John Kirby

Colorado western 186. Supi v Lovelocku

Čtyři muži se vydali hledat jednoho pohřešovaného zlatokopa. Muži, kteří už ani nemohli být rozdílnější: Elegantní detektiv společnosti Pinkerton Max Quitman, věčně opilý, ale všemi mastmi mazaný indián Krvavý nůž, chladnokrevný pistolník McAlester a lovec lidí Pinky Brown, který se rád oblékal jako kněz a který neustále pronášel výroky z bible. Byla to náhoda, že se tento prazvláštní čtyřlístek sešel v Lovelocku, díře v Nevadské poušti, kde kojoti dávali dobrou noc. Lovelock však byl rájem v porovnání s peklem, které tyto muže čekalo. Ale to jim nevadilo. V pekle se totiž cítili jako doma…

„Byl jste partnerem Salomona O’Briena, pane Carsone, musíte přece vědět, kde je můj otec!“

Rozzuřené, zelené oči té ženy byly upřeny na starého, sešlého muže, který stál u pultu a už měl popito.

Měl matný pohled a rozpačitě si mnul nos, který dominoval jeho tváři jako kostelní věž Lovelocku.

Bylo na něm vidět, že má co dělat, aby se soustředil. Pravděpodobně už viděl dvojmo. Pomalu pohupoval hlavou a brblal: ,,O’Brien je pryč.“

„Kde, pane Carsone?“ Mladá žena mu zalomcovala ramenem.

Harperovi Carsonovi řečenému Velký nos se udělalo špatně. Zezelenal a barman k němu rychle přisunul novou sklenici bourbonu.

Malý, zavalitý muž v hnědém obleku s proužky přistoupil k mladé ženě a položil jí ruku na rameno.

„Vidíte přece, že vám nemůže nic říct, slečno O’Brienová,“ sykl. „Nechte ho na pokoji, jinak ještě všechno pokazíte!“

„Pak za své peníze konečně něco udělejte, Quitmane!“ vyhrkla.

V jejích zelených očích se zajiskřilo. Očividně jí bylo zatěžko řídit se radou toho muže. Potom však Carsona přece jen pustila a prudce se otočila. S šustěním sukní opustila malý saloon. Zrudla hněvem a hanbou, když viděla šklebící se tváře mužů u stolů.

Pak se pohledy přítomných upřely na muže v pruhovaném obleku. Max Quitman o dva kroky ustoupil, směrem ke svému zvláštnímu klobouku, který ležel na pultu.

V Lovelocku, malém nevadském městě, se sice mluvilo o tom, že ve velkoměstech na Východě lidé nosí takové klobouky, ale nikdo tomu dosud nevěřil.

„To je buřinka, chlapi,“ řekl jeden z nich a další dodal, že by se v tom určitě dala vařit vejce.

Max Quitman se o pozornost, kterou vzbuzoval, nestaral. Jeho tmavé oči byly upřeny na starého Big Nose Carsona. Věděl, že nemluvil pravdu. Všichni to věděli, ale nikdo mu to nemohl dokázat.

Max Quitman do sebe hodil whisky, položil na pult čtvrťák, vzal buřinku a kývnutím se rozloučil s plešatým barmanem.

Když vyšel ven, uslyšel hlasy mužů v saloonu. Dozajista se bavili o podivných cizincích, kteří se objevili v Lovelocku a vyptávali se na Salomona O’Briena, jenž před půlrokem beze stopy zmizel. Každý si myslel, že v tom měl prsty Big Nose Carson, protože chtěl zlatou žílu, kterou našli v Humboldt Range, vytěžit sám.

Marshal Tom Hearne Big Nose Carsona na týden zavřel, ale starý muž dál tvrdošíjně trval na tom, že Salomon O’Brien prostě a jednoduše jednoho dne zmizel.

+ + + + +

Max Quitman se zamračil, když se rozhlédl po prašné Main Street. To nebylo město, to byl jeden velký hřbitov. Pomyslel na Chicago, kde byl doma, a znovu proklel den, kdy vstoupil do služeb detektivní kanceláře Allana Pinkertona. Myslel si, že bude lovit zločince ve velkoměstě, ale namísto toho pracoval nyní už roky v pustinách Západu.

Přivřel oči, protože mu do nich svítilo slunce. Kromě jednoho velkého psa, který líně ležel ve stínu verandy a chňapal po mouchách, a několika slepic, které se hrabaly v prachu ulice, neviděl živou duši. Všichni drželi siestu.

Max Quitman hleděl na vysokou kostelní věž, která v tom Zapadákově působila nepatřičně. Slyšel, že obyvatelé Lovelocku chodili každou neděli do kostela, neměli však nikoho, kdo by jim kázal. Bylo ovšem možné, že se to brzy změní.

Dorazil na malou plazu, která tvořila centrum města. Studna uprostřed plazy byla používána už jen pocestnými, ale i těch bylo nyní jen poskrovnu.

Max Quitman zůstal na chodníku, dokud nedorazil ke žlutému domu, nad jehož vchodem visel štít s nápisem: „Penzion slečny Emily“. Menšími písmeny pod ním bylo napsáno: „Pouze pro dámy a gentlemany.“

Usmál se, když pohlédl přes plazu na protější dům. Byl natřený červenou barvou a nad vchodem stál nápis stejné barvy: „Vivian’s Restingplace. Pouze pro pány.“

Po tom, co Max Quitman poznal slečnu Emily Wheelerovou, si dokázal představit, jak hluboce ji musel pohled na protější dům zraňovat.

