John Kirby

Colorado western 184. Dvanáct hodin pekla

Steve Jordan měl za sebou nešťastnou občanskou válku. Jih kapituloval a tak mu bylo jasné, že na zničených plantážích jeho rodiny ho žádná budoucnost nečeká. Jeho otec a jeho bratři zahynuli – kromě něho přežil jen Keith. Jednou, po tom, co se Steve usadil na jedné přepřahací stanici v západním Texasu, o Keithovi znovu uslyšel. Jeho bratr jezdil s obávanou Erskinovou bandou, na kterou armáda uspořádala štvanici. Pro Keitha Jordana válka ještě neskončila. A když se s Erskinovou bandou objevil na stanici svého bratra, začalo pro Steva peklo, které mělo trvat dvanáct hodin…

„Hóóó!“ První z pěti jezdců zvedl ruku.

„Co se děje, Keithe?“ „Jsme tady.“

„Nic nevidím,“ řekl druhý jezdec, který stál tak těsně vedle něho, že se dotýkali třmeny.

„To ten déšť,“ zamumlal první jezdec.

Zablesklo se a mokré ohlávky koní a špinavé ostruhy se zaleskly.

Jezdci se krčili ve větru. V následujícím okamžiku zahřmělo.

„Kde to jsme?“

„Za jedním malým kopcem,“ odvětil první jezdec. „Nevzpomínáš si? Někde tam nahoře musí být Kirby.“

V záři dalšího blesku spatřili muže, který klopýtal k úpatí kluzkého svahu. Spadl do bahna, vstal, utřel si ruce o kalhoty a pak se vydal k jezdcům.

„Zatracené počasí!“ klel.

Po zarostlé tváři mu stékaly kapky deště.

„Jinak všechno v pořádku?“ zeptal se první jezdec. „Nic není v pořádku!“ „Co?“

„Ten zatracený dostavník tu ještě nebyl, ksakru!“ „To má být vtip?“

„Jo, ten nejhorší vtip, jaký jsem kdy slyšel.“

„Co budeme dělat?“ zeptal se druhý jezdec. Jeho hlas ve skučení větru téměř nebyl slyšet.

Při dalším blesku se mu stáhly oči jako kočce.

„Nemůžeme nic dělat, dokud ten kočár neodjede,“ polohlasně řekl první jezdec. Jeho slova zanikla v dunění hromu. „Co?“

Jezdec si utřel tvář. „Musíme čekat!“ zvolal. „Krucinál!“ řekl jeho druh.

„Proč, ksakru, musí zrovna teď pršet, a proč musí mít zpoždění…“ Jeho hlas zanikl ve větru.

+ + + + +

„Dělám si starosti, Joey!“ Steve Jordan klečel před krbem a nahříval si ruce.

„Dostavník měl přijet už před čtyřmi hodinami. A ještě tu nebyl.“

Slyšel, jak Lipan, s nímž hovořil, za jeho zády rachotí nádobím. Řinčelo to.

Steve Jordan vstal, odstoupil od krbu a krátce vyhlédl ven. Oknem ven pronikal slabý svit. Viděl, jak venku prší a jak se v osvětleném čtyřúhelníku na dvoře pohybuje jeho stín.

Ze sousední místnosti vyšel Lipan a usmál se na něho. Byl to podsaditý, poněkud křivonohý muž s širokými rameny a dlouhýma rukama. Měl na sobě staré armádní kalhoty, které mu sahaly po kolena, koženými řemínky stažené mokasíny, kostkovanou modrobílou košili a opasek zdobený stříbrem.

Tak jako všichni Lipani měl dlouhé, rozpuštěné vlasy. Na hlavě měl bílou čelenku. Jeho tvář byla široká a snědá, měl tlusté rty a šikmé, černé oči.

„Nejradši bych jel ven a podíval se, co se děje,“ řekl Steve Jordan.

Lipan na něho pohlédl, usmál se a náhle se jeho tvář změnila. Naklonil hlavu a vstal. Vydal několik neartikulovaných zvuků, začal točit ukazováčkem a ukazoval ven.

„Slyšíš dostavník?“ zeptal se Steve Jordan, který ještě pořád stál vedle okna.

Lipan přikývl. Ještě stále dělal prsty kola.

Steve Jordan přišel ke dveřím, otevřel je a naslouchal běsnění živlů.

Mlčky sundal z háčku svůj naolejovaný kožený plášť, na hlavu si dal klobouk, škrtl sirkou o podpatek, sundal skleněný cylindr lampy, zapálil knot, zase cylindr nasadil a povytáhl knot. Pak vyšel ven. Okamžitě ucítil studený vítr, který mu začal povívat pláštěm. Přitáhl si ho a dýchl si do dlaní. Vítr ho bičoval kapkami deště.

Šel doprostřed dvora, u studny se zastavil, zvedl lucernu a začal jí mávat.

Pak uslyšel vrzání, skřípění a rachot kol a v následujícím okamžiku se z temnoty vynořila tmavá silueta.

S lucernou v ruce šel k ní.

Kočár zastavil těsně u studny. Čtyři koně v zápřahu se leskli, z hřív jim kapala voda.

„Hej, to jste vy?“ řekl Steve Jordan.

Spolujezdec slezl z kozlíku. Puška mu spadla na zem. Zvedl ji a rozběhl se k domu.

„Nechce mi někdo říct, co se to tu děje?“ zeptal se Steve Jordan, když kočí slezl z kozlíku.

„Koně dělali potíže,“ řekl kočí. „V poledne se splašili. Hnali se k jedné skále a jako naschvál tam byl výčnělek, do kterého narazilo zadní kolo. Půl tuctu loukotí se rozbilo. A náboj a ráfek jsou taky vyřízené. Museli jsme jet pomalu, jinak bychom sem nikdy nedojeli. Jo, teď jsme tady. Pojď se na to podívat!“

Steve Jordan zvedl lucernu a prohlédl si poškozené kolo. Trčely z něj polámané loukotě.

„To tady neopravíme,“ řekl. „Akorát tak nasadíme nový ráfek, to je všechno, co můžeme udělat. Ale i to bude trvat víc než šest hodin. A loukotě ani náboj vám neopravíme. Musíte do Amarilla.“

„To se ta kára po cestě pětkrát rozpadne, než přijedeme do Amarilla,“ řekl kočí. „Je to div, že jsme to zvládli až sem.

Máme dva cestující a spoustu zavazadel na střeše. Kolo tu váhu nevydrží. A jestli se v tom nečase zlomí někde před Amarillem, tak jsme v pytli. Není tu bezpečno. Před deseti dny vyloupili banku v Anderson’s Fort. Ti bandité budou asi ještě někde tady.“

Steve Jordan pomalu zvedl hlavu. „No tak to řekni,“ zamumlal.

Kočí bezmocně pokrčil rameny.

„Je mi to líto, Steve, ale poznali Keitha. Byla to zase Erskinova banda. Keith byl při tom. Jako vždycky jezdí bez masky. Jedna žena při tom byla zraněna a bylo uloupeno celkem pět tisíc dolarů. Prý se při tom hodně střílelo. Jako vždycky. Pronásledovali je dvacet čtyři hodin, ale nedostihli je. Mluví se o tom, že se asi pokusí uchýlit do Nového Mexika. Říká se, že pojedou Llanem. Ale to nikdy nezvládnou! Mezi hranicí a Brazos River se to jen hemží šerify. Tentokrát chtějí s Erskinovou bandou zatočit.“

„To ji nejdřív musejí najít,“ trpce řekl Steve Jordan. Rychle vstal

„Jo,“ přisvědčil kočí.

„Co bude s dostavníkem?“

„Je jenom jedno řešení. Vyložíme pasažéry a zavazadla a pojedeme dál prázdní. Pak je tu vyzvedne jiný dostavník. Jinak to nejde, Steve.“

Steve Jordan si hřbetem ruky setřel vodu ze tváře.

„Pojďme dovnitř,“ řekl. „Co je to za lidi, co jedou s vámi?“

„Muž a žena. Jedou z Anderson’s Fort. Chtějí na sever.“

Steve Jordan přistoupil k dostavníku a otevřel jeho dvířka, přestože se do nich opíral vítr.

„Vystupte si, prosím,“ řekl.

Uviděl stíny, které se nezřetelně pohnuly.

„Kde jsme?“ otázal se mužský hlas. „Na jedné přepřahací stanici.“ „To není Amarillo?“ „Ne, bohužel…“

„Ale řekli nám, že dnes večer budeme v Amarillu…“

„Je mi líto, musíte dnes vzít zavděk naší stanicí.“

„Ale zaplatili jsme za lístek do Amarilla a já vyžaduji…“

„Bene, prosím!“ ozval se ženský hlas.

„Lee, ty se do toho nemíchej,“ řekl podrážděný muž. „Kdy pojedeme dál?“

„Ne dříve než zítra v poledne.“

„Co?“

„Vystupte si, všechno vám vysvětlím.“

„To je neslýchané!“

„Máte pravdu,“ řekl Steve. „Ale nemůžete strávit noc v dostavníku. Pojďte dovnitř. Tam se můžete ohřát, napít se horké kávy a něco pojíst, jestli chcete. Nejsme sice Palace Hotel v St. Louis, ale přístřeší vám poskytnout můžeme.“

„Nemůžu tu zůstat dlouho. Musím do Amarilla!“

„Možná se vaše žena chce zahřát,“ řekl Steve Jordan. Pozvedl lampu.

„Smím vám pomoct, madam?“

„Jestli tu někdo pomůže mé ženě, tak to budu já,“ ozval se mužský hlas.

Steve Jordan pohlédl na kočího, který stál v kuželu osvětleném lampou.

„Po cestě ze Sweetwateru jsem mu chtěl aspoň tucetkrát dát do zubů,“ zamyšleně řekl. „Celou dobu mi šel na nervy.“

Z kočáru vystoupil nějaký muž a pak pomohl ven ženě.

Ve svitu lampy Steve neviděl víc než jejich siluety. Chvíli stáli na dešti, pak se rozběhli k domu.

Steve Jordan otevřel dvířka kočáru a vydal se s kočím do domu.

Vevnitř panovalo teplo, téměř horko.

U krbu stál Lipan a přikládal. Vedle něho klečel spolujezdec. Již se svlékl a ohříval se. Košili, kalhoty a boty měl promočené, kapala mu z nich voda.

Oba cestující se posadili ke stolu.

Steve Jordan na ně letmo pohlédl. Viděl, jak se žena vyčerpaně opřela o židli, zatímco muž si sundal šedý stetson s úzkou krempou a oklepal si jím vodu z kalhot. Kabát měl rozepnutý a Steve viděl, že v kapse vesty má malou pistoli derringer.

Zatímco Steve Jordan řekl Apačovi, že má donést kávu, hovořil kočí tiše s cestujícími.

Muž řekl: „Ne! Nejsme přece šílení. Musíme do Amarilla, a to co možná nejrychleji.“

„Pročpak jste tak spěchali z Anderson’s Fort?“ zeptal se kočí, zatímco mu Lipan podával hrnek s kávou.

„Co tím chcete říct?“ obořil se na něho muž.

Steve viděl, jak si zahákl palce za knoflíky vesty, takže prsty pravé ruky měl blízko pažby derringeru.

Muž se k němu rychle otočil a nedůtklivým tónem řekl: „To má být nějaká narážka?“

Steve Jordan si ho nyní mohl prohlédnout. Jeho tvář byla poněkud bledá, úzká a propadlá. Pod vysokým čelem měl orlí nos a zapadlé oči, které měl těsně u sebe. Jeho úzké rty vypadaly spíš jako jizva.

„Já nejsem marshal,“ řekl Steve Jordan. „Vy jste mi lhostejný, pane. Jsem jenom zodpovědný za cestující na této tra se. Nenechám vás jet dál! Kočí teď půjde ven a přinese vaše věci. Vy a vaše žena můžete spát v mé ložnici. Jednu noc můžu spát tady. Tím je to pro mě vyřízené.“

Lipan přišel ke stolu, postavil na něj několik hrnků a nalil kávu.

„Indián,“ řekl muž u stolu. „Takovým se nedá věřit.“

Steve Jordan se usmál a poslal Apače pryč.

„To máme spát pod jednou střechou s rudochem?“

„Jestli chcete, můžete spát i ve stáji, pane.“

Steve Jordan viděl, jak si žena sundala klobouček se závojem a položila ho na stůl.

Měla hezkou, úzkou tvář, ale i ona byla bledá. Měla tmavé, kadeřavé vlasy, které jí sahaly až po ramena. Pohlédla na Steva, načež si vzala hrnek, objala ho dlaněmi a usrkla. Náhle se zatřásla.

„Je vám zima?“ zeptal se Steve Jordan. „Mám vám přinést deku, madam?“

„Ne, díky,“ odvětila. „To není nutné, nechci vám dělat starosti.“

„Přinesu zavazadla,“ řekl kočí.

Šel ven, zatímco Steve vzal z římsy krbu přikrývku a přehodil ji ženě přes ramena.

„Kdy budeme moct jet dál?“ zeptal se muž.

„Jakmile přijede dostavník. Předpokládám, že zítra. Možná už v poledne.“

Muž vstal a začal chodit sem a tam. Steve viděl, že při tom neustále pohyboval rukama.

Pohlédl na ženu, vedle níž stál.

„Mohu pro vás něco udělat? Nechcete se najíst, paní…?“

„Bolandová!“ špitla. „Jmenuji se Lee Bolandová!“

„Jestli máte hlad,“ řekl, „tak vám mohu přinést roštěnou, ale ne ze skopového, nýbrž z králíka.“

„Díky,“ řekla. „Nemám hlad, jenom se mi chce spát.“

„Vedle je váš pokoj,“ řekl. „Až přinesu vaše věci, tak se můžete ubytovat. Můžete dveře zevnitř zavřít na závoru. Tady budete v bezpečí.“

„Cítím se bezpečně,“ řekla. „Ještě nikdy jsem se necítila tak bezpečně. Asi je to proto, že jsem ještě nikdy nebyla tak unavená. Tak rychle jsme odjeli z Anderson’s Fort a cesta nebyla pohodlná.“

„Vy jste Anderson’s Fort museli opustit?“ zeptal se Steve Jordan. Stetson, plášť a kabát pověsil na věšák.

„Měli jsme pro to dobrý důvod,“ tiše řekla mladá žena. Hleděla na muže, který se u okna zastavil a vyhlédl ven. „Ano, měli jsme k tomu důvod.“

„Víte už, kam chcete jet?“ zeptal se. „Ne.“ Unaveně zavrtěla hlavou. „Nemáte žádný cíl?“ „Nevím.“

„Kam chcete odtud?“ „Do Amarilla.“ „To vím. Chcete tam zůstat?“ „Kdo ví…“

Dovnitř přišel kočí, který přinesl tašky a kufry. Pronikl tam průvan, než nohou zavřel dveře.

Boland, který ještě pořád stál u okna, se náhle otočil.

„Kde je má taška?“ ostře se zeptal.

Kočí pustil zavazadla na zem.

„Najděte si ji sám,“ nevrle řekl.

Boland kopl do zavazadel a vytáhl z hromady malou, šedou koženou tašku s držadlem.

„Odneste naše zavazadla do pokoje,“ řekl.

„Na to nemám čas, pane.“ „Co? To je tam mám odnést sám?“ Kočí na něho pohlédl přivřenýma očima. „Proč ne, pane?“ řekl. „Co na tom?“ „Joey!“ řekl Steve. „Odnes ty věci do pokoje.“

Boland opět přišel ke stolu. Koženou tašku držel oběma rukama, křečovitě si ji tiskl k sobě.

Vrhl na Lipana pohrdavý pohled, když indián zvedl zavazadlo.

„Asi není zvyklý odpovídat,“ jízlivě řekl.

Steve Jordan pohlédl na spolujezdce, který se právě oblékal před krbem.

„Joey vám odpovědět nemůže,“ řekl. „Je němý, od narození. Neumí mluvit.“

Spolujezdec si prohlížel svou pušku, měl ji postříkanou od bláta.

„Za nic nestojí,“ řekl. „Chtěl bych mít henryovku, tou se dá vystřelit patnáctkrát po sobě. S takovými zbraněmi by se hned cestovalo lépe.“

Kočí mu poklepal po rameni. „Musíme jet. Pojď!“

Steve viděl, jak kočár zmizel ve tmě. Jel pomalu a opatrně, v dešti toho nebylo moc vidět. Steve stál v závětří domu a když rachot kočáru odezněl, obešel dvůr, zkontroloval vrata stáje a šel zpátky.

Přede dveřmi se ještě jednou zastavil a vyhlédl ven. Měl zvláštní pocit, že ho někdo sleduje, kolem však byla tma jako v pytli. Jen z okna ven pronikalo světlo. Pak se zvedl vítr, takže se raději otočil a šel zpátky.

Pověsil své mokré věci na věšák a pohlédl na hodinky.

Bylo těsně před devátou!

Zaklapl víčko, strčil hodinky do kapsy své kožené vesty a přišel k ohni, aby se zahřál.

+ + + + +

„Máte koně?“

Steve vzhlédl, když uslyšel tu otázku. „Co?“

„Máte koně?“ „Proč?“

„Protože bych jich možná chtěl pár koupit.“

Steve Jordan odstoupil od krbu a zkoumavě pohlédl na Bolanda. To, jak neustále pohyboval rukama, prozrazovalo jeho nervozitu.

Steve Jordan se vedle krbu opřel o stěnu a zavrtěl hlavou.

„Kdo vás pronásleduje?“ zeptal se.

Boland trhl hlavou.

„Co – co to říkáte?“

Opět se chytil za knoflíky vesty a špičkami prstů se dotkl pažby derringeru.

„Dejte ruce od té zbraně pryč,“ ostře řekl Steve Jordan. „Můžeme mluvit otevřeně. Vaše žena je vedle a Joey je ve stáji. Takže, kdo vás pronásleduje?“ Boland se na něho usmál, pak však jeho úsměv zmizel. Nyní se již šklebil.

„Do toho vám nic není,“ řekl. „Takže, dostanu to, co chci, nebo…?“

„Nebo?“

„Nebo – s vámi mám mluvit jiným tónem?“

Steve Jordan udělal jeden krok k němu.

Boland uskočil a vytáhl derringer. Pak natáhl kohoutek.

„Jestli na mě zaútočíte, tak vás zastřelím,“ vyhrožoval. „Už ani o krok dál.“

„Z koho vlastně máte strach?“ zeptal se Steve Jordan.

Boland mu dvouhlavňovou zbraní mířil na obličej. Pomalu mačkal ukazováčkem spoušť, zbělel mu při tom kloub prstu.

„Tak dobrá!“ řekl Steve Jordan. „Riskujete svůj život a život své ženy.“

Boland sklonil pistoli. „Velmi rozumné!“ ironicky řekl. „Teď…“

Steve se bleskově rozmáchl těžkým pohrabáčem a praštil ho do zápěstí.

Boland se pokusil uhnout a zvedl ruku, ale špička pohrabáče ho trefila do prstů. Vykřikl a pustil derringer na zem.

Boland se sklonil, aby ho vzal, ale Steve k němu přiskočil a šlápl na pistoli, načež zvedl Bolanda za límec a přitiskl ho ke zdi.

„Takže?“ řekl. „Mluvte! Nemám rád, když na mě někdo v mém domě míří pistolí!“

„Pusťte mě!“ hlesl Boland, který se neúspěšně snažil vymanit.

„Nejdřív chci odpovědi na mé otázky!“

„Jdi k čertu, ty pse!“ Boland na něho plivl.

Steve Jordan ho stále držel levou rukou za límec, pravou se rozmáchl a jejím hřbetem ho udeřil do obličeje.

