nezůstalo po ní vůbec nic.

Muži rovněž zbořili vrtné věže a chtěli je hodit do řeky, ale Kincaid je přemluvil, aby je rozebrali a ukryli. Jednou je možná budou potřebovat.

Sam mezitím jel do Fort Supply na North Canadian River, odkud poslal telegram do Chicaga muži jménem Hamlin Stone.

Kincaid si od něho hodně sliboval. Stone měl dobré vztahy s newyorskou burzou a věděl, jak se dají rychle sehnat peníze.

Kincaid mu v telegramu naznačil, o co jde. Chtěl založit společnost, jejímiž podílníky by byly kmeny „pěti civilizovaných národů“. Hamlin Stone měl být oficiálním vlastníkem této společnosti, která měla těžit ropu na indiánském teritoriu.

Sam věděl, že tento plán stojí a padá na Hamlinu Stoneovi. Bral v úvahu i to, že Hamlin jednoho dne zemře, ale neviděl žádnou jinou možnost, jak indiány ušetřit pohromy. Indiánovi bylo snadné něco ukrást. Běloch měl oproti tomu mnoho možností, jak se bránit.

Sam jel do Dodge City proto, aby se zde setkal s Hamlinem Stonem. Doufal, že tam už je.

Projel kolem pošty a pohlédl na Whitmanovu kancelář.

Široký štít s nápisem L. Whitman Cattle Company za poslední dny značně utrpěl. Na levé straně byl prostřílen kulkami. Fasáda budovy, která kdysi patřila Murraymu Pierceovi, vypadala zchátrale, jako by se o dům od Kincaidova odjezdu nikdo nestaral.

Sam zastavil svého pinta a přivedl ho k zábradlí před úřadovnou marshala. Elegantně seskočil ze sedla.

Pohlédl na Front Street a před úřadovnou spatřil muže s šedým kloboukem a knírem. Zaujatě hleděl na Kincaida. Na levé straně hrudi se mu leskla hvězda.

Sam se o něho nestaral. Vyšel na chodník a otevřel pravé křídlo dveří.

Zvonek zvonil tak jako před třemi týdny. Jeho zvuk zněl stejně.

Velká kancelář byla prázdná. Za přepážkou nebyl jediný úředník. Na pultech byl usazený prach. Vypadalo to, jako by firma krátce po Samově odjezdu z Dodge City byla zlikvidována.

Sam se chtěl opět otočit, když tu se otevřely zadní dveře.

Do kanceláře vešel Rowdy Joe Whitman. Zarazil se, když spatřil Kincaida.

Vypadal špatně. Jeho tvář postrádala růžovou barvu, malé, bezbarvé oči měl zapadlé. Byly uplakané.

„Co ode mě ještě chcete?“ zeptal se zlomeným hlasem. Lehce pootočil hlavu, když za sebou ucítil pohyb. Zatnul pěsti, sevřel rty a ustoupil stranou.

Melody Whitmanová při boji v pevnosti nijak neutrpěla. Byla ještě svůdnější než předtím. Její zelené oči byly upřeny na Sama.

„Čekali jsme tě, Kincaide,“ chladně řekla. „Věděla jsem, že brzy budu mít příležitost splnit svůj slib.“

Sam se usmál.

„Neměla byste se přeceňovat, Melody,“ odvětil. „Nejsem zamilovaný trouba, se kterým si můžete dělat, co chcete.“

Rowdy Joe lehce zrudl, ale nic neřekl.

Zrzavá žena udělala krok směrem k Samovi.

„Pojď dovnitř, Kide,“ řekla tvrdým hlasem.

Sam uslyšel zvonění zvonku a pomalu se otočil. Zrzavý mladík s pihovatým, špičatým obličejem a světlýma očima se rovněž změnil. Jeho tvář byla nyní vyspělejší a v očích mu žhnula nenávist, jakou v nich Kincaid předtím neviděl.

Když mladík vešel dovnitř, věděl Sam, co se na něm změnilo. Kulhal. Zdálo se, že nemůže ohnout levé koleno.