Přeslechl tichý zvuk za svými zády. Náhle ho někdo chytil za ruku a zvolal: „Přestaňte! Přestaňte! Vždyť ho zabijete…“

Steve Jordan se ohlédl a spatřil tvář mladé ženy, tu úzkou, bledou tvář s velkýma, až příliš velkýma tmavýma očima. Bezděky sklonil ruku, kterou již zvedl k úderu. Prudce Bolanda postrčil ke stolu.

Boland se pokusil chytit a převrhl při tom hrnek s kávou. Potom se posadil, přejel si špičkami prstů přes ústa a utřel si krev.

Steve Jordan se s ním nemazlil. Boland měl rozcuchané vlasy a v očích nenávist. Jordan sáhl po šedé kožené tašce, která ještě pořád stála na stole.

Boland se pohnul, jako by tomu chtěl zabránit, ale potom pohlédl do Stevových očí a posadil se na židli. Sípavě oddechoval.

Steve Jordan otevřel tašku, nahlédl do ní a pak pohlédl na Bolanda, ženu a opět do tašky.

„Kolik to je?“ zeptal se. Mlčení. „Kolik to je?“ opakoval svou otázku.

Boland hleděl do země, ale jeho žena odpověděla: „Je to sedmnáct tisíc dolarů.“

„Jsou uloupené?“

„Ne.“

„Ale kvůli nim vás pronásledují, ne?“ „Ano, i kvůli nim…“ Steve zavřel tašku a odstrčil ji. „Co to znamená: i kvůli nim?“ zeptal se.

Mladá, tmavovlasá žena se otočila k Bolandovi, který tam seděl se zaťatými pěstmi a hleděl do země. Vypadal sklesle.

„Tak mu to řekni, Bene!“ špitla. „Prosím, Bene…“

„Řekni mu to ty,“ odvětil. „Řekni mu to a rovnou tu můžeme zůstat a čekat – ty víš, na co.“

„Vyhráli jsme je,“ řekla. Při tom pohlédla na Steva Jordana. Ve svitu petrolejky byly rysy v její tváři měkčí než ve skutečnosti. V jejích velkých, tmavých očích se jiskřilo.

„V kartách?“ zeptal se Steve Jordan, který na ni upřeně hleděl. „Vyhráli jste je v pokeru?“

„Ano.“ Přikývla.

„Kdo vás pronásleduje? Šerif z Anderson’s Fort?“

„Ne,“ odvětil Boland, aniž by na něho pohlédl. Opřel se oběma lokty o kolena a skryl si tvář do dlaní.

„Tak kdo?“

„Banda divokých kovbojů,“ odpověděla žena. „Někteří z nich v saloonu Golden Penny přišli o spoustu peněz. Tvrdili, že Ben podváděl. Byli jsme varováni, že si na nás chtějí počíhat. Kdosi řekl, že – och, Bože můj, to je hrozné!“

Boland vstal a pohlédl na Steva.

„Chtěli mě pověsit,“ řekl a zvedl palec. „Prý by to v Anderson’s Fort nebylo poprvé. Nikdo by mi nepomohl, kdyby mě chytili. Jsem v Anderson’s Fort cizinec. Šerif by nehnul ani prstem. A teď…“

Odmlčel se a zkřivil tvář.

„A teď,“ opakoval, „teď přijdete vy a postavíte se nám do cesty. Pomůžete nám, až se objeví? Vy jste ten poslední, kdo by mi pomohl.“

Šel k oknu a vyhlédl ven. Potom se vrátil ke krbu a nastavil ruce nad oheň.

Steve Jordan hleděl na koženou tašku, ve které bylo sedmnáct tisíc dolarů v bankovkách.

Žena se posadila na jednu z židlí a pohlédla na něho.

„Pomůžete nám?“ zeptala se. „Prosím! Víte přece, jací dokážou být opilí kovbojové…“

Odmlčela se, ale on jí viděl na očích, na co myslela.

„Nechte ty peníze tady!“ řekl. „Odvezu je zpátky do Anderson’s Fort a…“

„Cože?“ Boland se za jeho zády nahlas rozesmál. „Nechat ty peníze tady? Vy blázne, to je sedmnáct tisíc dolarů, za ty bych udělal cokoli. Hodí se mi tak jako vám.“

„Říkám vám, že je odvezu zpátky,“ řekl Steve Jordan. „Mám v Anderson’s Fort hodně přátel, kteří…“

Steve viděl, jak se ženina úzká, bledá tvář zkřivila.

„Bene, ne!“

Steve se otočil.

Na zlomek vteřiny před sebou spatřil Bolandův obličej. Měl červené skvrny na lících, vlasy mu visely do tváře, ústa měl pootevřená. Chraplavě vykřikl a chtěl Steva udeřit pažbou derringeru do krku. Minul však. Potom znovu vykřikl a chtěl ho trefit do tváře.

Steve cítil, jak mu roztrhl tvář. Přesto úder odrazil a Bolandovi zasadil tvrdou ránu.

Hráč zavrávoral dozadu, zakopl o pohrabáč a s tupým žuchnutím se skácel na podlahu.

Než se na něho Steve mohl vrhnout, Boland se převalil a zvedl derringer. S cvaknutím natáhl kohoutek.

Boland vyhrkl: „A máte to! Nechtěl jste to jinak! Nenechám vám peníze ani nic jiného. Dostanete to, co vám patří, příteli. Tady!“

Steve viděl, jak hráč zvedl ruku a namířil na něho dvouhlavňový derringer. Zároveň slyšel výkřik ženy a řinčení rozbitého skla.

Výstřel byl v malé místnosti ohlušující, měl pocit, že mu praskly bubínky. Bezděky se mu napjalo břišní svalstvo, v očekávání nárazu kulky, když tu Bolandovi vyletěl derringer z ruky a odletěl do krbu.

Boland vykřikl, přitiskl se ke stěně a levou rukou se chytil za zápěstí.

Steve Jordan pohlédl na okno, v jehož středu byla dírka obklopená prasklinami. Za oknem, které bylo náhle mléčné, nezřetelně viděl obrysy postavy, která se pomalu pohybovala.

„Joey!“ řekl Steve.

Venku někdo kopl do dveří, pak ještě a znovu.

Dveře se otevřely a dovnitř pronikl průvan.

Stál tam jeden muž.

„Nikdo ani hnout!“ řekl. Za ním se objevily hlavně dvou pušek.

Steve cítil, jak se mu stáhlo hrdlo.

Muž ve dveřích měl na sobě kompletní uniformu armády Konfederace, která před půlrokem, 9. dubna, kapitulovala u Appomattoxu. Kromě toho měl světlý stetson se zlatým kordelem a šedý plášť s podšívkou, pod nímž byla vidět rebelská uniforma. V pravé ruce držel dlouhohlavňový, těžký patterson ráže 45.

Steve pod stetsonem viděl neholenou, propadlou snědou tvář s černým vousem. Šedé oči hleděly na přítomné.

Muž vešel dovnitř a za ním se objevili tři rebelové s puškami. Zůstali stát u dveří.

Muž s koltem si sundal plášť a hodil ho přes židli. Na rukávu měl odznak kapitána Konfederace.

„Ty tam!“ řekl k Bolandovi, který se plazil podél stěny. „Vstaň a běž k ostatním!“

Boland zasténal a pokusil se vstát.

Kapitán luskl prsty.

Jeden z vojáků přišel k Bolandovi a dloubl ho krátkou hlavní své spencerovky do zad. Hráč zasténal a vrávoravě vstal. S tváří zkřivenou bolestí se držel za poraněné zápěstí. Po dalším dloubnutí dovrávoral ke stolu, kde se chytil.

„Nech ho, Brazosi!“ řekl kapitán. Sundal si klobouk a hodil ho na židli, na kterou si již předtím pověsil plášť. Pak si strčil revolver do pouzdra.

„Komu ta stanice patří?“ zeptal se.

Boland kývl na Steva.

„Jemu,“ řekl chvějícím se hlasem.

Kapitán se usmál.

„Pak jsi Steve Jordan, někdejší kapitán IV. pluku texaských dragounů z Houstonu, co?“

„Ano.“

„Znáš mě, Jordane?“

„Myslím, že jsi Duke Erskine.“

„Aha! A kdo jsou ti dva tady?“

„Lidé – ze Sweetwateru.“ Erskine si strčil dlaně za šerpu, kterou měl pod zbraňovým opaskem. V pochvě však chyběla šavle. Změřil si Lee Bolandovou pohledem a opět se usmál.

„Hezké děvče,“ řekl. Potom se otočil k Bolandovi a řekl: „Chtěls ho sejmout kvůli ní?“

Boland na něho pohlédl a zase sklonil hlavu. Mlčel.

Erskine ho chytil za bradu a přinutil ho zvednout hlavu.

„Na něco jsem se tě ptal, příteli!“ řekl. „A nejsem zvyklý dlouho čekat na odpovědi!“

„Ano, bylo to kvůli ní,“ ozval se Steve.

„Tebe jsem se neptal,“ řekl Erskine přes rameno, ale pustil Bolanda a otočil se.

„Takže ty jsi ten Jordan, který v bitvě u Vicksburgu zlikvidoval dvě baterie Yankeeů,“ řekl. „Škoda, že nám Sherman u Richmondu vpadl do zad, co? Jinak bychom válku vyhráli a nahnali Yankee do moře. Nikdy jsem neviděl lepší armádu, než byla ta naše. Jo, to byli ještě vojáci. Na ty člověk mohl být hrdý.“

Ze vzdálenosti dvou yardů si hleděli do očí.

Pak Steve pomalu řekl. „Co bylo, bylo.“

Erskine naklonil hlavu a pohlédl na něho. „Aha?“ řekl jen.

Vytáhl kolt z pouzdra a namířil ho na Steva.

„Ano, moc jich nezůstalo,“ řekl. „Je možné, že brzy jich bude ještě míň.“

Chvíli panovalo naprosté ticho, pak se od dveří ozval ostrý hlas. „Duku!“

Stevu Jordanovi se sevřelo srdce, když slyšel ten hlas.

Pomalu se otočil.

V otevřených dveřích stál muž v šedé peleríně a mokrém stetsonu.

„Kde je Bridger?“ zeptal se Erskine.

„Ve stáji, s indiánem,“ odvětil muž, který stál u dveří.

„Pojď dovnitř a zavři! Je zima.“

Muž vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře. Jeho velké oči byly upřeny na Steva Jordana.

„Ahoj, Steve,“ řekl.

„Ahoj, Keithe,“ pozdravil Steve.

„Už jsme se dlouho neviděli. Zdá se, že se ti nevede špatně,“ dodal muž.

„Ano.“

„Válka už pro tebe skončila, co?“ „Ano.“ Steve přikývl.

„Dokázals na to všechno zapomenout, Steve?“ Ta otázka zněla hořce. „Ne.“ Steve Jordan zavrtěl hlavou. „Tím lépe!“

Muž si sundal pelerínu, oklepal si stetson a obé pověsil na věšák.

Erskine přišel ke krbu a vzal konvici s kávou. Nalil si hrnek a utřel si kapky deště z tváře.

„To je opravdu tvůj bratr, Keithe?“ řekl. „Nebo to je zase nějaká báchorka?“

Keith si rozepnul nejvrchnější knoflík svého šedého kabátu. Měl na sobě uniformu kapitána tak jako Erskine.

„Proč jsi přijel?“ zeptal se Steve.

Keith Jordan si rozepnul kabát a vytáhl tenký, dlouhý černý doutník.

„To ti řeknu, až mi ty povíš, kdo jsou ti dva,“ odvětil.

Přistoupil ke krbu, vytáhl jedno hořící poleno a zapálil si doutník.

„Cestující z Anderson’s Fort, kteří tu nocují,“ řekl Steve. „Takže, co chceš?“

„Můžeme si promluvit v soukromí?“

„Pojďme vedle.“

Keith si vytáhl doutník z úst.

„Erskine,“ řekl. „Ať se těm lidem nic nestane, ano? Vedeme válku proti yankeeům, ale ne proti ženám. Je to jasné?“

„Ano, ano, všechno je jasné. Jen jdi, nic setu nestane!“

Keith Jordan položil bratrovi ruku na rameno. Steve mu ji pomalu odstrčil.

+ + + + +

Keith jordan, který rozsvítil petrolejovou lampu, zašlápl sirku a vytáhl knot.

„Teď ti řeknu, proč jsem tady, Steve!“

Steve se pomalu otočil a pohlédl do bratrovy tváře, v níž se pohybovaly – stíny.

„Pronásledují tě, že je to tak?“ řekl. „Nemusíš mi nic předstírat. Vím o tobě a o Erskinově bandě. Jestli si myslíš, že by ses tu mohl ukrýt, tak se mýlíš, Keithe. Až pojedeš pryč, nejezdi na západ. Přes Llano byste se nedostali, všechno hlídají. Jeďte na východ nebo na sever. To je má rada. Víc pro tebe nemůžu udělat.“

„Nepřijel jsem proto, abych se schoval,“ řekl Keith.

„Tady nic nenajdeš.“

Keith netrpělivě mávl rukou.

„Steve, pochop to: vedu válku proti Yankeeům!“

„Ale no tak! Myslím, že válka skončila 9. dubna v Appomattoxu?“

„Pro mě neskončila.“

„A tvá armáda? Půl tuctu vrahů, zločinců a vyvrhelů.“

„Každý bojuje, jak umí.“

Steve se přidušeně zasmál.

„A za co chceš bojovat tady?“

„Za dvě sta padesát tisíc dolarů ve zlatě.“

„Co?“ ^

Keith přikývl.

„Vidíš, jsem dobře informovaný,“ řekl. „Za deset až dvanáct hodin sem přijede dostavník, který poveze dvě sta padesát tisíc dolarů. Je to část válečné kasy Jihu – i když jen malá. To zlato patří nám, Steve, a my si ho vezmeme.

„S dostavníkem pojede eskorta.“

„Tím lépe! Jsou to Yankeeové, Steve! Yankeeové! Na to nezapomeň.“

„Ty je chceš oddělat?“ zeptal se Steve. Znělo to spíše jako konstatování než jako otázka.

„Udělám to samé, co oni udělali s mnohými z nás,“ řekl Keith.

„Ale to bylo za války.“

„Ne vždycky, Steve, ne vždycky. Viděl jsem, jakou stopu za sebou zanechal Phil Sheridan, když táhl Georgii.“

Odmlčel se, přišel k oknu a vyhlédl ven. Steve viděl jeho tvář s výraznými rysy.

Pak slyšel, jak Keith pomalu a přidušeně řekl: „Byl jsem u toho, když – když zastřelili otce, Steve.“

Náhle se k bratrovi otočil zády.

Steve mu položil ruku na rameno.

„To jsem nevěděl, Keithe!“ řekl. „Opravdu!“

Keith se prudce obrátil. Jeho tvář byla bledá, měl kruhy pod očima.

„Ano, nevěděls to,“ řekl. „Ale já byl při tom, když ho postavili ke zdi. A na to se nedá zapomenout. Viděl jsem to a přísahal jsem si, že budu bojovat dál, pokud by se Konfederace vzdala. Já se nikdy nevzdám. Bojuju dál.“

„Ano, jako zločinec,“ řekl Steve.

Keith se trpce zasmál. „Je zvláštní, že to říkáš, Steve. U Vicksburgu jsi mluvil jinak.“

„U Vicksburgu! Tenkrát byla válka. Dnes už nejste vojáci. Už nejste ani záškodníci. Dnes jste zločinci, které honí a střílejí jako prašivé psy. To je všechno, co tě čeká, Keithe. Budeš viset vedle Duka Erskina a jeho zabijáků!“

Keithe Jordan vytáhl z kapsy malý váček s tabákem ozdobený stříbrnou mincí a začal si balit cigaretu.

„Jsou lidé, kteří to vidí jinak než ty, Steve,“ pomalu řekl. „V Texasu je spousta lidí, kteří v nás vidí vlastence. Je snadné hrát si na hrdinu, kapitáne Jordáne, když velíš půlce pluku, ale skutečný vlastenec se nikdy nevzdá. Yankeeové porazili naši armádu, dobrá! Ale já se nevzdám. Sheridan by udělal lépe, kdyby mě tenkrát nechal zastřelit jako našeho otce. Možná na něho někde narazím. Nebudu s ním mít slitování. Ale zatím máme na starosti něco jiného.“

„Vraždy!“ dodal Steve. „Ano, vraždy, loupení a přestřelky. Lee by si vpálil kulku do hlavy, kdyby věděl, jaké dědictví po sobě zanechala slavná armáda Konfederace.“

Keith, který se poněkud sklonil, aby si zapálil cigaretu o plamen v lampě, se zarazil.

V očích se mu jiskřilo.

„To říkáš ty!“ procedil mezi zuby. „Ty si to můžeš dovolit, Steve. Ale každého jiného bych za to zabil. Ty jsi svlékl uniformu a válka pro tebe skončila. Mně se to nepovedlo. Proto jsem uniformu znovu oblékl.“

Steve odstoupil od okna a šel ke stolu.

„Co chcete dělat s těmi penězi?“ zeptal se, aniž by na něho pohlédl.

Keith si vytáhl cigaretu z úst a vyplivl kousek tabáku.

„Vezmu si to, co nám Yankeeové vzali, bratříčku. Z našich plantáží nezůstalo nic než zuhelnatělé trámy. Teď si vezmu to, co nám patří.“

Steve Jordan už otevřel ústa k odpovědi, když tu se ze sousední místnosti ozval tichý výkřik.

„To je paní Bolandová!“ řekl Steve.. „Slíbils, že se jí nic nestane, Keithe!“

Keith Jordan si vytáhl cigaretu z úst a opět vyplivl kus tabáku.

„Velmi krásná žena,“ řekl. „Erskine si trochu zašpásoval. Co na tom?“

Steve udělal krok ke dveřím, ale Keith ho chytil za ruku. Držel ho pevně.

„Ne tak zhurta, Steve! Erskine a jeho lidé jsou jednoduší. Budou se zlobit, jestli jim pokazíš zábavu. Chci, abys byl v pořádku, až odtud odjedeme.“

Steve se mu vytrhl.

„Kdybys to řekl našemu otci, tak by tě zmlátil.“

Otočil se a šel ke dveřím.

Keith ho s cigaretou v ústech pozoroval.

Náhle řekl: „Počkej! Půjdu s tebou!“

Odstrčil Steva stranou, otevřel dveře a oba vešli do velké místnosti.

Erskine stál u krbu, s hrnkem kávy v pozvednuté ruce. Opodál stáli dva další muži. Pláště a kabáty měli svlečené, oba drželi v ruce hrnek kávy.

Na židli u stolu seděl Boland, s bledým, zkřiveným obličejem a vytřeštěnýma očima. Přerývaně a sípavě oddechoval.

Za ním stál čtvrtý muž. Byl malý, tělnatý, měl lesklé, černé vlasy a snědou tvář míšence s šikmýma očima. Měl vyhrnuté rukávy košile a stál tam bez kabátu. Na svalnatých ramenou měl kšandy. V ruce držel kolt, kterým Bolandovi mířil na krk. Kohoutek byl natažený, míšenec na něm držel prst.

Přibližně uprostřed místnosti stála paní Lee Bolandová. Teplá, narudlá záře petrolejky jen zdůrazňovala křivky jejího těla.

Muži na ni chtivě hleděli.

Erskine pootočil hlavu k Bolandovi, aniž by ženu spustil z očí. „Dělej, přítelíčku, pověz jí, ať se svleče,“ řekl.

Steve se prudce pohnul a Keith Jordan mu okamžitě položil ruku na rameno.

„Ne!“ tiše řekl.

Steve viděl, jak se Boland otočil k Erskinovi.

„Prosím!“ řekl. „Prosím, já…“

Míšenec stojící za ním mu dloubl hlavní koltu do krku a Boland se zachvěl.

Náhle řekl: „Lee! Lee, Kriste na nebi, oni – oni mě zabijí…“

Boland začal sípat. Celý se chvěl.

„Lee! Lee, prosím…“ hlesl.

Steve Jordan viděl, jak žena zbledla. Její pohled byl upřen na protější stěnu a vypadalo to, že hledí skrze ni. Poněkud se jí chvěly krční svaly, pak si pomalu sáhla rukou za krk, rozepnula si šaty a nechala je spadnout. Vypadalo to, jako by jí to bylo jedno.

Steve Jordan viděl slzy v jejích očích, ale zdálo se, že si jich není vědoma. Stála tam v dlouhém spodním prádle, které zakrývalo její tělo od kotníků až po krk. V očích měla nepřítomný výraz.

Muži na ni upřeně hleděli.

„Moc hezké,“ řekl Erskine chraplavým, pohnutým hlasem. „A teď boty!“

Vyzula si boty.

„A teď punčochy!“

„Keithe!“ tiše řekl Steve. „Ty se na to chceš dívat?“

Ale Keith mu neodpověděl. Těkal pohledem mezi ženou a Bolandem.

Pak tiše řekl: „To prase. To zbabělé prase.“

„A teď spodní prádlo!“ zvolal Erskine.

Nepohnula se. „Spodní prádlo!“ Mlčela.

Keith Jordan pomalu přišel ke stolu.

„Tak dost,“ řekl. „To by stačilo. Už jste se pobavili.“

Erskine na něho vrhl rozzuřený pohled. „Jenom si krátíme čas. Nic jí neuděláme.“

„Řekl jsem: dost!“ opakoval Keith Jordan. Pak, pootočen k míšenci, dodal: „Schovej ten revolver, Brazosi! A nech toho muže!“

Steve viděl, že míšenec pomalu pohlédl na Erskina.

„Poslouchej, Keithe…,“ začal Erskine, ale Keith Jordan ho vůbec nenechal domluvit.

„Drž hubu, Duku,“ okřikl ho. „A ty, Brazosi, toho muže nech na pokoji! Schovej kolt!“

Pravou ruku měl položenou na pažbě koltu, ukazováček na spoušti.

„Chceš to zkusit, Brazosi?“ zeptal se.

Míšenec ještě jednou rychle pohlédl na Erskina, ale z jeho tváře se nedalo nic vyčíst. Náhle byla prázdná, chladná, neproniknutelná. Pouze v očích měl jistý výraz, když hleděl na Keitha.

Míšenec se náhle poddansky usmál, strčil si kolt do pouzdra a odstoupil od Bolanda, který se se sténáním zvedl a přišel ke krbu.

Sklonil se, vzal prázdný hrnek a nabral kávu. Zase se narovnal a zůstal stát u stěny.

Keith Jordan se otočil.

„Nemám takové žerty rád, Duku,“ řekl. „Tu ženu vynech! Rozumíš?“

Erskine hleděl do svého hrnku. Cukalo mu ve tváři.

„Sakra, Keithe, to byla přece jenom sranda.“

„Rozuměls mi?“

„Jo, kruci!“

„Pak si to pro příště zapamatuj.“ Jeden z mužů u stolu se pohnul.. „Nečeká nás nic dobrého, jestli tu zůstaneme,“ řekl. Keith Jordan se k němu otočil. „Co to říkáš?“

Muž na něho rozhořčeně pohlédl.

„Říkám, že tu zhebnem,“ přidušeně řekl. „Obklíčili nás a teď jen utáhnout smyčku, Keithe! Vykašleme se na ty prachy a zmizme, dokud je čas. Teď ještě uniknout můžeme, ale kdo ví, jestli to za pár hodin půjde.“

„Co říkáš ty, Stuarte?“

„To samé, co Kirby,“ řekl muž a kývl na svého druha, který též seděl u stolu. „A Bridger si také myslí, že bychom to neměli dělat. Podle něho…“

„Je mi jedno, co si myslí,“ zabručel Keith Jordan. „Víte, proč jste tady. Nemůžete mít peníze i bezpečí zároveň.“

„Na peníze kašleme!“ řekl Stuart. „Jsme tu jako v pasti na myši. Keithe, jestli nás tu najdou, tak se odtud nikdy nedostaneme. Terén je tu přehledný. Proč asi jsi pro tuto akci zvolil toto místo? Vyznám se tu. Odtud neunikne ani myš, pokud jednou obklíčí stanici. Budovy mají jako na talíři. Využijme toho, že tu ještě nejsou. Zmizme, dokud je čas!“

Keith Jordan si palcem odepnul chlopeň revolverového pouzdra a vytáhl těžký patterson.

„Ty nás chceš opustit, Kirby?“ zeptal se. „Kam chceš jet? K Yankeeům? Chceš nás zradit, jen aby ses sám zachránil? Je to tak?“

Muž u stolu se opřel o židli a v obranném gestu zvedl ruce.

„O tom nebyla řeč,“ odvětil. „To přece víš, Keithe! Něco takového bych nikdy neudělal.“

Erskine pohlédl s nedefinovatelným výrazem ve tváři na Keitha. „Bývals důstojníkem. Ale co jsi teď, Keithe? Řekni mi: co jsi teď? Přestaň nám rozkazovat! Už nejsi důstojník, to víš stejně tak dobře jako já a všichni ostatní tady. Jsme na jedné lodi, Keithe – ty a já!“

Keith Jordan se k němu otočil zády a šel doprostřed místnosti, kde stála Lee Bolandová. Sehnul se, vzal její věci a podal jí je.

„Je mi líto, co se stalo, madam,“ řekl. „Běžte do svého pokoje a zůstaňte tam, ať se děje, co se děje! A už odtud nevycházejte!“

Přivedl ji ke dveřím, postrčil ji do pokoje a zavřel za ní. Když se otočil, stál před ním Boland.

„Kam jdete?“ zeptal se.

„Ke své ženě!“ Boland hleděl do země.

„Zmizte!“ zabručel Keith Jordan. „Vy trasořitko. To jste se předvedl.“

„Co jsem měl dělat?“ bránil se Boland. „Vím, nejsem žádný hrdina.“ Ještě stále měl skloněnou hlavu.

„To opravdu nejste,“ přisvědčil Keith. „Posaďte se ke stolu a nehýbejte se z místa! Udělalo by se mi špatně, kdybych byl vaše žena!“

Otočil se a chytil Steva za ruku.

„Chci se podívat na dům a stáje!“ řekl. „Až Yankeeové přijedou, tak je chci patřičně přivítat. Ale na to musím znát terén. Pojď se mnou!“ Vytáhl revolver, ale pak si všiml, že Steve na něj zaraženě hledí. „Možná to není nutné,“ řekl a potěžkal zbraň v dlani. „Kéž by to nebylo nutné!“

Steve šel mlčky ke skladišti, otevřel dveře a jako první vyšel ven.

+ + + + +

Ve vzduchu byla cítit zatuchlina, panoval tam chlad.

Steve vzal z poličky petrolejku, rozsvítil ji, zavřel za sebou dveře a otevřel další dveře, které vedly do sousední místnosti.

Obě místnosti byly bez oken. V rozích visely pavučiny, na většině předmětů byl usazený prach. Ležela tam stará sedla a přikrývky. Škvírou ve střeše dovnitř pronikaly kapky deště, které dopadaly na jedno sedlo a vydávaly při tom pozoruhodné zvuky.

Steve Jordan zvedl lampu a rozhlédl se.

V jejím měkkém, teplém světle viděl, že Keith stojí u dveří s revolverem v ruce. Knoflíky uniformy se blyštěly, mokré jezdecké holínky se leskly.

„Proč jsi mě přivedl sem?“ zeptal se a jeho hlas v té malé místnosti zněl přidušeně.

„Ukážu ti to,“ řekl Steve. „Pojď sem! Podrž lampu.“

„Co chceš dělat?“ nedůvěřivě a opatrně se zeptal Keith. Dlouhá hlaveň revolveru se houpala.

Steve na něho pohlédl. „Máš strach?“

„Ne.“

„Tak schovej ten kolt!“

„Mohl by ses pokusit mě zbít,“ řekl Keith. „Vždycky jsi byl silnější než já.“

Steve mu podal lampu a pak z jedné staré, vyřezávané komody sundal staré sedlo. Nato si sáhl do kapsy košile, vzal z ní malý klíč a odemkl nejvrchnější šuplík.

Cosi odtud vytáhl a utřel to rukávem košile. Byla to velká, v tlusté kůži vázaná kniha, na jejímž hřbetě byla zlatá písmena B. S. J. Potom si znovu vzal lampu a postavil ji na komodu.

„Víš, co to je?“ zeptal se.

„To jsou otcovy iniciály,“ chraplavě řekl Keith Jordan. „Ukaž!“ Natáhl po knize ruku, ale Steve ucukl.

„To je jeho deník!“ řekl. „Dal mi ho, než odjel domů. Bylo to tři dny předtím, než Sheridan v Tennessee prolomil naše levé křídlo. Pak vtrhl do Georgie. Už jsem mu ten deník nikdy nevrátil… To bylo naposledy, co jsem ho viděl.“

„Četls ho?“ zeptal se Keith Jordan. „Co v něm je?“

„Skoro všechny stránky jsou popsané,“ řekl Steve Jordan. „Chtěl jsem ti přečíst dvě místa, Keithe! Místa, kde popisuje smrt Jeremyho a Claye.“

Otevřel deník a začal listovat. Slyšel Keithův těžký dech.

„Tady!“ řekl. „To bylo 28. září, když zahynul Jeremy. Píše: Po jedné potyčce s nepřítelem, který byl v přesile, jsme museli ustoupit dvě míle do Tennessee. To, že se nám to podařilo, je zásluha mého syna, poručíka Jeremyho Jordana, který s pěti muži takřka hodinu kladl odpor. Jsem na tebe hrdý, můj synu! Všichni bratři byli stateční!“

Nalistoval o několik stránek dál. „Tady! 19. března uplynulého roku, když Clay padl v Tennessee: Našemu pluku se povedlo odrazit Sheridanův útok. Ztratil jsem při tom jednoho syna. Kéž bych tak padl místo něho! Všichni bratři byli stateční!“

Potom deník zavřel.

Chvíli panovalo tíživé ticho. Jen kapky deště bubnovaly na střeše. Svit petrolejky byl mihotavý, po stěnách tančily stíny. Pak Keith natáhl ruku, aby se dotkl deníku, ale neudělal to, odtáhl ruku a šel kousek dál.

„A co teď?“ řekl. „Co tím chceš říct, Steve?“

Steve na něho mlčky hleděl, potom dal deník zpátky do šuplíku, zavřel ho a pomalu se otočil.

„Spálím ho!“ řekl. „Asi by to tak chtěl. Nebo co tam mám napsat, až se jednoho dne dozvím, že tě pověsili? Co s tebou bude, Keithe? Myslím, že otec by byl raději, kdybys padl na bitevním poli, jako tolik dobrých vojáků, než abys dělal našemu jménu hanbu. Jednoho dne tě chytí a já tento deník spálím, protože tam nechci napsat: Byl to zločinec, podlý, malý lupič a špinaví Yankeeové ho pověsili. Už si nevzpomínám na jeho jméno. Všichni ostatní bratři padli v poctivém boji za spravedlivou věc.“

Keith se otočil a zvedl ruku. Jeho tvář byla zkřivená. Potom však dal ruku zase dolů.

„Ty!“ chraplavě řekl. „Ty jsi neviděl, co udělali v Georgii. Ty jsi neviděl spálené plantáže, zničená města, hořící Atlantu, ty jsi nepočítal mrtvé muže a plačící ženy. Neviděls, jakou spoušť po sobě zanechali otroci, které na Sheridanův rozkaz propustili, neviděls, jak znásilňovali a vraždili bílé ženy, když byli opilí. Bylo to vraždění a ničení. Rád, zákon, svoboda, kterou jsme si chtěli vybojovat, vše bylo pošlapáno, zničeno, spáleno nelidskými bestiemi v modrých uniformách…“ Zadýchán se odmlčel a zvedl ruku s koltem.

„Toto!“ řekl. „Toto je jediná možná odpověď!“

„A co jsme dělali my?“ zeptal se Steve. „Copak jsme nezničili Lawrence, když jsme bojovali o Kansas? To už si nevzpomínáš, jak to tam vypadalo?“

Chytil bratra za ramena a pohlédl mu do očí.

„Keithe! To byla válka. Na obou stranách se děla zvěrstva. Páchali jsme je my i oni. Za války se takové věci stávají, ale přece ji nemůžeme vést věčně. Buď rád, že už je po všem, že už to skončilo! Bojovali jsme a čestně jsme kapitulovali. Nemůžeš vést válku na vlastní pěst. Tím se jenom stavíš mimo zákon!“

„Mimo yankeeský zákon!“ vyhrkl Keith Jordan.

„Zákon, kterým se musíme řídit, protože jsme prohráli. Ale lidé jako ty nám ze života udělají peklo. Přemýšlels někdy o tom, co se stane s těmi, kdo vás ukrývají, kdo vám dávají střechu nad hlavou?

Až budete pryč, tak se najde nějaký zrádce, pak přijdou Yankeeové a zabijí ty lidi, protože pomáhali guerilleros. Jejich domy vypálí a jejich stáda odeženou. Muži jako ty a Erskine jsou pro Texas pohromou. Ty s tím tvým bludem, že ještě něco můžeš změnit – a Erskine s tou svou chladnokrevnou, vypočítavou brutalitou vše ještě zhoršujete.“

„Měl bych tě zastřelit,“ řekl Keith Jordan. „Ale jsi můj bratr! A já jsem na to nezapomněl. Nebudeme čekat, až přestane pršet, pojďme do stáje teď.“

Otočil se ke dveřím, pak se rychle obrátil a řekl: „Kde je tvůj revolver?“

„Na krbu,“ unaveně řekl Steve.

„Jinou zbraň nemáš?“

„Ne.“

„Dobrá! Věřím ti. Ale teď běž přede mnou! Nechci tě mít za zády.“

Když se vrátili do velké místnosti, seděl Boland na židli v rohu. Kožená taška stála vedle něho, a právě, když tam Steve vešel, se hráč pokoušel tašku posunout pod židli, aby ji nikdo neviděl.

Steve věděl, že v této chvíli nemůže nic dělat. Mlčky si přehodil mokrý plášť přes ramena, vzal z háčku petrolej ku, rozsvítil ji a šel za svým bratrem ven. Stetson si nevzal.

Venku vanul silný vítr, který je bičoval dešťovými kapkami. Plášť se mu nadouval. Když vzhlédl, spatřil nezřetelnou, černou siluetu svého bratra. Se skloněnou hlavou šel k němu.

„Co chceš vidět?“ nahlas se zeptal, aby přehlušil skučení větru.

„Jak velká je stanice?“ vykřikl Keith.

Steve rukou opsal kruh kolem sebe.

„Dům!“ zvolal. „Stáj, remíza, kovárna a ohrada.“

Keith Jordan si stáhl okraj armádního klobouku hlouběji do čela, aby se chránil před deštěm, a rozhlédl se.

Obrysy budov byly vidět jen nejasně.

„To je studna?“

Steve přikývl. Šli tam.

Žlab ležel hned vedle ohrady a dalo se za ním dobře skrýt.

Steve Jordan náhle vedle žlabu uviděl rýč. Mlčenlivý Apač Joey začal ráno kopat jámu, do které chtěl zarazit kůl.

Jako by neúmyslně udělal krok stranou a chopil se rýče.

Keith Jordan přišel k ohradě a vyhlédl do temnoty, z níž se ozývalo skučení větru a šumění deště.

Steve si dal lucernu mlčky do druhé ruky. Cítil, jak je násada rýče mokrá.

Pak udělal jeden rychlý krok a pokusil se bratra udeřit. Naplocho, jinak by ho zabil. Jeho stín ho však prozradil, anebo Keith něco vytušil, každopádně se v tom okamžiku otočil. List rýče dopadl na kůl ohrady a urval kus kůry.

Steve viděl, jak jeho bratr pohnul rukou. Věděl, co to znamená.

Věděl, že už ho nestihne udeřit podruhé. Neměl čas se rozmáchnout. Keith by do té doby tasil kolt.

Náhle pustil rýč a lucernu a vrhl se na Keitha, který zavrávoral dozadu, ke kůlu. Steve ho hřbetem ruky praštil do tváře, načež ho pěstí udeřil do břicha a druhou rukou ještě jednou do obličeje.

Svalili se na zem a váleli se směrem ke žlabu.

Steve se snažil Keitha pod pelerínou chytit za pravou ruku, aby nemohl vytáhnout kolt.

Takto spolu nějakou dobu bojovali.

Steve cítil, jak se mu rozbušilo srdce, když ho Keith chytil za krk. Začal ho škrtit a Steve měl mžitky před očima. Slyšel vlastní sténání a hekání, cítil váhu svého bratra. A sevření nepovolovalo.

Pak k sobě přitáhl nohu a odkopl bratra pryč. Konečně mohl dýchat.

Převalil se, zalapal po dechu a zvedl se na kolena.

Lucerna při pádu zhasla a tak tam nyní byla tma.

„Kde jsi, Keithe?“ chraplavě se zeptal Steve.

Odpověď nedostal. Pomalu vstal, stále vrávoral.

Náhle se zablesklo a Steve spatřil svého bratra před sebou, ani ne pět yardů daleko.

Jeho klobouk se válel na zemi, pelerínu měl rozepnutou.

Pravou rukou svíral pažbu dlouhlavňového pattersonu, jímž mířil Stevovi na obličej.

Keith měl tvář od bláta, vlasy mu padaly do čela.

„Kdybys nebyl můj bratr,“ zabručel, „tak bych tě teď zastřelil.“ Hřbetem levé ruky si přejel po ústech, odplivl a řekl: „Jsi renegát, zatracený renegát, Steve.“

Steve se pomalu vydal k němu. Viděl, jak Keith natáhl kohoutek pětačtyřicítky a pozvedl hlaveň.

„Ještě krok a zmáčknu to!“ řekl a Steve mu viděl na očích, že to myslel vážně. Zůstal stát.

„Jen střílej!“ ostře řekl. „Dělej! Proč nestřílíš? Oddělej mě! Zmáčkni to! Skoncuj s tím! Jsi hanba naší rodiny!“

„Drž hubu!“ řekl Keith. V záři blesku bylo vidět, jak mu cukalo v obličeji.

Zahřmělo a hrom na několik vteřin přehlušil všechno ostatní.

„Otec by tě zastřelil, kdyby ještě žil,“ dodal Steve. „Řekl by: Nikdy jsem neměl syna jménem Keith!“

„Drž hubu!“ zabručel Keith. „Drž hubu, nebo…“ Pak udeřil.

Steve se svalil do bláta. Keith stál nad ním a ztěžka oddechoval.

„Jsou věci, které nesmíš říct ani ty,“ vyhrkl. Jeho hlas zněl trpce.

„Co nesmím říct?“ zeptal se Steve, který se opřel o lokty. „To, že jsi lupič? Že jsi ostuda naší rodiny? Toto nesmím říct?“

„Nepokoušej mou trpělivost,“ řekl Keith. „Steve, prosím tě, nepokoušej mou trpělivost! Ani já nesnesu všechno. Podej mi ruku, zvednu tě.“

Steve jeho ruku odstrčil a vstal sám. Měl na rtech chuť vlastní krve. Přejel si po nich dlaní a viděl, že mu na prstech zůstala krev. V záři blesku byla černá jako dehet.

„Ukázals mi, kde stojíš,“ řekl. „Plukovníkovi synové se vydali po různých cestách…“

„Už o tom nemluv,“ řekl Keith. Ještě stále držel v ruce revolver. „Je mi líto, že jsem tě praštil, Steve.“

Pak přišla tichá, beznadějně trpká slova: „Proč to nemůže být takové jako dřív, Steve?“

„Protože stojíš mimo zákon,“ vyhrkl jeho bratr. Otočil se, jako by chtěl jít blíž, ale hlaveň se pozvedla.