„Je mi to líto, chlapče,“ řekl Kincaid. „Varoval jsem tě, že se toho hřebce nemáš dotýkat. Odjeď z Dodge City a začni někde nový život, dokud můžeš. Jestli se necháš manipulovat tou zrzavou courou, tak tě čeká už jenom jedna cesta – nohama napřed na krchov.“

Kid Milligan zavrtěl hlavou.

„Můj život nestojí za nic od té doby, co nemůžu pořádně chodit,“ nenávistně řekl. „Možná jednou začnu znovu – ale teprve až budeš mrtvý ležet přede mnou!“ Levou ruku položil na pažbu čtyřiačtyřicítky.

Sam věděl, že mladík je rychlý – příliš rychlý na to, aby měl čas mířit tak, aby ho jen zranil.

Ještě tu myšlenku ani nedotáhl do konce, když Milligan tasil.

Kincaid reagoval automaticky. Vytáhl remington z pouzdra zároveň s mladíkem, jeho hlaveň však zvedl o zlomek vteřiny rychleji.

Na Kida Milligana vyšlehl plamen a kulka ho otočila. Při tom zmáčkl spoušť a jeho kulka jen těsně minula hlavu Melody Whitmanové, načež se zaryla do dveří.

Mladík se skácel na podlahu. Už se nehýbal.

Sam se pomalu otočil.

Melody Kincaidová byla bledá jako stěna. Hleděla na dírku ve dveřích. Zřejmě si byla vědoma toho, jak těsně unikla smrti.

Ozval se zvonek od dveří. Do kanceláře vešel muž s hvězdou.

„Marshal Deger,“ představil se a přišel k mladíkovi. Nohou ho otočil na záda. Milligan měl na levé straně hrudi tmavou skvrnu.

Marshal se obrátil k Samovi.

„Měl jste štěstí, pane,“ řekl. „Viděl jsem to oknem. Ten kluk to tak chtěl. Očekávám vás ve své úřadovně, ať můžete podepsat protokol. Ještě vrhl podmračený pohled na Whitmana a zase zmizel. Zvonění zvonku už Samovi pomalu šlo na nervy.

Přistoupil k pultu a z náprsní kapsy své kožené košile vytáhl jeden papír.

„Mám tu smlouvu o zpětném odkupu toho pinta,“ řekl. Sáhl si do kabátu a vytáhl odtud svazek bankovek. „To je dva a půl tisíce dolarů. Prosím, podepište to.“

Melody Whitmanová se rozesmála.

„Tak to se načekáš, Kincaide! Obviním tě z loupeže koně! Budeš viset…“

Tu se ozvalo plesknutí.

Kincaid užasle pohlédl na Rowdyho Joea Whitmana. Mohutný muž dal své ženě pohlavek.

„Drž hubu!“ zabručel. „Nikoho nebudeš z ničeho obviňovat. Dejte sem ten papír, Kincaide. Podepíšu ho.“ Našel kalamář, který ještě nebyl vyschlý, a podepsal smlouvu. O peníze na pultu se nestaral.

Sam si dal smlouvu do kapsy. Usmíval se. Chtěl ji poslat Susan, aby nikdo nemohl zpochybnit, že je majitelkou Little Spot.

Bez pozdravu opustil kancelář. Nezajímalo ho, o čem spolu ti dva mluvili. Ještě jednou uslyšel zvonění zvonku.

Uchopil uzdu hřebce a vydal se k Ham Bell’s Varieties.

Usmál se, když uslyšel výkřik. Zdálo se, že Frankie Bellová na něho čekala. Nechala ho přivázat koně a pak seběhla z chodníku a vrhla se mu kolem krku.

„A já už si myslela, že se zase neukážeš celý rok!“ zvolala.

Sam ji políbil, vynesl ji po schodech nahoru a přede dveřmi ji postavil na nohy. Nahlédl do saloonu a spatřil muže v černém saku, který seděl u stolu poblíž okna.

Kincaid se usmál na Frankie a řekl: „Dnešní noc patří tobě, Frankie,“ řekl. „Jenom mi zase neuteč s nějakým kovbojem. Ale teď musím ještě vyřídit jeden důležitý obchod.“

Plácl ji po zadku a vydal se ke stolu u okna.

„Dobrý den, pane Stone,“ řekl. Byl rád, že muž z Chicaga dodržel slovo…