„Stůj! Zůstaň, kde jsi!“

„Nic ti neudělám, Keithe!“ řekl. „Je mi to líto. Ale kolo dějin už nevrátíš. Nechápeš, že Erskine tě jenom využívá? Ví, že vám každý dobrý Texasan poskytne přístřeší, dokud jsi s ním. A přitom už nejste guerilleros, ale desperados! A Erskine tě nenávidí, Keithe! Až tě jednoho dne nebude potřebovat, tak tě oddělá. A lidé jako Erskine nikdy nebojují poctivě. Takoví vraždí ze zálohy.“

„Já vystřelím jako první, na to se spolehni, Steve!“ „Takže mě nechceš poslechnout?“ Keith zavrtěl hlavou. „No dobrá!“ „Pojďme ke stáji.“ „Jak chceš!“

„A běž přede mnou, Steve! Nechci, abys mě přinutil na tebe střílet!“

+ + + + +

Ve stáji bylo teplo, voněla tam sláma a koně. Na jednom trámu visela rozsvícená lampa, v boxech přešlapovali koně.

Steve Jordan slyšel, jak jeho bratr chodí po stáji. Sám stál vedle vrat a hleděl na Joeyho.

Mlčenlivý Lipan byl přivázaný k trámu, měl chladný výraz ve tváři, bradu opřenou o hruď a natažené nohy. Přesto pohlédl na Steva, který jeho pohled opětoval.

Lipan sotva znatelně přikývl, načež pohlédl na své mokasíny, aniž bý se nějak pohnul.

Muž, který seděl opodál na balíku sena a kouřil cigaretu, si indiána nevšímal. Pušku měl položenou vedle sebe, pelerínu a kabát si svlékl, boty si vyzul a košili rozepnul. Vevnitř o něm mluvili jako o Bridgerovi. Měl široký, zarudlý obličej s malýma, šedýma očima, které měl těsně u sebe. Opasek si posunul tak, že v sedě mohl na zbraň snadno dosáhnout.

Po chvíli se na žebříku, který vedl na půdu, objevily mokré boty Keitha Jordana. Slezl dolů a seskočil na udusanou podlahu.

„Odkud na dvůr přijede dostavník, Steve?“ ptal se. „Nevím.“ „To je jedno.“

„A teď?“

„Půjdeme zpátky. Pojď! A ty, Bridgere, dávej pozor na toho rudocha. Jestli ti pláchne, tak na nás poštve všechny šerify v okolí.“

Muž na balíku sena s úsměvem přikývl.

„Sejmul bych ho, ještě než by se dostal k vratům,“ řekl chraplavým, vysokým hlasem. „Dám na něho pozor, Keithe! Neměj obavy.“

+ + + + +

Muži u stolu nevzhlédli, když tam bratři přišli. Erskine na Keitha jen krátce pohlédl, aniž by mu věnoval pozornost. Bylo jasné, že mluvili právě o Keithovi.

„No, prohlédl sis to tu?“ zeptal se Erskine a zahleděl se do svého hrnku s kávou.

Keith si sundal pelerínu a přistoupil ke stolu. Steve šel za ním a pohlédl mu přes rameno. Keith si vytáhl z kapsy kabátu tužku a začal jí na desku stolu kreslit plánek stanice. Ostatní přihlíželi. Po několika tazích byl hotov.

„Tady je dvůr,“ řekl a prstem udělal kruh mezi budovami. „A tady studna. Kočár asi zastaví u ní. Rozdělíme se tak, aby za dostavníkem nevznikl mrtvý úhel. Eskorta má dvanáct mužů. To znamená, že na každého z nás vycházejí dva. Když započítáme moment překvapení, pak musí být možné je vyřadit z boje hned, jak zastaví. Dva z nás zůstanou tady v domě, dva další budou na půdě stáje, odtud je budou mít jako na dlani. Jeden se schová za žlab, aby se yankeeové nemohli skrýt za kočár. Bude ho podporovat šestý střelec, v remíze. Odtud bude krýt muže za studnou, aby mu nikdo nevpadl do boku.“

Pohlédl na Erskina, který pomalu usrkával kávu a mlčky naslouchal.

„Co na to říkáš?“ zeptal se.

Erskine pokrčil svými širokými rameny.

„Plán je dobrý,“ řekl. „Ale co uděláš, jestli eskorta pojede za dostavníkem a kočí nás objeví?“

„Modrokabátníci nepojedou za dostavníkem,“ řekl Keith. „Jestli bude ve voze dvě stě padesát tisíc dolarů ve zlatě, tak nepojedou za ním, ale okolo něj.“

Steve odešel od stolu a o jednu z lamp si zapálil cigaretu.

Příčilo se mu přiznat si, že tento muž, který tak chladnokrevně mluvil o smrti dvanácti lidí, byl jeho bratr. Připadalo mu to, jako by je dělila zeď, přes kterou sice mohli vidět a slyšet, ale která byla jinak neproniknutelná.

Právě v té chvíli se Erskine otočil, pohlédl na něho a ke Keithu Jordanovi řekl: „A co uděláme s ním, he? Co uděláme s tvým bratříčkem, tím přítelem Yankeeů?“

„Na něho dám pozor já,“ řekl Keith a vrhl na Steva podivný pohled.

„Jsi si jistý, že i on v tobě ještě vidí svého bratra?“ zeptal se Erskine. „A jsi si jistý, že to,“ kývl na Keithův revolver, „použiješ, když to bude nutné? Proč nedovolíš, aby ho hlídal někdo jiný?“

„Protože jsem řekl, že ho budu hlídat já,“ odsekl Keith.

Při tom mrkl na Steva.

„Ty už mi nevěříš?“ zeptal se Keith a pomalu se otočil k Erskinovi.

„Musíme se pojistit,“ odvětil Erskine a pokrčil rameny. „Víš, o co jde. Hned jsem říkal, že bychom se těch tří měli zbavit – s výjimkou té ženy, samozřejmě. Jsme přece gentlemani. Ty jsi byl proti.“

„Slyšíš to?“ řekl Keith Stevovi.

Steve přikývl.

„A co na to říkáš?“

„Vždycky jsem věděl, že to je prase,“ odpověděl Steve.

Erskine vstal.

„Řekni to ještě jednou, příteli!“

„Řekl jsem, že jsi prase!“

Erskine se zamračil. „Ty zatracený…“

Hrnek s kávou odletěl a Erskine sáhl pravou rukou po revolveru.

Keith Jordan chytil desperada za zápěstí a stlačil mu ruku, kterou již vytáhl zbraň, dolů.

„Nech to být, Duku!“

„To si nenechám líbit ani od tvého bratra, Keithe! Pusť mě! Dej tu ruku pryč!“

„Nejdřív schovej revolver!“ Rozzuřený Erskine hleděl na Steva, potom však kolt opět dal do pouzdra a vytrhl se Keithovi. Nyní byl bledý jako stěna. Přišel ke krbu, dřepl si a nastavil dlaně plamenům.

Několik minut v místnosti panovalo ticho. Takové ticho, že bylo slyšet hvízdání meluzíny v komíně. Plameny syčely a praskaly. Na střeše bubnoval déšť.

Tu do ticha zavrzala židle.

Muž, o němž Steve Jordan věděl, že se jmenuje Stuart, nalil do hrnku kávu a vstal. Ve tváři měl podivné rysy. Celou dobu mlčky seděl u stolu, jako by o něčem usilovně přemýšlel.

Když vstal, Keith se otočil a zeptal se: „Kampak?“

„Jenom té ženě přinesu hrnek kávy,“ chraplavě řekl Stuart.

„Proč?“

„Dnes v noci je chladno,“ řekl Stuart a jeho hlas se zvláštně chvěl.

„Já jí ji přinesu,“ odvětil Keith, který ve Stuartových očích viděl jiskry. Vzal mu hrnek z ruky.

„Vždycky ty!“ řekl nenávistně a přeskakujícím hlasem.

Steve hleděl na svého bratra, který šel do sousední místnosti a při tom musel projít kolem něho. Jeho tvář byla zcela klidná.

Dveře za sebou jen přivřel a Steve slyšel ze sousední místnosti hlasy.

Nerozuměl jim však, protože v té chvíli Erskine vstal a prošel kolem něho ke stolu. Když byl těsně u něho, na okamžik se zarazil a řekl: „To ti nikdy nezapomenu, Jordane! To jsi neměl říkat! To ne. Zítra odtud odjedeme. Ale ty už nebudeš naživu, to ti přísahám. Zabiju tě, než odtud odjedu.“

+ + + + +

„Kávu?“

Žena se otočila a pohlédla na něho.

„Co chcete?“ zeptala se. Její hlas zněl nejistě a ustrašeně.

„Přinesl jsem vám kávu,“ řekl Keith Jordan. „Noc je chladná a jistě chcete něco teplého, madam.“

„Jak je na tom můj – muž?“ váhavě se zeptala.

„Dobře. Tady je vaše káva.“

„Neublížili mu?“

„Ne.“

Keith si ji prohlížel, když jí podával hrnek. Ještě jí nebylo třicet, měla úzkou, bledou, ale velmi pohlednou tvář s velkýma, tmavýma očima, v nichž se jiskřilo. Tmavé vlasy jí sahaly až po ramena.

Když si brala hrnek, všiml si, že měla hezké, útlé ruce. Ve tváři se jí zračila nejistota a strach a on jí rozuměl.

„Co s námi bude?“ zeptala se s hrnkem v dlaních, jako by se musela něčeho držet. „Chci říct – až potom…“

„Nic se vám nestane, to vám slibuju,“ řekl. „Až zítra odjedeme, budete v pořádku.“

Napila se kávy a při tom ho pozorovala přes okraj hrnku.

„Je mi líto, že vám musíme dělat nepříjemnosti,“ řekl.

„Mluvíte jako důstojník,“ poznamenala. „Byl jste jím někdy?“ Hleděla na jeho uniformu.

„Já jsem důstojník,“ odvětil. „Důstojník armády Konfederace.“

„Ale válka skončila.“

„Pro mě ne“

„Ano!“ přikývla a sklonila hrnek. „Už jsem o vás slyšela,“ polohlasně dodala, jako by si na něco vzpomínala. „V Anderson’s Fort se o vás hodně mluvilo. O muži jménem Keith Jordan. Tvrdí se, že jste druhý Quantrill.“

Keith zamyšleně a trpce zavrtěl hlavou.

„Ne, já nejsem Quantrill,“ řekl. „Máme společné jen jedno: Jsme guerilleros!“

„Ani já si nemyslím, že jste takový, když se na vás dívám. Ale ti muži, kteří s vámi přijeli…“

„Jsou to muži, kteří se nikdy nenaučili, jak se chovat k dámě,“ skočil jí do řeči. „Ale jsou to muži, kteří za sebou mají občanskou válku, muži, kteří bojovali a ještě stále bojují. A jsou to muži, kteří už týdny neviděli ženu. Lituji toho, co se stalo, ale musíte tomu rozumět…“

„Ne, tomu nerozumím!“ řekla. „Tomu ne! Proč to vlastně děláte?“

Přivřel oči a zdálo se, že poněkud ztmavly.

„Vy přece víte, že vás stíhají!“ „Ano,“ přisvědčil.

„A přesto,“ začala, ale on ji nenechal domluvit.

„Ano, přesto,“ řekl. „Přesto. Přes to všechno! Pokračuji v boji proti severu, madam! Ale nikomu nemíním skládat účty.“

„To ne,“ řekla. „Jenže Jih prohrál a kapituloval. Co z toho budete mít, když budete bojovat dál?“

Keith pomalu přistoupil k zavřenému oknu a vyhlédl ven. To jediné, co viděl, však byl odraz jeho tváře v okně. Byla to jeho tvář, nebo jen maska, která byla na jeho skutečné, zničené tváři, maska, která zakrývala popel jeho spáleného já?

„Já vím, byla to válka,“ řekl. „A ve válce se dějí věci, které se nedají hodnotit normálními měřítky.“ Náhle byl rád, že může s někým mluvit. Otočil se a dodal: „Jak byste se cítila, madam, kdyby vám zastřelili otce?“

Pohlédl na ni a zlověstně a hořce se zasmál. Stál tam široce rozkročen, jeho mokré boty se leskly.

„Předpokládám, že jste ze Severu, madam,“ řekl ostrým tónem. „Nevěřím, že jste zažila Sheridanovo řádění v Tennessee a Georgii. Och, Sheridan nebyl ten hrdina Unie, kterého z něho udělali. Byl to zločinec, vrah, bestie. Na březích Cattahoochee River hořely usedlosti, jedna vedle druhé, kouř byl vidět na míle daleko. Propustil otroky a utopil celou zemi v krvi. Cattahoochee byl rudý od krve mužů, žen a dětí, které povraždili otroci. Měli jsme plantáž, jižně od Atlanty. Plantáž Queen Victoria. Byla to rozlehlá bavlníková plantáž s více než dvěma sty černých otroků, na březích Cattahoochee. Modrokabátníci vše vypálili. Zabarikádovali jsme se v domě, ve vysokém bílém domě se sloupy a schodištěm. Na plantáži řádili osvobození černoši. Vydrancovali skladiště a většina z nich byla opilá. Zabili dva bílé dozorce a jednu ženu. Udrželi jsme dům jenom deset minut, pak modrokabátníci přivezli dělo a začali nás ostřelovat. Museli jsme ven a tam nás pochytali. Všude tančili opilí černoši s pochodněmi v rukou. Neměl jsem uniformu, proto mě nezastřelili, ale otec přijel domů na dovolenou dvě hodiny předtím, než k nám dorazila zpráva, že Sheridan táhne podél Cattahoochee. Ještě na sobě měl uniformu, takže na něho hned začali střílet. Přivedli ho před jeden ze sloupů hořícího domu a tam ho popravili. Potom nás odvlekli pryč a táhli dál, od plantáže k plantáži, s davem rozběsněných černochů v patách. Vše pohltily plameny. Když jsme ráno šli po jednom mostě, skočil jsem dolů. Byl to zázrak, že jsem jim unikl. Toho dne, madam, jsem si přísahal, že budu bojovat dál, bez ohledu na okolnosti. Budu dál bojovat proti Yankeeům.“

Odmlčel se, jako by se vrátil z minulosti do přítomnosti.

Viděl úzký obličej mladé ženy, tmavé oči, které na něho hleděly beze strachu. Uklonil se a srazil podpatky.

„Omlouvám se, že jsem vás tím zatěžoval, madam,“ řekl.

„Proč si myslíte, že se to stalo jen vám, kapitáne?“ tiše řekla. „Myslíte, že jste jediný člověk, který za války přišel o všechno? Možná nevěříte, že vám můžu rozumět, protože jsem Yankee. Žila jsem se svými příbuznými v Kansasu, kapitáne. V Lawrence! Lawrence zničily jednotky Konfederace. Při šla jsem o všechno. I mně toho válka vzala hodně, ale copak jsem kvůli tomu začala žít jen nenávistí? Možná jste byl mezi těmi, kdo vypálili Lawrence. Copak vás kvůli tomu nenávidím tak, jako vy nenávidíte Sever? Válka skončila pro obě strany. A to je dobře. Nesmiřitelnost a nenávist nikomu nepřinesou nic dobrého.“

Keith na ni hleděl přivřenýma očima, v jejichž koutcích se objevily malé vrásky. Potom přišel k ní a stál u ní tak blízko, že by se jí mohl dotknout, kdyby natáhl ruku. V jeho tváři nebyla nenávist, ale něco jiného.

„Madam!“ řekl. „Soucítíte se mnou, protože si myslíte, že to vyžadují okolnosti. Ale co byste řekla, kdybych vám pověděl, že jsem byl v Lawrence, že jsem pomáhal to město vypálit a že ničeho nelituji, ničeho! Protože to byli Yankeeové, na koho jsem tehdy střílel.“

Pak, když se zablesklo a on jí viděl do tváře, ztěžka přikývl.

„Byl jsem tam,“ přidušeně řekl. „Bůh ví, kolik jsem jich té noci zabil. Ale byl to čestný boj a byla to válka. To, co dělal Sheridan, bylo vraždění, žhářství – zločiny. Modrokabátníci v Georgii prováděli teror. Proto nebudu mít s nikým slitování, protože každý z nich mohl být na Cattahoochee, každý z nich mohl být ten, kdo zastřelil mého otce. Nemějte strach, madam! Nikdo se vás ani nedotkne, to vám slibuji.“

Mlčky na něho pohlédla.

+ + + + +

Steve Jordan stál u krbu a pozoroval čtyři muže, kteří seděli u stolu. Bylo nemožné uprchnout, to věděl. Pokud chtěl utéct, musel čekat.

Čtyři muži u stolu na něho hleděli a každý měl ve tváři vepsáno něco jiného.

V očích tří z nich Steve viděl lhostejnost. Jen Erskine měl ve tváři nenávist a Steve věděl, že to je jeho nesmiřitelný nepřítel, který se chce za každou cenu pomstít. Četl v jeho očích jako v otevřené knize a v těch očích stálo: Ty mi neunikneš.

Pak se Erskine otočil k ostatním. Pohrával si s ořešákovou pažbou svého revolveru.

Náhle Brazos řekl: „Proč by nám nemohl něco říct o své ženě, he?“

Steve viděl, jak se zraky všech přítomných upřely na Bolanda, který na ně neklidně pohlédl.

„Znal jsem jedno děvče v San Antoniu,“ řekl Kirby. „Byla to Mexičanka.“

Nikdo ho neposlouchal.

„Hej!“ řekl. „Já vám vykládám o ženské a vy neposloucháte?“

„Drž hubu!“ okřikl ho Brazos. „Ať nám o ženské vykládá on!“ Vytáhl nůž a začal se jím škrábat na bradě. Při tom upřeně hleděl na Bolanda.

Hráč působil ještě sklesleji. Nervózně si potahoval za šos. Rty se mu pohybovaly, ačkoli nemluvil. V jeho úzké tváři cukalo.

„Dělej, chlape, pověz nám něco o své hezké ženě!“ obořil se na něho Brazos. „Řekni nám něco!“

Boland se i s židlí posunul ke stěně. Steve Jordan, který ho pozoroval, viděl, jak se třese.

+ + + + +

Ve stáji bylo ještě stále teplo, ačkoli venku pršelo. Bubnování kapek na střeše přehlušilo dupání koní.

Němý Apač, který stál u sloupu, pozoroval muže, jenž seděl na balíku slámy naproti němu, a čekal, až usne. Sám byl čilý, ale muž, který si vyzul boty a odložil vše, co mu překáželo v odpočinku, byl najezený, napitý a unavený. Občas mu klesla hlava, ale pak se probral a matnýma očima se rozhlédl po stáji, přičemž rukou sáhl po revolveru. Apač však věděl, že zanedlouho usne.

Pomyslel na nůž ve svém levém mokasínu. Byly to vysoké apačské mokasíny a Erskinovi muži mu je neprohledali, když ho přivazovali k trámu.

Apač si už předtím uvolnil řemínky, kterými byl přivázaný k trámu. Věděl však, že ještě musí počkat. Muž na balíku slámy nejdřív musel usnout. A Lipan si byl jist, že už se neprobudí. Jeho nůž byl tichý.

Pak musel vyvést jednoho z koní, osedlat ho a vyšvihnout se do sedla. A potom musel co nejrychleji do města. Věděl, že to bylo více než třicet mil, ale kdyby to nezvládl, tak by jeho přítele zabili.

Steve o něho pečoval, když ho postřelili opilí kovbojové, a od té doby mu byl Apač oddaný. Joey by udělal všechno pro to, aby z Amarilla přivedl pomoc.

Lehce přitiskl nohy k sobě a pod mokasínem ucítil nůž.

Hleděl na muže takřka zavřenýma očima. Viděl, jak mu klesla hlava a jak mu spadla ruka, kterou měl položenou na zámku pušky.

Očima hledal místo na jeho krku, kam ho musel bodnout, aby zabránil výkřiku.

+ + + + +

„Tak dělej, vyprávěj!“

Stuart vstal a vyzývavě pohlédl na Bolanda. „Nic nevím. Já nic nevím.“

Erskine se rozesmál. „On nic neví,“ řekl. „Slyšeli jste, nic neví! Co na to říkáš, Brazosi?“

Steve Jordan, který se opíral o krb, viděl, jak míšenec pohlédl na Bolanda. Pak Brazos natáhl ruku a špičkou nože ukázal na koženou tašku, která stála pod Bolandovou židlí.

„Co tam je?“zachraptěl. „Co je v té tašce?“

Hráč sebou trhl. „Kde?“ chraplavě se zeptal. „V té tašce!“ řekl Brazos. „V – tašce?“

„Ano, v té tašce,“ zabručel míšenec. „Nnnic…“

„Tak ji otevři,“ řekl Brazos. A když Boland nechtěl poslechnout, zařval: „Otevři ji!“

Steve Jordan viděl, jak hráč zbledl. Boland se pomalu sklonil a vytáhl koženou tašku zpod židle. Neotevřel ji však a přitiskl si ji k hrudi, přičemž hleděl na muže u stolu. Tiskl se ke stěně, jako by se do ní chtěl vtlačit. Přerývaně oddechoval.

Erskine si odplivl a předklonil se. „Co bude s tou taškou?“ zeptal se.

Brazos si stále pohrával s nožem, jehož čepel se ve svitu petrolejky leskla. Byl to dvoubřitý indiánský nůž.

Vstal a pomalu přišel k Bolandovi.

Steve viděl, jak se hráči zkřivil obličej hrůzou. Věděl, co se nyní v hráčovi ode hrávalo. Viděl, že peníze, které vyhrál, pravděpodobně s cinknutými kartami, byly v ohrožení, peníze, kvůli kterým riskoval svůj život, kvůli kterým uprchl z Anderson’s Fort. Sedmnáct tisíc dolarů!

„Ne!“ řekl Boland. „Ne, ne, ne! To patří mně!“

„Dej to sem,“ řekl Brazos. Stál před hráčem a natahoval ruku po tašce.

Boland na něho hleděl jako chycený vlk. Ve tváři se mu zračily strach a zloba.

Náhle se Brazos sklonil a sáhl po tašce.

Steve věděl, že to přijde. Otevřel ústa, aby na Bolanda zavolal, ale už bylo pozdě.

Hráč dal míšenci facku a vložil do té rány veškerý svůj strach a zoufalství.

Plesklo to a Brazos zavrávoral dozadu.

Rázem se rozhostilo ticho.

Míšenec tam stál, levou rukou se držel za tvář a hleděl na hráče, který se tiskl ke stěně. Brazosovy oči připomínaly oči hada.

„Ty – tys mě praštil?“ pomalu řekl. Náhle udělal jeden rychlý krok k hráči.

Steve viděl jen jeho záda, ale slyšel, jak Boland zasténal. Nezřetelně viděl, jak se hráč Vzepjal, načež se svalil na Brazose, který o krok ustoupil.

Boland se svezl na zem a pustil tašku, která spadla na podlahu. Při tom se z ní vysypalo sedmnáct tisíc dolarů.

Boland dopadl přímo na peníze. Ještě chvíli se hýbal a pak znehybněl.

Brazos držel v ruce zakrvácený nůž. Potom kopl do peněz.

Steve uslyšel šramot a ohlédl se.

Ve dveřích stála Lee Bolandová.

„Ne!“ tiše řekla s pohledem upřeným na svého manžela, který ležel na špina vé podlaze s rozhozenýma rukama, jako by ještě teď chtěl posbírat peníze, které mu už nemohly pomoct.

Muži se dívali na bledou ženu.

Přistoupila k Bolandovi. Chvíli tam nehybně stála a hleděla na něho, načež klesla na kolena. Natáhla ruku, jako by se ho bála dotknout. Potom ho tiše otočila a přitiskla k sobě jeho hlavu, jako by se mu snažila vrátit život.

Tiše plakala, aniž by si toho byla vědoma. Slzy jí tekly po bledé tváři. Pak vzhlédla na muže.

Steve viděl, jak pohybovala rty, a měl pocit, že poznal, jaké slovo mlčky mumlala: „Vrazi!“

Panovalo naprosté ticho. Nikdo nic neřekl, nikdo se nepohnul. Jen v krbu syčely plameny.

Přitiskla tvář k Bolandovu obličeji a rozechvěla se.

Steve slyšel, jak rozrušeně šeptá: „Bene! Bene!“

A potom pohlédl na Keitha, který dosud stál u dveří. Jeho tvář byla bledá a strnulá.

Přišel doprostřed místnosti, zastavil se a rozhlédl se. Pomalu se rozhlížel po přítomných. Pak jeho pohled ulpěl na Brazosovi a jeho noži. Míšenec na něho hleděl očima, v nichž se jiskřilo.

„Napadl mě,“ chraplavě a přerývaně řekl, jako by štěkal. „Napadl mě a praštil mě! Neměl to dělat. Praštil mě do tváře a to nikomu nedovolím.“

Keith k němu pomalu přišel, aniž by si všímal ostatních. Upřeně hleděl na Brazose. Zastavil se před ním a natáhl ruku.

„Nůž!“ řekl a jeho hlas prozrazoval zhnusení.

Brazos sevřel rukojeť nože. „Co s ním chceš dělat?“ číhavě se zeptal.

„Nůž!“ polohlasně a přidušeně opakoval Keith.

Brazos chvíli váhal, pak pomalu natáhl ruku a pustil nůž na zem.

Upřeně na sebe hleděli.

„Zvedni ho!“ řekl Keith a bylo jasné, že tím myslí nůž.

„Zvedni si ho sám,“ odsekl Brazos. „Nenechám se mlátit od nějakého špinavého hráče. To prase mělo strach jen o ty prachy. To už si nevzpomínáš, že nám chtěl vydat svou ženu, i když jsme mu nic neudělali? Měl strach jen sám o sebe a nic lepšího si…“

Keith ho hřbetem ruky udeřil do obličeje. Míšenec zavrávoral, přejel si dlaní ústa a přivřel oči. Stál tam shrbený, s dlaní na rtech a očima upřenýma na Keitha. Jeho pohled se podobal pohledu hada.

Steve, který stál za ním, náhle viděl, jak trhl pravou rukou k pouzdru. Hned však zkameněl.

Keith bleskově tasil a s kovovým cvaknutím natáhl kohoutek. Mířil míšenci na břicho.

„Měl bych tě zastřelit,“ řekl Keith. „A udělal bych to, kdybych tě nepotřeboval. Sundej tu ruku z koltu, nebo zapomenu, že potřebujeme tvou pomoc.“

„To nebyla jeho vina,“ ozval se náhle Erskine. Zachmuřeně hleděl na míšence a Steve si pomyslel: Doufal, že Brazos Keitha zastřelí! Jo, určitě v to doufal.

Erskine se sklonil a vzal hrst bankovek, které ležely na zemi. Ukázal je Keithovi.

„Podívej!“ řekl. „To je spousta peněz, nemyslíš?“

Keith vzal peníze a hodil je na zem. Ještě stále držel v ruce kolt, ale nyní jím mířil na Erskina.

„Proč jsi tomu nezabránil, Duku?“ řekl.

„Šlo to všechno ráz na ráz, Keithe.“ „Nelži!“

„Říkám přece, že…“ Keith rychle stáhl kohoutek pattersonu.

„Promluvíme si o tom; až to tu vyřídíme,“ řekl.

„Ty chceš Brazose potrestat za to, že se bránil?“ zeptal se od stolu Stuart.

Steve odstoupil od římsy krbu a přešel ke svému bratrovi.

„Byla to vražda,“ řekl. „Boland u sebe neměl zbraň. „Nemohl vám být nebezpečný. Byla to zákeřná vražda.“

„Ty buď zticha, Steve,“ řekl Keith. „Nemíchej se do toho!“

Erskine na Steva chladně hleděl, načež polohlasně řekl: „To by se nestalo, Keithe, kdyby…“

„Kdyby co?“ vyhrkl Keith.

„Kdybys chlapům nezakázal dotknout se té ženy. Po celé měsíce neviděli sukni. Takže se odreagovali jinak.“

Keith se k němu prudce otočil.

„Duku, já to myslím vážně,“ tiše řekl. „Jestli se jí někdo dotkne, zabiju ho.“

Erskine se syčivě nadechl. „Ty a tvá uniforma,“ řekl a jeho hlas se chvěl nespoutanou zlostí. „Už nejsi důstojník, Keithe. Už není žádná armáda Konfederace. Už není žádný Jih. To jsi to ještě nepochopil? Časy se změnily. S těmi svými richmondskými manýrami na nás dojem neuděláš. Lidé jako my dnes chtějí žít. S tím by ses měl smířit. Už nejsi důstojník, ale bandita, na kterého jsou vypsané zatykače. Jestli tě chytí, budeš viset vedle nás, ať se ti to bude líbit, nebo ne. Nejsi jiný než my. Jestli nás dopadnou, pověsí tě i v té tvé uniformě, kapitáne.“

Steve přemýšlel, jestli Keith Erskina praští. Byl bledý jako stěna a rychle oddechoval. Zvedl zatnutou pěst, ale Erskine nehnul ani brvou. Pak Keith zase ruku sklonil. Neustále mu cukalo ve tváři a Steve věděl, že Erskine ho zasáhl na jeho jediném citlivém místě.

Pak tiše a tlumeně řekl: „Dokud vedu tuto skupinu, Duku, tak budete dělat to, co vám řeknu.“

Erskine dlouho mlčel, ale potom se náhle rysy v jeho tváři uvolnily a objevil se v ní úsměv.

„Dobrá, Keithe!“ řekl. „Ať je po tvém. Ať je po tvém.“

+ + + + +

V malé místnosti panovalo ticho.

Steve Jordan seděl na dřevěné posteli u okna. Zhasl lampu a seděl potmě. Ve svitu, který dovnitř pronikal pode dveřmi, viděl jen nezřetelně siluetu ženy, která strnule seděla na okraji postele. Seděla tam takto už čtvrt hodiny. Již neplakala, neslyšel ani její dech. To jediné, co slyšel, bylo mumlání odvedle.

„Chcete kávu?“ zeptal se Steve.

Chvíli panovalo ticho, pak řekla: „To si nezasloužil.“

„Madam…?“

„To si nezasloužil, to ne!“

„Ne, určitě ne,“ řekl po chvíli.

„Byl to dobrý člověk. Vlastně měl pořád strach. Byl tak bázlivý.“

Steve mlčel. Co měl říct?

„Proč jsme sem museli jet?“ zeptala se a její hlas zněl jako by z velké dálky. „Proč jsme nemohli jet na jih? Proč jsme museli zrovna sem?“

„Byli jste manželé dlouho?“ zeptal se Steve.

Viděl, jak náhle vstala, přistoupila k oknu a vyhlédla ven. „Nebyli jsme manželé,“ řekla.

„Ne?“

„Ne. Ale nebylo to nutné. Byli jsme si dostatečně blízcí. Byl to dobrý člověk.“

„Možná,“ řekl Steve. „Ale kdyby tomu nezabránila náhoda, tak bych teď byl mrtvý. A zastřelil by mě on.“

„Nestřílel by,“ tiše řekla, „měl jenom strach. Měl takový strach, že nás dostihnou kovbojové z Anderson’s Fort, myslel si, že by ho zlynčovali. To strach ho dohnal k tomu, že vás ohrožoval zbraní.“

„Odkud vlastně jste, madam?“

„Odkud? Odevšad. Živili jsme se kartami, Ben a já.“ Její hlas zněl tak, jako by měla slzy na krajíčku, ale ovládla se.

„Přijeli jsme z Mississippi,“ dodala. „Žili jsme tam na velkých parnících, které plují mezi New Orleans a Saint Louis. Hráli jsme na nich karty.“

Jako by cítila jeho váhání a řekla: „Na palubách těchto lodí se takto živí hodně žen. Nikomu to nevadí, když žena…“ Zarazila se a pak zcela tiše dodala: „Tam jsem se seznámila s Benem. Už jsem měla života na lodi plné zuby a chtěla jsem pryč, pryč od Velké řeky. Ben mi řekl, že mě vezme s sebou, a tak jsme se společně vydali na Západ. Chtěli jsme do Kalifornie. Ani Ben už nechtěl hrát. Už nechtěl. Jenže pak přišel den, kdy hrál v jednom saloonu v Anderson’s Fort. Vyhrával – a vyhrával. Vyhrál sedmnáct tisíc dolarů za čtyřiadvacet hodin. Toho večera ani jednou nepodváděl. Můžu to odpřisáhnout.“

Odmlčela se, pohlédla na Steva a náhle se rozesmála.

„Řekla jsem mu – že tady jsme – v bezpečí!“ dodala přerývaně, jak se chvěla smíchem.

Steve ji chytil za ramena a zatřásl jí.

„Přestaňte!“ zvolal. „Přestaňte!“

Utichla. Neviděl její tvář zřetelně, ale cítil, jak strnula, a měl pocit, že má vytřeštěné oči. Z úst se jí vydral přidušený zvuk a pak se mu náhle vrhla na hruď a přitiskla se k němu. Vzlykala a celá se chvěla.

Pevně ji držel. „Nikdo z těch, co to udělali, neunikne svému trestu,“ řekl. „Joey přivede pomoc. Na něho se můžeme spolehnout. V okolí se to jen hemží šerify, kteří hledají bandu. Bandu, kterou vede můj vlastní bratr.“

+ + + + +

„Na co vlastně ještě Keitha potřebujeme?“ zeptal se Stuart a vyzývavě pohlédl na ostatní, kteří seděli u stolu. „S Yankees se vypořádáme i v pěti. Už nemám chuť se od něho nechat komandovat. A ty, Brazosi?“

Míšenec vzhlédl od nože, kterým vyřezával čáry do stolu. „Ani já ne,“ řekl.

„Jasně!“ vyhrkl Stuart a rozesmál se. „Praštil tě do obličeje. To si přece nenecháš líbit, ne?“

Náhle se rozkašlal a shrbil se. Jednou rukou si zakryl ústa, druhou se chytil za bolavou hruď.

Brazos si ho změřil pohledem a řekl: „Za to ho oddělám – tak jako každého jiného. Zatím nikdo, kdo si dovolil mě udeřit, to nepřežil. Tak!“ Vzal nůž mezi palec a ukazováček a vrhl ho proti dveřím. Zarazil se do dřeva.

Stuart se narovnal. V bledé tváři měl nemocný výraz.

„Co říkáš ty, Kirby?“ zeptal se.

„Klidně ho oddělejte,“ řekl. „Jenom si tím podepíšete svůj rozsudek smrti.“

„Proč?“

„Proč? Samotné by nás nikdo neukryl, ale když je s námi Keith, tak nám pomůže každý. Potřebujeme jeho jméno. Každý loajální Texasan mu poskytne střechu nad hlavou. Bez něho bychom neměli šanci. To je můj názor. Dokud jsme v Texasu, tak se bez něho neobejdeme. Je pro nás důležitý jako chleba a voda. Co si myslíš ty, Duku?“

„Já nechci dostat Keitha. Já chci jeho bratra,“ pomalu řekl Erskine.

„Protože o tobě řekl, že jsi prase?“ zeptal se Kirby, aniž by vzhlédl od hrnku s kávou.

„Dávej si pozor na jazyk!“ odsekl Erskine. „Jo, právě proto! I já jsem pro to, abychom se Keitha zbavili, protože až budeme mít ty peníze, tak stejně v Texasu nebudeme moct zůstat. Za chvíli bychom měli v patách celý pluk modrokabátníků. Musíme přes Nové Mexiko do Mexika. Nejlepší bude, když pojedeme přes Llano. Tam se stopy rychle ztratí. V Mexiku už Keitha potřebovat nebudeme. Takže se ho zbavíme. Jeho bratra ale nechejte mně.“

Kirby vzhlédl od hrnku a pohlédl na ostatní.

Pak řekl: „A kdo to udělá?“

Brazos vstal, přišel ke dveřím a vytáhl z nich nůž.

„Já.“

„A kdy?“ zeptal se Kirby.

„Duku?“ řekl Brazos a přejel palcem ostří nože.

„Až bude po všem,“ odvětil Erskine. „Člověk nikdy neví, co se může stát. Vyřídíme to, až budeme mít ty peníze. Kdy by se něco zvrtlo, tak chci rukojmí. Tu ženu a Keithova bratra.“

„A Keith?“ zeptal se Brazos. „Teď nebo později?“

„Později,“ zamumlal Erskine. „Později můžeš předvést, co ses naučil u Komančů.“

+ + + + +

Joey pomalu vytáhl levou ruku ze smyčky řemínku, uvolnil svaly a pak udělal totéž i s druhou rukou. Přivřenýma očima viděl, jak muž na balíku slámy bojuje proti ospalosti.

Lipan se však ještě stále nehýbal. Nůž mohl z mokasínu vytáhnout velmi rychle. Jeden rychlý krok, bodnutí a mohl opustit stáj. V boxech frkali koně. Koně! Chtěl si vzít hnědáka s bílou skvrnou ve tvaru hvězdy.

Pomalu přitáhl nohy. Tiše, aby neprobudil spáče. Jeho šlachovité tělo se napjalo. V té chvíli byl znovu indiánem. Pozoroval, jak muži opět klesla brada na hruď.

Teď!

Opatrně dal obě ruce před sebe.

Ve svalnatých pažích mu začala cirkulovat krev.

Dotkl se mokasínu a tvrdé, studené rukojeti nože. Chytil ji a vytáhl.

+ + + + +

Steve podle klidného oddechování Lee Bolandové poznal, že usnula. Ležela na posteli na břiše, přemožena vyčerpáním. Rukama křečovitě svírala deku, na níž ležela.

Steve ji přikryl druhou dekou, tiše vstal a šel ke dveřím. Tu uslyšel nějaký šramot a otevřel dveře.

Zaplavilo ho světlo a na několik vteřin přivřel oči.

Viděl, že v otevřených venkovních dveřích stojí Keith. Vítr mu povíval pelerínou.

Vedle dveří stál Brazos.

Steve viděl, že v rukou držel spencerovku.

Když ho míšenec spatřil, ve tváři se mu objevila panika. Steve viděl, že Brazos zvedl pušku. „Keithe?“ vyhrkl. „Ano?“

Keith udělal jeden krok směrem k němu. „Co je?“ zeptal se.

V tom okamžiku ho do zátylku praštila pažba pušky.

Zavrávoral a spadl na stůl.

Brazos přistoupil k němu a udeřil ho ještě jednou.

Keith se skácel na zem. Muži vyskočili ze židlí.

„Vy hajzlové!“ vyhrkl Steve. Chtěl ke stolu, ale Brazos otočil pušku a namířil ji na něho.

„Pojď, jestli to chceš zkusit,“ řekl.

Steve viděl jeho zlověstný úsměv a věděl, že to není vtip.

Zastavil se a řekl: „Co chcete…?“

V tom okamžiku třeskl výstřel. Steve viděl, jak se Brazos otočil a rozběhl se k venkovním dveřím. Pohyboval se mrštně jako vlk. V následujícím okamžiku ho pohltila temnota.

Steve vyšel ven a viděl, jak Brazos zvedl spencerovku a zmáčkl spoušť. V záblesku výstřelu spatřil shrbenou postavu, která běžela přes dvůr. Viděl vlající vlasy a světlou košili a poznal, že to je Joey, který se pokouší zmizet za remízou.

Brazos nabil pušku a zvedl ji. Steve věděl, že musí jednat. Míšenec by napodruhé již neminul.

Odstrčil Kirbyho a Erskina a vyrazil k míšenci. Byl však příliš pomalý. Do skučení větru se ozval výstřel.

Na okamžik se zablesklo a pak se Joey zastavil, jako by narazil do neviditelné stěny.

Steve viděl, jak se prohnul. Zaklonil hlavu, rozhodil rukama – a pak Steve Brazose udeřil do zátylku.

Byla to tvrdá rána a Steve si myslel, že míšence zabil.

Brazos zasténal a skácel se na zem. Zhroutil se ve stejném okamžiku, kdy se Joeymu podlomily nohy.

Steve za sebou uslyšel kroky a chtěl se otočit. Tu ho však pažba revolveru trefila do tváře a celým tělem mu projela ostrá bolest. Svalil se na zem a ruce mu ujely po mokré hlíně, jak se snažil zmírnit pád. Pak přihlížel, jak Erskine přišel k místu, kde v blátě ležel Joey. Erskine vytáhl revolver, sklonil se, něco udělal a potom se ozval výstřel. Erskine se narovnal a šel zpátky. Při tom si strčil kolt zpět do pouzdra, chlopeň však nechal rozepnutou.

Dva kroky před Stevem se zastavil. Ve světle, které vycházelo ze dveří, působila jeho tvář tvrdě a brutálně.

Ozvalo se cvaknutí kohoutku revolveru a pak Steve cítil, jak mu Erskine strčil nohu pod tělo, načež ho převalil na záda. Do očí mu stékala voda, pokusil se ji utřít. Erskina nad sebou viděl jako by skrze mlhu. V ruce držel kolt a řekl: „Vstaň, Jordane! Vstaň, nebo ti ukážu!“

Steve se pomalu zvedl na kolena a oběma rukama se zapřel o zem.

„Dělej!“ řekl Erskine.

Steve vrávoravě vstal. Zhroutil by se, kdyby ho Kirby se Stuartem nechytili. Z nosu mu tekla krev, rty si necítil. Na jazyku měl chuť mokrého písku a krve.

„Tak, Jordane,“ řekl Erskine. „Můžeš mluvit o štěstí, že jsi ještě naživu.“

Steve se narovnal, ale tu se ozvala bolest a zase se zkroutil.

„Odveďte ho do domu a svažte ho,“ řekl Erskine. „Pak se postarejte o Keitha. Svažte je k sobě. Jsou to přece bratři.“

Postrčili ho a Steve začal vrávorat k domu.

Pak uslyšel Brazosův hlas. Řekl mu do ucha: „Ještě si s tebou užijeme zábavu, Jordane. Neměl sis na mě dovolovat. Až to s tebou vyřídím, tak si lidé budou myslet, že si tě vzali do parády Komančové. Jo, ještě si spolu užijeme.“

+ + + + +

Steve cítil, že Keith se znovu probral. Nemohl to vidět, protože seděli zády k sobě, cítil však jeho pohyby.

Seděli na podlaze v malé místnosti a Steve viděl na Lee Bolandovou, která ležela na posteli. Přivázali ji k ní za ruce a za nohy. Otočila hlavu a pohlédla na ně.

Steve se sténáním přesunul nohy do jiné polohy a pokusil se narovnat.

„Keithe?“ zeptal se. Hovořil nesrozumitelně, měl rozbité rty.

Chvíli panovalo ticho, načež Keith řekl: „Ano?“

„Jak se ti vede, Keithe?“

Několik minut panovalo ticho.

Potom Keith řekl: „Někdo mě praštil zezadu! Kdo to byl?“

„Brazos!“ řekl Steve. „Chtěl jsem tě varovat.“

„Špatně jsem to pochopil, Steve.“ „Ano.“

„Co teď, Steve?“

„Nic! Nemůžeme nic dělat. Nechtěls věřit, že tě Erskine a ostatní nenávidí. Toto je výsledek.“

Chvíli panovalo ticho. Keith se za Stevovými zády pohyboval.

„Co se stalo?“ zeptal se.

„Zastřelili Joeyho,“ řekl Steve, „toho němého Lipana, který pro mě pracoval.“ Keith Jordan ostře a sípavě oddechoval.

„Bolí to?“ zeptal se Steve.

„Ne, jsou věci, které jsou horší než fyzická bolest. Musíme se odtud dostat dřív, než přijede dostavník, bratře.“

„Změnils názor?“ Steve pohlédl na Lee Bolandovou, jako by mluvil k ní.

Cítil, jak Keith zavrtěl hlavou. Byl to lehký, ale rázný pohyb, jasná odpověď.

„Ne,“ řekl Keith. „Ne! Ty peníze musím mít, Steve. Musíš to pochopit: Je to jižanské zlato!“

„Co s ním chceš dělat?“

„Koupit zbraně,“ řekl Keith a tón jeho hlasu Stevovi nahnal husí kůži.

„Na co?“ zeptal se.

„Abych mohl pokračovat v boji, Steve.“

Steve se pokusil otočit hlavu, aby mohl bratrovi vidět do tváře, ale nepodařilo se mu to.

„Ty blázne!“ trpce řekl. „Jih je na kolenou a ovládají ho Yankeeové. To nevidíš, že žádná Konfederace už neexistuje? Sám ji neobnovíš. Co chceš dělat s armádou banditů, dezertérů a psanců? Zabráním tomu, aby se to zlato dostalo do tvých rukou. Bude lepší, když ho dostanou Erskinovi bandité než ty. Ti s ním jenom odjedou do Mexika a tam ho prohýří, ale ty – ty bys hnal tuto nešťastnou zem znovu do záhuby a nepřestal bys, dokud by tu nezbylo nic než ruiny a hroby.“

Cítil, jak Keith strnul, a slyšel jeho přidušený dech.

„Zešílels,“ dodal. „Co se to s tebou stalo, Keithe?“

Bratr mlčel.

Čas pomalu plynul.

Věděl, že se něco musí stát. Něco! Za několik hodin měl na dvůr přijet dostavník. Steve věděl, že eskorta by proti Erskinovým banditům neměla šanci. Byla vydána napospas kulkám ze spencerovek. A pak? Nové represálie modrokabátníků vůči Jihu. Yankeeové dozajista zastřelí další rukojmí.

Náhle Keith řekl: „Jestli je ti jedno, že zemřeme, pak pomysli na tu ženu! Víš, co ji čeká, jestli padne Brazosovi do rukou.“

Steve bezděky pohlédl do tváře ženy a náhle v jejích tmavých očích spatřil strach. Keithova slova byla jasná.

„Dám ti návrh,“ tiše a chraplavě řekl Keith. „Bojujme spolu proti Erskinovi, a až to vyřídíme, tak si to spolu rozdáme v poctivém souboji. Dávám ti slovo důstojníka, že dostaneš férovou šanci. Rozdáme si to na kolty, jak to bylo v armádě obvyklé. Co říkáš, Steve?“

Steve otevřel ústa k odpovědi, ale v tom okamžiku se prudce otevřely dveře.

Na prahu stál Erskine. Byl opilý. Jeho tvář byla opuchlá, měl kruhy pod očima. V ruce držel láhev whisky.

Chvíli stál ve dveřích a hleděl před sebe, potom šel dovnitř a pohlédl na Keitha. Ve tváři se mu objevil úsměv. Pomalu se k němu sklonil a řekl: „No, kapitáne?“

Táhla z něho kořalka, oči měl skelné a strnulé.

„Zvládneme to i bez tebe,“ řekl. „A až budeme mít to zlato, odjedeme přes Lla no do Mexika. Už tě nepotřebujeme, Keithe. Tu ženu…!“ Ukázal na Lee Bolandovou a dodal: „Tu ženu vezmeme s sebou. Nemějte strach, madam. Nudit se nebudete. Taková jízda přes pláně může být jednotvárná, ale s vámi to bude jiné, checheche.“

„Duku!“ vyhrkl Keith. „Rozvaž mě!“

„He?“

„Rozvaž mě, Duku.“ Erskine se napil z láhve. „Proč?“ „Armáda…“

„Kašlu na tu tvou armádu,“ řekl Erskine. „Když jsi byl v armádě, tak jsi pořád nasazoval krk za jiné. Já chci riskovat kvůli něčemu, co se vyplatí. Už mám plné zuby komandování. Měl jsem toho dost, už když jsem sloužil pod tvým otcem, Keithe. Byl to parchant, který hnal lidi na smrt, a bylo mu jedno, kolik jich při tom chcípne, hlavně když on sám byl v bezpečí.“

Steve cítil, jak Keithe zbledl, načež řekl: „Ty špinavý ksindle!“ Zároveň se Vzepjal a Steve slyšel, jak si odplivl. Potom uslyšel tlumenou ránu a Keith prudce zaklonil hlavu. Došlo mu, že ho Erskine udeřil, protože Keith na něho plivl.

Pootočil hlavu a z boku pohlédl na Erskina. Viděl ho, jak tam stál, opuchlý, se zatnutými pěstmi.

„To mi zaplatíš, Keithe!“ řekl. „Nechám tě Brazosovi!“

„Protože sám jsi příliš zbabělý,“ dodal Keith.

Erskine ho znovu udeřil.

„Brazos se u Kwahadiů naučil spoustu věcí,“ řekl. „Kwahadiové jsou známí svou krutostí.“

Otočil se a šel ke dveřím. Tam se ještě jednou obrátil.

„Za tři hodiny přijede dostavník, Keithe,“ řekl. „Jedno ti můžu slíbit: Yankeeům bude jedno, kdo je zastřelí. A uděláme to stejně tak dobře, jako bys to udělal ty.“

Mrštil láhví o zeď a ta se rozbila. Okamžitě se tam rozšířil pach alkoholu. Erskine se opřel o rám dveří a strčil si ruce za opasek revolveru.

Steve cítil, jak Keith cloumá řemenem, kterým byl svázaný. Erskine na něho hleděl a smál se. Potom si přejel dlaní obličej.

Rozesmál se a řekl: „Asi ses chtěl stát prezidentem Konfederace, co? A myslel sis, že ti při tom budeme pomáhat. Jeho Excelence si myslela, že za ni poneseme kůži na trh. Ne, Keithe, my bojujeme sami za sebe. Ty jsi pro nás nepodstatný.“

Prudce se otočil a zavřel za sebou dveře.

+ + + + +

„Jsou někde v domě zbraně?“ náhle se zeptal Keith Jordan. Jeho hlas zněl zřetelně.

„Nad krbem visí dvě pušky a revolver,“ řekl Steve. „Ale nejsou nabité. Proč?“

„Vím, jak se osvobodíme.“

„Jak?“

„Vidíš ty střepy, Steve?“ „Ano.“

„Dosáhneš na ně nohou?“

Steve natáhl nohy a pokusil se dosáhnout na jeden z ostrých střepů z tlustého zeleného skla.

Zatímco se ho snažil přisunout blíž podrážkou, zeptal se za ním Keith: „Slyšels, co ten hajzl řekl o otci, Steve?“

„Slyšel jsem to,“ přidušeně řekl Steve, zatímco dál posunoval střep. Bolel ho obličej a řemen, kterým byl svázaný, pálil, jako by byl z rozžhaveného železa.

Steve začal hekat. Po čele mu stékaly kapky potu, kousal se do rozbitých rtů.

„Za to ho oddělám,“ řekl Keith, když se sklonil, aby se Steve mohl zapřít o jeho záda. „Znals otce tak jako já, Steve, pokud ne ještě lépe. Víš, že po nikom nepožadoval, aby dělal to, na co neměl. Ten parchant na něho házel špínu. Za to ho odpravím, to ti přísahám!“

Steve přerývaně oddechoval. Cítil, jak se špička střepu zabodla do podrážky, a tlačil na něj dál. Potom jej začal znovu posunovat k sobě, pomalu, aby nevypadl.

„Máš ho?“ zeptal se Keith.

„Mám ho,“ tiše odvětil Steve. „Dám nohu za sebe a ty se pokus k němu natáhnout ruku. Je zabodnutý v podrážce.“

„Steve?“

„Ano?“

„To přece není pravda, co řekl o našem otci?“

„Ne, Keithe.“

„Byl to velký muž, že?“

„Jeden z nejlepších.“

„Ano, bratře, byl to velký muž. A nikdo na něho nesmí házet špínu. Mám ten střep.“

Vytáhni ho!“

Keith vytrhl střep z podrážky a řekl: „Mám ho.“

„Drž ho pevně, nesmíš ho ztratit.“

„Už ho nepustím. Jo, byl to velký muž. Za to Erskina oddělám.“

„A jak se odtud chceš dostat?“

„Je jenom jedna možnost,“ řekl Keith a zatímco hovořil, cítil Steve, jak začal hranou střepu přeřezávat řemen. Byl to zoufalý pokus, mohlo trvat hodiny, než by ho přeřezal. A do té doby se toho mohlo stát hodně.

„Je jenom jedna možnost,“ řekl Keith. „Musíme počkat, dokud nepřijede dostavník. Pak Erskine rozestaví své lidi po stanici. V domě nechá nanejvýš dva z nich, určitě ne všechny.“

„To znamená, že přepadení nebudeme moct zabránit, Keithe.“

„Steve, zapřísahám tě: Neměj s Yankees slitování.“

„A když se nám povede Erskina a jeho bandu zneškodnit?“

Tlak řemene na Steveových zápěstích polevoval; tiché škrábání o řemen utichlo. Namísto toho se ozval Keithův hlas. „Jak jsi to myslel?“

„Myslel jsem,“ odvětil Steve, „co bude s tím zlatem?“

„Řekl jsem ti, proč ho chci,“ přidušeně řekl Keith. „Ale dám ti šanci, jestli ho budeš chtít. Pokud mi nebudeš překážet, tak na sebe střílet nemusíme.“

„Dej šanci sobě,“ polohlasně řekl Steve. „Na tvou hlavu Unie vypsala odměnu, Keithe! Nech to zlato tady a pokus se probít do Mexika! Tam budeš v bezpečí. Každá hodina, kterou strávíš v Texasu, tě přibližuje šibenici.“

„Dávám ti své slovo, že odjedu do Mexika,“ řekl Keith a zasmál se. „Ale – jen s tím zlatem.“

„Pak se odtud nedostaneš, Keithe. Nenechám tě odjet s tím zlatem. Jed, ale bez něj.“

Keith syčivě vydechl.

„Nutíš mě udělat něco, co udělat nechci,“ řekl. „To tě radši zastřelím, než bych tu to zlato nechal. Jih to zlato potřebuje, Steve. A já si ho vezmu – i přes tvou mrtvolu, když to bude muset být. Nenuť mě sáhnout po koltu!“

„Dáš mi šanci, Keithe?“

„Ano. Ale víš, že jsem byl s koltem vždycky rychlejší.“

„Přesto to zkusím.“

„Pak mě přinutíš tě zastřelit.“

Steve se nadechl k odpovědi, ale už se k ní nedostal.

Náhle se otevřely dveře. Na prahu stál Brazos. Byl opilý a hleděl na ženu, která ležela na posteli.

„Ay, que guapa, que niňa!“ řekl. Jako komančský míšenec uměl španělsky.

Steve viděl, jak Lee Bolandová zbledla, když viděla, jak k ní míšenec míří.

Brazos byl namol a Steve přemýšlel, jak chce Erskine s opilými muži vyloupit dostavník.

Brazosova tvář byla ještě snědší než předtím. Leskly se mu oči. Na otevřených, širokých rtech měl sliny a alkohol. Jordanovi připomínal opilé Komanče. Není nic nebezpečnějšího než opilý indián a Brazos v sobě měl příliš mnoho komančské krve na to, aby vydržel pohled na ženu.

Dal ruce před sebe a v lačném gestu roztáhl prsty, když k ní šel.

Steve natáhl nohy, aby o ně zakopl, ale Brazos mu snadno uhnul. Z očí mu šlehaly blesky.

„Nech ji na pokoji, bastarde!“ řekl Steve.

Brazos ho však neslyšel. Zůstal stát před postelí a hleděl na Lee Bolandovou, která strachem a zhnusením málem omdlela. Pak k ní natáhl ruku a dotkl se jejích vlasů. Steve Jordan, který trhal řemenem, viděl, jak se výraz v jeho tváři změnil. Náhle jako by byl podřízený, jako by to byl výraz psa.

Lee hleděla vytřeštěnýma očima na tvář, která se k ní skláněla.

Tu se ozval ostrý hlas od dveří: „Nedotýkej se jí!“

Na prahu stál Erskine.

Pravou ruku měl položenou na pažbě revolveru. Oči již neměl opilé jako před chvílí.

Brazos se bleskově otočil, když ho slyšel. Přikrčen a rozkročen tam stál, levou pěst zatnutou, pravou položenou na rukojeti nože.

„Co chceš, Duku?“ tiše a syčivě se zeptal.

„Abys ji nechal na pokoji,“ řekl Erskine. „Běž pryč, Brazosi.“

Brazos se nepohnul, ale Steve viděl, jak rukou sevřel rukojeť nože.

Hleděli na sebe jako dva vlci.

Pak Erskine otevřel ústa a varovným tónem řekl: „Běž pryč, Brazosi.“

„Chceš ji jen pro sebe,“ vyhrkl míšenec. „Přiznej to!“

„A kdyby?“

„Patří nám všem, Duku, nám všem!“ „To se mýlíš.“

„Vždycky jsme se o všechno dělili.“

„Tentokrát ne. Budeš muset počkat, dokud nepřijedeme do Mexika. Tam budeš mít ženských dost. A teď běž pryč.“

Brazos ztěžka oddechoval. Oči měl přivřené tak, že nebyla vidět bělma.

„Asi chceš vědět, kdo z nás je rychlejší, co, Duku?“ zeptal se. „Nezkoušej to! Jsem s nožem rychlejší než ty s koltem.“

„To si myslíš ty…“

„Pak to zkus!“

Za Erskinem se objevil stín. Tu se vedle jeho ruky zaleskla hlaveň. Mířila na Brazose, který náhle strnul.

Kdosi řekl: „Sundej ruku z nože, Brazosi.“

Steve očekával, že Brazos přece jen vytáhne nůž, protože viděl, jak ho křečovitě svírá. Tak, že mu zbělely klouby prstů.

„Neodvážíš se vystřelit!“ řekl Brazos, jeho hlas však zněl nejistě.

Nad Erskinovým mohutným ramenem se objevila Kirbyho tvář.

„Proč bych neměl?“ řekl a palcem natáhl kohoutek.

„Protože nevíš, jestli tu ránu neuslyší někdo venku. Možná někdo z pronásledovatelů.“

„To je možné,“ odvětil Kirby. „Ale pak už tu nebudeš.“ Potom mnohem energičtěji dodal: „Dej tu ruku z nože!“

Brazos pomalu sklonil pravou ruku.

„Tak je to lepší,“ řekl Erskine. „Co bychom měli z toho, kdybychom se navzájem pozabíjeli kvůli jedné ženské. Zapomněli jste, že venku je dostavník se zlatem za čtvrt milionu? Brazosi, v Mexiku si koupíš tolik žen, kolik budeš chtít. A teď pojď ven.“

Míšenec se pootočil a přes rameno pohlédl na ženu. Steve věděl, že se podrobí.

Hleděl za ním, když šel ven. Zůstal tam jen Erskine. Ještě pořád stál ve dveřích a už vůbec nebyl opilý. Jeho oči byly pronikavé a tvrdé jako vždycky. Zapnul chlopeň revolverového pouzdra a řekl: „Nemusíte se bát, madam. Nikdo vám neublíží. Nemám rád, když se někdo potuluje kolem něčeho, co je moje.“ Syčivě vydechl. „Určitě jste ještě v Mexiku nebyla, madam! Když má člověk peníze, tak je to krásná zem. Vždycky jsem si přál mít obrovskou haciendu v Sonoře. Mexiko se vám bude líbit.“

Steve cítil, jak se Keith za jeho zády pohnul, načež řekl: „Duku!“

Erskine se k němu otočil. „Co je?“

„Duku, rozvaž mě! Z tvých snů nic nebude, Duku! Jih to zlato potřebuje. Roz važ mě a už o tom nebudeme mluvit. Konfederace to zlato potřebuje.“

Erskine se kousl do spodního rtu a usmál se jako vlk.

„A ty si myslíš, že já ho nepotřebuju?“ řekl. „Vždycky jsem tušil, že myslíš na něco jiného než my. Ty fantasto! Quantrill chtěl na Západě porazit Unii s pomocí indiánů a co z toho bylo? Yankeeové ho vyčmuchali a zastřelili. Myslíš, že chceme dopadnout takto? Až budeme mít ty peníze, odjedeme do Mexika a stanou se z nás vážení občané. Až budu v Mexiku, tak se budu jmenovat Johnson a budu z Houstonu, nebo budu pan Miller z Denveru, nebo budu Lincoln z Washingtonu. Za hranicí se nikdo neptá, odkud máš peníze, hlavně že je máš! A já je budu mít! Ty už nám nepomůžeš a my se zbavíme přítěže!“

Otočil se a řekl: „To z tvých snů nic nebude, Keithe!“

Pak za sebou zavřel dveře.

+ + + + +

Kdyby jen neodjížděl do války! Kdyby, kdyby, kdyby! Doma! Byl to malý srub ve Virginii, v lese, a v zimě byl někdy celý pod sněhem. Domov, to byl teplý krb, to byla vůně borového a smrkového dřeva, vůně lesa, mechu a malin. A tady? Tady byla jen poušť. A byliny, kterého dráždily. A nesnesitelné vedro a chlad, které ho pomalu zabíjely.

Kéž bych tak byl doma, pomyslel si. Cítím, že mě to rozežírá zevnitř. Jestli musím zemřít, tak chci zemřít v lese, pod borovicemi, v chladivém stínu lesa. Jenže ten už nikdy neuvidím. Skončím v nějaké díře v písku.

+ + + + +

Wes Stuart stál u krbu a hleděl do plamenů. Co udělám se svým podílem, uvažoval. Můj podíl, se vším, co jsme zatím naloupili, je zhruba sto tisíc dolarů. Co s tím budu dělat?

Dal by všechno za to, kdyby se zbavil kašle, který ho trápil. Věděl, že už nebude žít dlouho. Dva, tři roky, nebo – kdyby odjel někam do hor – pět let. Musel by do Colorada, do Wyomingu, do Montany, kde byl čistý vzduch. Ale tam by ho vystopovali yankeeové a… Jo, a co potom? Možná by bylo lepší zemřít kulkou, než se udusit. Od chvíle, kdy ho v prvním měsíci občanské války zasáhla střela do hrudi, byl zasvěcencem smrti.

Kdyby jen zůstal doma!

Kdo ví, kdo boj o dostavník přežije, pomyslel si Brazos, který seděl u stolu a čas od času pohlédl na ostatní.

Erskine a Kirby si ve svitu petrolejky čistili pušky.

Brazos v mládí s Komanči z kmene Kwahadiů často jezdil do severního Mexika. Mexiko vůbec není tak špatné, pomyslel si. Mexické ženy jsou muy bien! Muy bien! Ale kolik z nás tam přijede, přes Llano a s pronásledovateli v patách?!

Jeho indiánská prohnanost mu radila: Kdo ví, zda do Mexika nedorazíš jen ty?

Chceš tu ženu pro sebe, Duku, co? Však uvidíme, komu bude patřit!

+ + + + +

Bude patřit mně, řekl si Erskine. Na chvíli sklonil pušku, kterou čistil, a pohlédl do mihotavého, čadícího plamene petrolejky. Z cylindru stoupal kouř.

Bude patřit mně! Na ostatní se vykašlu. Až budu mít ty peníze, vezmu ji s sebou a pojedu přímo na jih. Ostatní pojedou do Llana. A tam na ně budou čekat šerifové. Ti přece vědí, že chceme do Llana. Jenže já pojedu na jih, přes velkou řeku do Mexika. Sto tisíc dolarů by mělo stačit na koupi pozemků, na kterých by se dala postavit hacienda. A tu ženu vezmu s sebou.

Dobrý nápad, jet na jih. Pronásledovatelé se zaměří na ostatní a já v klidu odjedu do Mexika.

Jen na Brazose si budu muset dát pozor. Ten zatracený bastard udělá všechno, aby tu ženu dostal. Možná bych to mohl vyřídit hned po tom, co přijedou modrokabátníci. Je to zákeřný pes, to je asi tím, že je poloviční indián. Ano, udělám to hned, jak se zmocníme dostavníku. Nechci skončit s nožem v zádech.

Letmo pohlédl na Bridgera. Toho poranil Apač, takže mi nemůže být nebezpečný. Kdyby ho indiánův nůž zasáhl jen o trochu hlouběji, pak by problém s názvem Bridger přestal existovat. Jenže Bridger se nečekaně pohnul, když viděl, že se indián osvobodil, a nůž se mu zabodl jen ramene.

A Kirby? No, i s tím se vypořádám, když to bude muset být.

Jen Brazos – Brazos, to je problém. Musím ho vyřídit, uvažoval Erskine. Pak na míšence vrhl rychlý pohled. Každopádně odtud odjedeme jen čtyři. A ty mezi nimi nebudeš, Brazosi! O to se postarám.

+ + + + +

Steve Jordan viděl, že za oknem se rozednívá.

Obloha, která byla ještě před několika minutami černá, začala šednout, pak růžovět a potom červenat. Byla to výrazná červená, která předznamenávala východ slunce. Místnost jako by náhle byla zalita krví, nebo rozžhaveným železem, které se rozteklo po krajině. Dostavník musí přijet co chvíli, už to nemohlo trvat dlouho.

Cítil, jak Keith za jeho zády stále řeže střepem. Čas pracoval proti nim, ale řemen nepovoloval. Steve věděl, že existuje jen jediná možnost, jak zabránit masakru. Musí rozbít okno, až přijede dostavník, a varovat modrokabátníky.

A potom? Nebál se, ale když pomyslel na mladou ženu, tak mu po zádech přeběhl mráz. A přece, tam venku jelo dvanáct mužů, které by čekala smrt, kdyby je nevaroval.

A Lee Bolandová? Pohlédl na ni. Zdálo se, že spí. Hlavu měla uvolněně opřenou o polštář, hruď se jí zvedala a zase klesala v rytmu jejího dechu. Byla krásná, dokonce velmi krásná. Kdyby se setkali jindy – kdo ví?

Nejprve musel zneškodnit Keitha. Ten mu stál v cestě. A měl jen jedinou možnost: Musel ho omráčit.

„Keithe,“ řekl tiše, aby neprobudil Lee Bolandovou. „Keithe, to, co chceš udělat, je šílenství. Slyšels, jak skončil Quantrill. Nechej toho, dokud je čas! Za hodinu už může být pozdě, Keithe! Poslechni mě!“

„Za chvíli už bude řemen přeřezaný!“ řekl zadýchaný Keith. „Pořezal jsem tě?“

„To nevadí. Keithe, poslechni mě! Až budeš volný, tak jeď pryč! Erskina a jeho bandu vyřídím já!“

„Jenže já chci to zlato.“

„Keithe!“

„Já chci to zlato, Steve.“

+ + + + +

„Takže víte všechno!“ do ticha řekl Erskine. Sklonil pušku, předklonil se a stáhl knot lampy tak, že zhasl.

„Já zůstanu tady u okna. Bridger tu zůstane taky, protože je zraněný a nemůže se hýbat. Kirby půjde do remízy naproti a bude střílet z jejích vrat. Ty, Brazosi, budeš za žlabem. Můžeš střílet pod ním nebo přes něj. Jak chceš. A Stuart vyleze ve stáji na půdu a bude tě krýt…“

„Proč chceš, abych tam šel zrovna já?“ zeptal se náhle Brazos.

Erskine nehnul ani brvou a pohlédl mu do očí.

„Protože jsi z nás nejrychlejší,“ řekl. „Jen indián by mohl být rychlejší než ty. Proto, Brazosi!“

„Nelíbí se mi to,“ namítl míšenec. „Proč nejdeš ven ty?“

Opět se projevilo nepřiznané, ale zřetelné nepřátelství mezi nimi.

Erskine položil karabinu před sebe na stůl. Jednu ruku měl na hlavni, druhou na pažbě.

„Protože jsem ti řekl, co máš dělat,“ procedil mezi zuby. „A ty to uděláš.“

Bridger se probral a ospalýma očima se rozhlédl. „Co je? Už jsou tady?“ zeptal se.

Nikdo si ho nevšímal.

Brazos se opřel o opěradlo postele a řekl: „Nejnebezpečnější místo při celé akci je to za žlabem. Proč bych tam měl jít zrovna já, Duku? Co kdybychom raději losovali?“

Všiml si toho, pomyslel si Erskine. Ten hajzl je příliš prohnaný.

Než však mohl něco říct, tak se ozval Stuart. „Za žlab půjdu já. Je mi to mi lejší než půda. Kdyby se mi ten zatracený prach ze sena dostal do plic, tak bych týden kašlal.“

Brazos vstal, přistoupil k oknu a vyhlédl ven.

„Dobrá, když chceš,“ řekl. „Proč ne? Asi je ti milejší kulka než tuberkulóza.“

„Drž hubu!“ okřikl ho Erskine, ale Stuart se jen usmál. Byl to hořký úsměv.

„Máš pravdu, míšenče,“ řekl. „Radši kulku! Jenom doufám, že předtím uvidím, jak ji koupíš ty.“

Bridger, který se zády opíral o stěnu, začal sténat.

Kirby se k němu sklonil a prohlédl mu ránu.

„Hlavně teď neomdli,“ řekl. „Až budeme za hranicí, pojedeme do Las Vegas. Je tam jeden dobrý doktor. Kdysi mě dal dohromady. Rána nožem není tak hrozná. Horší je kulka. To bys mohl dostat otravu krve, kdyby ti zůstala v ráně. Takto jsi jenom ztratil trochu krve a to je všechno.“

„Dejte mi napít!“ zasténal Bridger. Tvář se mu leskla horečkou.

Kirby vytáhl láhev whisky a nalil Bridgerovi.

„Mysli na ty peníze,“ řekl. „Hned ti bude lépe.“

Bridger cosi zamumlal.

„Co?“ zeptal se Kirby.

„Je mi špatně.“

„Bolí to?“

„Pálí to jako čert.“

„Převážu ti to, Slime.“

„Ne, nedotýkej se mě,“ řekl Bridger. „Jestli se mě dotkneš, omdlím.“

Od okna se ozval Brazosův sarkastický smích. „Jsi jako kočka, které uřízli ocas.“

Kirby na něho pohlédl přes rameno a znechuceně řekl: „Drž hubu, bastarde! Je to můj přítel.“

Brazos na něho nenávistně hleděl, ale mlčel. Uvažoval o tom, co je čekalo.

Erskine vstal, přistoupil ke dveřím, otevřel je a šel ven.

Panovalo bezvětří. Všude byly kaluže, od jejichž hladiny se odrážela rudá obloha. Vzduch byl chladný, po nočním dešti byl prosycený vůní pouštních bylin.

Po mokré zemi přeběhla ještěrka chukwalla a zmizela v křoví.

„No, co myslíš, Duku?“ ozval se za ním Stuartův hlas.

Erskine zvedl ruku, v níž držel winchestrovku, a ukázal doprostřed dvora.

„Tam někde dostavník zastaví,“ řekl. „Já budu střílet první, Wesi! Na to nezapomeň! Jestli se koně splaší, tak jednoho z nich zastřel, ať se ostatní nerozběhnou! Ale udělej to, jen když to bude nutné, rozumíš? Jinak střílej na Yankees! Nesmíš připustit, aby se ukryli za kočárem. Když to zkusí, tak je odtud vyžeň. Všechno musí proběhnout rychle. Nejlepší by bylo, kdybychom čtvrt hodiny po přepadení zmizeli.“

Stuart se opřel o karabinu a nadechl se čerstvého, chladného vzduchu.

„Ve Virginii jsem často vídal takové úsvity,“ řekl. „To pak koruny jedlí vypadají na pozadí oblohy nádherně. Virginie je hezká zem.“

„Už ji nikdy neuvidíš,“ řekl „Erskine. Jedině tak z šibenice. Ale buď bez obav. I Mexiko je hezká zem.“

+ + + + +

„Už jsi hotový?“ zeptal se Steve, zatímco napínal svaly, aby roztrhl řemen, který Keith ještě stále přeřezával. Zmocnil se ho podivný neklid. Byl celý zpocený.

Keith zrychleně oddechoval, když se snažil přeřezat řemen.

„Povolí!“ vyhrkl. „Povolí, cítím to, Steve. Ještě pár minut a přeřežu ho.“

„Pospěš si!“

Steve cítil, jak ho střep pořezal. Celým tělem mu projela bolest. Krev mu tekla po ruce, ale nic neřekl, aby Keitha neodradil.

Potom uviděl, že Lee Bolandová byla vzhůru a hleděla na něho.

„Ani muk!“ tiše řekl. „Kdyby někdo přišel, dělejte, že spíte!“ Viděl, jak přikývla.

Kdybychom jen měli zbraň, pomyslel si. Aspoň revolver.

Nebo nůž!

„Jak to chceš udělat, Keithe?“ zeptal se. „Co?“

„Jak chceš vyřídit Erskina?“

„To uvidím. Teď zatni svaly, řemen už musí prasknout.“

Steve se nadechl a začal trhat řemenem. Zařezával se mu do kůže.

„Nejde to!“ procedil mezi zuby.

„Musí to jít.“

Opět se pokusil řemen roztrhnout, ale nešlo to.

Náhle se ho zmocnila panika. Co, kdyby řemen nepřeřezali včas? Byla to jejich jediná šance. Erskine a hlavně Brazos by neváhali a okamžitě by je sejmuli, dokud jsou bezmocní.

„Nejde to, Keithe,“ řekl a ztěžka se opřel o záda svého bratra. „Jestli sis vybral špatný řemen, tak je to v pytli.“

„Příliš rychle se vzdáváš, Steve.“

+ + + + +

Erskine si zapálil dlouhý, černý mexický doutník a pokusil se zahnat únavu.

„Kirby!“ řekl.

„Ano?“

„Běž ke studni a přines vědro vody.“ „Myslíš, že tě to probere?“ Kirby vstal. „Proč ne?“

„Neměli jste pít ten dryák. Je to kořalka pro indiány, to nejhorší svinstvo!“

Erskine na něho pohlédl a Kirby šel ven.

Na stole leželo všechno, co potřebovali. Pušky a střelivo. Náboje měli připravené na stole, na němž byly skvrny od whisky a kávy. Mosazné nábojnice se v ranním světle leskly jako červené zlato.

Kéž už by byli tady, pomyslel si Erskine. To čekání je hrozné.

Zvenčí se ozvaly rychlé kroky, které se blížily k domu. Pak se otevřely dveře. Dovnitř vešel Kirby, zavřel za sebou dveře a opřel se o ně. Vědro neměl a byl celý červený.

Všichni se k němu otočili. Bylo jasné, že se něco stalo.

„Co je?“ číhavě se zeptal Erskine.

Kirby kývl za sebe.

„Viděl jsem dostavník,“ řekl. „Dostavník a eskortu. Jsou půl míle odtud, Duku. Chápeš? Jedou sem!“

+ + + + +

„Slyšels to?“

Steve se zarazil a naslouchal. Slyšel hluk.

„Dostavník je tady!“ polohlasně řekl. „Keithe, jestli to teď nezvládneme…“

Keith se vzepjal a Steve cítil, jak zatnul zádové svaly. Hekal přitom mezi zuby.

„Pomoz mi!“ zasténal. „Pomoz mi! Zkus to ze své strany! Dělej! Musíme táhnout zároveň! Teď! A ještě jednou!“

Steve cítil, jak se mu do hlavy nahrnula krev, když zatáhl za řemen. Naběhly mu tepny na krku a na čele. V uších mu hučelo. Chvěly se mu svaly, když se Vzepjal. Řemen ho přes košili řezal do kůže.

A pak…

Trhlo to, ozvalo se prasknutí a on ztratil rovnováhu a svalil se na podlahu.

Srdce mu divoce bušilo.

Převalil se a vytáhl ruce z řemene.

Pomalu se zvedl na kolena a viděl, že i Keith se již osvobodil. Už stál na nohou a hleděl na něho. V očích se mu jiskřilo.

Steve ze sebe strhl řemen a vstal.

„Teď musíme…!“ řekl.

Náhle dostal ránu.

Keith Jordan ho praštil vší silou a Steve zavrávoral proti stěně.

„Keithe!“ zasténal.

V té chvíli koupil druhý úder, zavrávoral a klesl na kolena.

Zatímco se Steve pokoušel vytáhnout po stěně nahoru, Keith mu přidal další ránu.

Vložil do ní všechnu svou sílu.

Steve narazil do stěny a svalil se na zem.

Keith se k němu sklonil, rychle se však narovnal, když viděl, že Steve omdlel.

„Co to děláte?“ řekla vyděšená Lee Bolandová. „Pro rány Boží!“

„Jen klid!“ přidušeně vyhrkl. „To je má jediná šance. Myslíte, že chci, aby mě přinutil na něho střílet?“

Zvedl obě poloviny řemene z podlahy a svázal jimi Stevovi ruce za zády.

V tom okamžiku Steve otevřel oči a podíval se na něho.

Chvíli byl jeho pohled zastřený a nepřítomný, potom se však probral a zahleděl se bratrovi do očí. Snažil se vstát, ale se svázanýma rukama to nešlo. Se sténáním klesl na zem a pohlédl na Keitha.

„Proč – proč jsi to udělal, Keithe?“ tiše se zeptal.

Jeho bratr si ho změřil pohledem. „Nechci na tebe střílet,“ řekl. „Nejsi s koltem dost rychlý na to, abys mě mohl zastavit. Zabil bych tě a to nechci. Neměj strach, Steve, nic ti neudělám!“

Steve Jordan se ztěžka posunoval po zdi nahoru.

„Venku je dvanáct lidí, kteří zemřou, jestli je nevaruješ. Keithe, prosím, rozbij okno a varuj je!“

Nyní se něco v Keithově tváři změnilo. Ztvrdla a podobala se masce.

„Já že mám varovat Yankees, Steve? Zbláznil ses? Každý z nich mohl být mezi těmi, kdo zastřelili otce. Ne, Steve, já modrokabátníky varovat nebudu. Jih potřebuje zlato, které vezou. Pomstím se Yankeeům. A to je jenom začátek.“

Odvázal si z krku žlutý šátek a zacpal jím Stevovi ústa.

Pak vstal a šel k oknu.

Venku už svítilo slunce. Bylo jasno.

Keith viděl, jak po dvoře běželi tři muži. Jeden z nich se vrhl za žlab, druhý zmizel v remíze a poslední – Brazos – vylezl po žebříku na půdu stáje. Pak za sebou zavřel poklop tak, že mezi ním a podlahou půdy zůstala jen škvírka.

Celé to netrvalo déle než dvě, tři minuty, pak se opět rozhostil klid.

Nebylo nic vidět.

Kaluže se leskly, kůly ohrady vrhaly stíny. Lano na rumpálu studny se ve vánku lehce pohupovalo. Zpoza studny vy běhla ještěrka a s chvějícím se hrdlem se tam chvíli vyhřívala, načež opět zmizela.

Tu se zničehonic ozval rachot. Prostě byl náhle slyšet a to velmi zřetelně.

Keith se přitiskl ke stěně u okna a vyhlédl ven.

A pak uviděl kočár, objevil se mezi remízou a stájí. Blížil se ke stanici a úměrně tomu sílil rámus.

Dostavník táhlo šest koní, kteří měli co dělat, aby ho v blátě utáhli.

Ačkoli už několik hodin nepršelo, měli na sobě muži eskorty ještě stále modré, podšívané pláštěnky.

Keith viděl, že čtyři z nich jedou před vozem, zatímco dalších šest jelo ve dvoustupu za dostavníkem.

Na kozlíku seděli dva vojáci, kteří měli na kolenou položené pušky a pevně se drželi zábradlí. Vypadalo to, že v dostavníku nikdo nejede. Dotklo se ho, s jakou samozřejmostí se Yankeeové pohybují po texaské půdě.

Náhle se v něm probudila stará nenávist, silněji a naléhavěji než předtím. Sevřel parapet okna, který sestával z jedné dřevěné desky, a začal rychle oddechovat.

Předklonil se, když viděl, jak první z jezdců před dostavníkem zvedl ruku. Kočár se skřípěním zastavil, když muž na kozlíku zatáhl za opratě. Koně frkali a neklidně stáli.

Kočí se předklonil, zabrzdil vůz, položil svou pušku na střechu, odhrnul si pelerínu a toporně slezl po loukotích předního kola na zem. Vyplivl kousek tabáku a odsunul si klobouk z čela.

Měl úzký, propadlý obličej. Vlastně to byl obličej prostého muže, který se klidně mohl narodit i v Richmondu nebo Houstonu, stejně tak jako ve Washingtonu a Philadelphii. Znovu si odplivl a pohlédl na jezdce, který k němu přijel.

Keith viděl, že spolu mluví, ale přes zavřené okno jim nebylo rozumět. Pomalu se uvolnil.

Proč Erskine nestřílí? Teď je nejlepší šance – proč nestřílí? Na co ještě čeká?

Voják, který slezl z dostavníku, si znovu odplivl a řekl něco k jezdci. Jezdec přikývl a cosi odpověděl. Voják si stáhl klobouk do čela a vydal se k domu.

Ještě dvacet yardů!

Patnáct!

Deset!

A tu třeskl výstřel!

+ + + + +

Steve sebou trhl, jako by ho někdo udeřil bičem, když se ozvala rána. Celou dobu pozoroval Keitha, pak uslyšel rachot přijíždějícího dostavníku, ale ten utichl a tak Steve čekal a snažil se vyplivnout roubík z úst. Nešlo to.

A pak padl první výstřel. Steve sebou cukl. Nevěděl, na koho byla ta kulka vypálena, ale viděl, jak Keith stál u okna a se zaťatými pěstmi a jiskrami v očích pozoroval, co se dělo venku.

Na okamžik se venku rozhostilo ticho, načež začaly střílet spencerovky.

Pálily tak těsně po sobě, že to znělo jako salva.

Kdosi venku vykřikl, potom se ozvalo řehtání koně, ale krátce nato to je přehlušila střelba.

Steve měl pocit, že slyšel dvě nebo tři rány z koltu, ale věděl, že vojáci Unie proti Erskinovým banditům nemají šanci, byť bojovali statečně. Vjeli do pečlivě nastražené pasti, do léčky, kterou by lépe nevymyslel ani indián. A tak byli ztraceni.

Opět se ozval téměř lidský výkřik jednoho zasaženého koně, který pak hned utichl.

Potom se ve vedlejší místnosti rozbilo sklo a Steve uslyšel přidušený výkřik a žuchnutí. Pak znovu třeskly spencerovky. Do jejich výstřelů se ozývaly hlubší rány velkorážního koltu.

Náhle se rozbilo okno a Keith odskočil. Jeden ze střepů ho musel poranit, krvácel na bradě. Steve si ho však nevšímal. Zoufale bojoval s řemenem, kterým byl svázaný. V té chvíli by bratra zabil, kdyby byl volný.

Palba pomalu utichala. Ještě třeskla rána z revolveru a po ní dva výstřely ze spencerovek – a pak se rozhostilo ticho.

Po střelbě ticho působilo až tísnivě.

Nebylo vůbec nic slyšet.

Steve si všiml, že si Lee Bolandová zakryla hlavu dekami.

Pak pohlédl na Keitha.

Ten stál lehce předkloněn u okna a vůbec si ho nevšímal.

Náhle, když se ozvalo vrzání venkovních dveří, se otočil a přišel ke dveřím místnosti. Chvíli naslouchal a pak je pomalu otevřel.

Steve, který kvůli roubíku nemohl křičet, ho sledoval, když otevřel dveře a vyšel ven. Očekával výstřel, který by vše zničil, ale nic se nestalo. Namísto toho se ve dveřích opět objevil Keith. Za opaskem měl kolt, v pravé ruce držel spencerovku.

Přišel ke Stevovi, sklonil se k němu a vytáhl mu roubík z úst..

„Ani muk!“ řekl. „Vedle leží Bridger. Koupil to. Takže zůstali už jen čtyři. Všichni jsou teď u dostavníku.“

„A modrokabátníci?“ zeptal se Steve, který lapal po dechu. „Jsou všichni…?“

„Byli to Yankeeové, na to nezapomeň,“ řekl Keith. „Všechno nám vzali, bratře! Všechno.“

„Ale to byla vražda!“

Keith přišel ke dveřím.

„Vražda!“ opakoval. „Když v boji zabíjí slabší, tak se tomu říká vražda. Kdyby tam venku leželi naši lidé, byli by Yankeeové, kteří by je postříleli, pro všechny hrdiny.“

Nabil pušku.

„Hned jsem tady!“ řekl.

Lee Bolandová zvedla hlavu, když Keith odešel, a vyděšenýma očima pohlédla na Steva.

V těch očích se zračila otázka: Co teď? Co teď?

+ + + + +

Erskine a Stuart vytáhli z dostavníku těžké bedny se zlatem a postavili je na zem.

Stuart měl kolem hlavy provizorní obvaz. Jedna z kulek ho škrábla na uchu a ještě stále mu na límec stékala krev. Nevšímal si však toho. Hleděl jen na železné bedny a těžké zámky, kterými byly zajištěné. Potily se mu dlaně.

Kopl do jednoho z Yankeeů, kteří leželi okolo kočáru, převalil ho a sklonil se k první bedně. Natáhl kohoutek revolveru a dvakrát za sebou střelil do zámku. Potom kopl do víka a to se otevřelo.

Do bahna spadly světlé plátěné váčky.

Stuart se sklonil, jeden z nich vzal a třesoucími se prsty z něj vybral zlaté, desetidolarové mince. Pak vzhlédl na Erskina. Vzrušeně oddechoval.

„Co se na to dá říct?“ zamumlal. „Co se na to dá říct, Duku?“

Brazos mu vzal zlato z ruky a s opojením v očích na něj pohlédl. „Tolik zlata!“ řekl. „Tolik zlata!“

Kirby, který nezúčastněně stál vedle, dodal: „Dělejte, mizíme! Spočítat to můžeme později.“

„Tolik zlata!“ řekl Brazos ještě jednou.

Stuart se sklonil a zvedl jeden z plátěných váčků.

„Možná, když budu mít tolik peněz,“ chraplavě řekl, „že mě někdo bude moct vyléčit.“

Erskine kopl špičkou boty do bláta mezi váčky a pak přikývl.

„Proč ne?“ řekl. „Ale teď s tím odtud musíme zmizet. Kirby, přiveď ze stáje koně a pak to naložíme do sedlových brašen! Dělej, pospěš si!“

Kirby opřel svou karabinu o přední kolo dostavníku a vydal se ke stáji.

„Možná budu jednoho dne opravdu zdravý,“ řekl Stuart a takřka něžně pohladil váček. „Možná jednoho dne…“

Náhle se mu před očima zablesklo. Výstřel už neslyšel. Tiše se svalil na bednu s penězi.

+ + + + +

Když Keith uslyšel výstřel a spatřil mrtvého Stuarta, myslel si nejdřív, že někdo z vojáků Unie je ještě naživu a že to vystřelil on. Potom však uviděl, jak se Erskine a Brazos u dostavníku vrhli na zem a začali střílet na něco, co on vidět nemohl.

To něco bylo ve stáji a střílelo to z revolveru. Výstřely byly dunivé. Vedle Erskina vystříklo bláto a Keith slyšel, jak vykřikl: „Musíme dovnitř, Brazosi! Rychle!“

Míšenec ještě jednou vypálil a pak se rozběhl k domu. Kličkoval při tom jako zajíc.

Keith ho nechal vejít dovnitř. Stál za dveřmi, takže míšenec ho nemohl vidět.

Brazos zůstal ve dveřích a střílel odtud.

Keith vyšel zpoza dveří a namířil na něho pušku. „Brazosi!“ řekl.

Míšenec se otočil a vytřeštil oči.

„Keithe!“ řekl.

„Ano, to jsem já!“

„Keithe, tam – tam venku…“

Udělal prudký pohyb, jako by chtěl zvednout pušku, ale to již Keith zmáčkl spoušť.

„To je za to, že jsi zradil naši věc,“ řekl.

Brazos zavrávoral proti stěně a puška mu vyklouzla z rukou. Kulka ho zasáhla do břicha. Chytil se za něj a takto tam stál.

„Ne, Keithe!“ sténal. „Ne…“

„A to je za to, že jsi zradil mě!“ klidně řekl Keith a zmáčkl to ještě jednou.

Brazos nekřičel. Udělal jeden vrávoravý krok, sáhl po noži, ale pak se mu podlomily nohy a skácel se na podlahu.

Keith ještě pohlédl k dostavníku, kde se Erskine kryl za kolem, a rychle šel do vedlejší místnosti.

„Myslím, že to byla past!“ řekl. „Erskine je ještě naživu a možná i Kirby – možná.“

„Co chceš dělat?“ zeptal se Steve.

„Musím zmizet. Vylezu zadním oknem. Brzy budeš volný, Steve. Možná se už nikdy neuvidíme! Ale chci, abys mi věřil jedno: Nechci z těch peněz ani cent pro sebe. Mají sloužit jen k tomu, abychom mohli pokračovat v boji. Jednoho dne k tomu dojde, to ti přísahám. Nebudu mít klid, dokud ta chvíle nenastane. A vím, že mi v hloubi duše rozumíš, Steve. Jak by to také mohlo být jinak, vždyť jsme oba z Jihu. Hodně štěstí, bratře! Kéž bych tak Erskina mohl zabít sám, za to, co řekl o otci. Měj se dobře!“

Otočil se a tu strnul.

Na prahu dveří stál Erskine. V ruce držel revolver.

„Chceš mě zabít?“ zeptal se. Ze šrámu v obličeji mu tekla krev. „Chceš mě zabít?“ opakoval. „Za to, co jsem řekl o tvém otci? Každý věděl, že to byl parchanti Teď je tam, kam patří, Keithe. A ty – ty jsi nás přivedl do této pasti. Přežil jsem jenom já. Ale uvidíme, jestli chlapci venku budou střílet, když tu ženu použiju jako štít. Pozdravuj ode mě v pekle, Keithe.“

Zvedl revolver, namířil a zmáčkl spoušť. Třesk výstřelu byl v malé místnosti ohlušující.

Steve viděl, jak sebou Keith trhl, když ho zasáhla kulka. Puška mu vypadla z ruky.

Udělal jeden vrávoravý krok směrem k Erskinovi a potom ještě jeden.

Erskine znovu zmáčkl spoušť.

Steve vykřikl: „Keithe!“ Pak padl třetí výstřel.

Steve viděl, jak se Keith zhroutil na Erskina.

A křičel: „Keithe! Keithe! Keithe!“

Erskine ještě jednou zmáčkl spoušť, ale kohoutek narazil na prázdnou nábojnici.

Keith ho držel kolem krku a nemilosrdně ho škrtil.

Erskine ho tlačil do hrudi a chtěl ho od sebe odstrčit, ale nešlo to.

Několik vteřin tam stáli jako dvě sochy a pak začal Erskine mlátit kolem sebe. Bušil do Keitha, do jeho tváře, do břicha, ale sevření nepovolovalo. Ba naopak, ještě zesílilo.

Keith Jordan tam pevně stál, škrtil Erskina a jeho tvář byla bledá jako stěna.

Erskine cítil, jak mu ochabovaly síly, a začala ho se ho zmocňovat panika. V uších mu hučela krev. Pak se vrhl k zemi a strhl Keitha s sebou, přičemž se snažil uvolnit sevření. Kopal kolem sebe, ale Keith ho držel pevně. Měl zavřené oči a z nosu mu tekla krev. Držel však svého nepřítele pevně, jako by ho už nikdy nechtěl pustit.

Steve upřeně sledoval ten nelítostný boj. Viděl, jak se Erskinovy pohyby zpomalují a malátnějí, a pak Keithovy ruce pustil. Ještě několikrát kopl do podlahy, potom ochabl a zůstal ležet.

Bylo po všem!

„Keithe!“ řekl Steve. „Keithe!“ Hovořil tiše, jako by se bál, že by bratrovi mohl ublížit.

Keith otevřel oči. „Steve!“ řekl. „Bratře…“

„Ano, Keithe!“

Keithe Jordan si přejel dlaní hruď a když na ni pak pohlédl, byla celá od krve.

„Tak – tak – vypadá – smrt!“ řekl.

Steve nedokázal nic říct.

Keith se ramenem opíral o stěnu.

„Ale – bojoval – jsem,“ řekl.

Steve přikývl.

„A – a…“

„Ano, Keithe?“

„Vždycky – vždycky – jsem – bojoval – za Jih, Steve! Co – napíšeš – do deníku?“

„Napíšu…,“ odvětil Steve, „napíšu: všichni bratři byli stateční.“ „Ano?“ „Ano, Keithe.“ „Díky!“

Keith se pomalu svezl po stěně dolů. Ve tváři měl úsměv.

„Keithe!“ chraplavě řekl Steve.

Všiml si toho, že Lee Bolandová na něho hleděla, ale bylo mu jedno, že ho viděla plakat. Ani neodvrátil tvář.

„Byl to muž, jaký se narodí jednou za sto let,“ řekl. „Byl to vlastenec.“

Toto byl výsledek boje za svobodu, za kterou krváceli, za budoucnost, o které snili. Toto byl výsledek!

Zvenčí se ozývaly kroky, jež se blížily ke dveřím. Potom na něho padl stín a když vzhlédl, spatřil muže v prostém oděvu kovboje. Stál ve dveříqh a v ruce držel revolver.

Ohlédl se a jeho pohled ulpěl na obou mužích, kteří leželi vedle dveří, na Keithu Jordanovi a Erskinovi. Potom krátce pohlédl na Steva a přišel k Lee Bolandové. Strčil revolver do pouzdra, sklonil se k ní a rozvázal ji. Neřekl při tom ani slovo. Zdálo se, že to je Texasan, měl rovné, světlé vlasy a světlé šedé oči. Vypadal jako kovboj.

Potom se opět ozvaly kroky a když Steve vzhlédl, spatřil ve dveřích několik mužů.

„Prosím!“ řekl.

Jeden z nich se sklonil a rozvázal ho. „Kdo jste?“ zeptal se texaským přízvukem. „Stanice vám patří?“ „Ano.“

„Náhodou jsme jeli kolem, když třeskly výstřely,“ řekl kovboj a pomohl mu na nohy. „No a tak jsme se sem jeli podívat.“

„A proč jste jeli tudy?“ bez zájmu se zeptal Steve, jen aby něco řekl.

„Hledali jsme muže, který nás v Anderson’s Fort podvedl v kartách,“ odvětil jezdec. „Slyšeli jsme, že jel na sever. Říkal si Boland!“

Steve položil na stůl velkou, v kůži vázanou knihu. Iniciály B. S. J. vypadaly v ranním světle jako z olova.

Steve se již převlékl. Měl nyní na sobě vysoké černé jezdecké holínky a staré šedé vojenské kalhoty, bílou, čistou košili a kožený kabát se stříbrnými knoflíky, z nichž visely kožené řemínky. Na kalhotách měl kožené chrániče, chaparrajos, protože ho čekala dlouhá a náročná cesta. Na pravém boku se mu houpal revolver.

S cinkáním ostruh přišel k oknu a vyhlédl ven. Stál tam dostavník. Koně již byli vyměnění a vedle kočáru stál nový šéf stanice, který se bavil s kočím, jenž seděl na vysokém kozlíku a žvýkal tabák.

Na druhé straně dvora stála štíhlá Lee Bolandová. Ruce měla složené v klíně, hlavu měla skloněnou.

Náhle se otočila a vydala se k domu.

Steve jí otevřel dveře.

„Zapomněla jsem svou tašku,“ řekla a rozhlédla se po místnosti.

Podal jí ji.

„Kam pojedete, paní Bolandová?“ zeptal se.

„Neříkejte mi paní Bolandová! Jmenuju se Lee Bannisteravá.“

„Tak dobrá, slečno Bannisterová, kam pojedete?“

„Zpátky k Mississippi,“ váhavě odvětila. „A vy?“

„Zpátky ke Cattahoochee River!“

„Pak kousek pojedeme spolu.“

Přikývl.

„Rozmyslel jsem si to,“ řekl. „Proč bych nemohl začít znovu tam, kde všechno skončilo?“

„Na vašich plantážích?“

„Ano. Už jsem je nikdy nechtěl vidět, ale teď chci jet tam.“

„Ano,“ tiše přisvědčila. „Myslím, že musím jít. Dostavník za chvíli odjede.“

Steve ji doprovodil ke dveřím.

„Vyjedu za několik minut,“ řekl. „Musím ještě něco vyřídit.“

Hleděl za ní, když kráčela po dvoře ke kočáru. Ranní vánek si pohrával s jejími vlasy a šaty. Byla velmi půvabná.

A náhle věděl, že ten kousek cesty, který chtěl jet s ní, bude delší, než jen k Mississippi.

Pozoroval ji, když nasedala do dostavníku, který pak vyjel. Koně frkali. Kočí je švihl dlouhým bičem.

Kola vrzala, když vůz jel po již opět suchém písku. Zvedl se prach, když se dostavník otočil a zamířil na jih.

V okénku byla vidět úzká, světlá tvář, načež vše zakryl oblak prachu.

Přišel k němu nový šéf stanice. Byl to tělnatý muž se světlým obličejem a svalnatými pažemi. Košili měl na hrudi rozepnutou, byla pod ní vidět oranžová spodní košile.

„No?“ řekl. „je vám zatěžko odtud odjet?“ „Ne,“ odvětil Steve.

Muž se usmál a přesunul kus žvýkacího tabáku z jednoho kouta úst do druhého.

„Budete si muset pospíšit, příteli,“ řekl. „Dostavník jede rychle.“ Steve přikývl.

„Musím tu ještě něco vyřídit,“ řekl. „Rád bych to vyřídil tady.“ „Jen do toho!“

„Ano.“

Otočil se a s cinkáním ostruh přišel dovnitř. Posadil se ke stolu, otevřel kalamář a namočil do něho husí brk, načež rozevřel deník.

Oknem vyhlédl ven, na kopec s prostými kříži, na něž svítilo stoupající slunce.

Věděl, že pouštní vítr chubasco ty kříže vyvrátí a zavane pískem a že za rok už nikdo nebude vědět, že tam stály.

Keithe! pomyslel si. Proč se to muselo stát? Vezmu si tento deník a vzpomínky na tebe do Georgie, na břeh Cattahoochee.

Nový šéf stanice si ve dveřích odkašlal. Stál na prahu a pozoroval Steva, jako by čekal na to, až odjede.

Steve na něho krátce pohlédl. Musel si pospíšit.

Ještě jednou namočil brk do kalamáře, pak na novou stranu deníku plukovníka Benjamina Samuela Jordana nadepsal datum a pomalu začal psát: Před dvěma dny padl můj bratr Keith Jordan jako poslední oběť té hrozné války. Zemřel za věc, pro kterou žil a bojoval, zemřel za svůj ideál. Byl hoden jména, které nosil.

Potom se zarazil. Chvíli mu to připadalo, jako by někdo stál vedle něho, jako by mu položil ruku na rameno.

Pak jistou rukou napsal poslední větu.

Všichni bratři byli stateční!