Rád by se do „Vivian’s Restingplace“ někdy podíval, ale bohužel pracoval pro ženu.

Otevřel dveře penzionu zdobené pestrým sklem a vešel do velké místnosti, kde byla jídelna.

U dlouhého stolu, který zabíral celou délku jídelny, seděl vousatý muž v černé sutaně.

„Bůh s vámi, bratře,“ řekl srdečným tónem.

„I s vámi, reverende,“ odvětil Max Quitman s úsměvem. „Šla slečna O’Brienová do svého pokoje?“

Reverend usrkl mléčné polévky a přikývl.

Max Quitman vyšel po schodech do patra, aby unikl eventuálnímu rozhovoru o zkaženosti tohoto světa. Zaklepal na dveře pokoje Maud O’Brienové, a když se ozvalo „dál!“, vešel dovnitř.

Stála u okna a byla k němu otočená zády. Její zrzavé vlasy připomínající lví hřívu na slunci doslova zářily.

Zavřel dveře a zůstal stát u nich. Tiše řekl: „Je mi to líto, slečno O’Brienová, ale ani marshal ze starého Carsona nic nedostal.“

Prudce se otočila a divoce zavrtěla hlavou.

„To přece vidí i slepý, že ten zavšivený opilec lže!“ vyhrkla. „Pravděpodobně má mého otce na svědomí a chce Lost Ear Mine jen pro sebe!“

Max Quitman pokrčil rameny.

„Trochu jsem si promluvil s marshalem Hearnem,“ klidně odvětil. „Zná Harpera Carsona už několik let. Stejně tak jako vašeho otce. Ti dva byli přátelé a Hearne si nedokáže představit, že by Carson vašeho otce zabil.“

„Ale proč tedy něco tají?“ přidušeně řekla. „Řekl jste přece, že ani marshal nevěří, že můj otec zmizel beze stopy.“

„Ne,“ zamyšleně přisvědčil Max Quitman, „tomu nevěří. Myslí si, že za tím něco musí být. Už třikrát Carsona sledoval, když jel z Lovelocku do Humboldt Range, ale pokaždé jeho stopu ztratil v Humboldt Sink.“

„Humboldt Sink?“ zeptala se dívka.

„Solná poušť. Nehostinná oblast, jak mě ujistil marshal. Teploty okolo šedesáti stupňů, ztvrdlá a rozpukaná solná krusta. Plochá rovina dlouhá pět mil. Přesto tam marshal Hearne Carsonovy stopy nikdy nenašel.“

„Na pět mil přece musí být všechno vidět!“ řekla.

„Tetelící se vzduch,“ odvětil Max Quitman. „Marshal Hearne tvrdí, že na vzdálenost 500 yardů všechny obrysy mizí.“

Maud O’Brienová na něho pohlédla.

„Doufám, že budete mít větší úspěch, pane Quitmane,“ tiše řekla. „Víte, jak mi na tom záleží. Vzdala jsem se všeho a vložila do tohoto pátrání všechny své prostředky. Musíte uspět, jinak si můžu rovnou hledat džob naproti ve Vivians Restingplace.“ Levou rukou ukázala přes rameno.

Max Quitman se usmál. Tam by sis vydělala dobře, pomyslel si. Nahlas řekl: „Tak daleko to ještě naštěstí nedospělo, slečno O’Brienová. Marshal mi pověděl, že Harper Carson jezdí do Lovelocku každé dva měsíce a kupuje tu vybavení a zásoby, jako by měl na starosti celou armádu. Když se ho někdo zeptá, proč těch zásob kupuje tolik, nikdy neodpoví. Platí ryzím zlatem a tvrdí, že to je jeho věc, co za to zlato koupí. Před nedávném se marshal dozvěděl, že starý muž takto ve velkém nakupuje nejenom v Lovelocku, ale i v Brady’s Hot Springs, Stillwateru a Dixie Valley. Nikdo neví, co s tím vším dělá, ale marshal si myslí, že bychom odhalili Carsonovo tajemství, kdybychom to věděli.“

„Pak to zjistěte, pane Quitmane,“ energicky řekla Maud O’Brienová.

Přikývl.

„Samozřejmě. Harper Carson se dnes opije jako vždycky, když je v Lovelocku. Zítra vyrazí se svými třemi mezky a já mu budu v patách.“

„Myslíte, že jeho stopy neztratíte jako marshal?“

Detektiv se usmál.

„Nejsem sice Jim Bridger, slečno O’Brienová,“ řekl, „ale pálí mi to. Trochu jsem se poptal na stopaře a z nejrůznějších stran mi bylo řečeno, že v úvahu přichází jen jeden. Je to starý indián z kmene Walapaiů. Prý zná Humboldt Range jako své boty.“

„Už jste s ním mluvil?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou.

„Bohužel to nešlo. Vyspává kocovinu ve své chatě. Řekli mi ale, že odpoledne bude zase střízlivý.“

Maud O’Brienová se zamračila.

„Doufám, že jednáte správně, pane Quitmane,“ řekla. „Víte, že mé prostředky jsou omezené.“

Přikývl a otevřel dveře. „Udělám vše, co bude v mých silách, slečno O’Brienová,“ řekl a šel.

+ + + + +

Páchl jako kozí stáj, ze které se rok nevyvážel hnůj. Jako kozí stáj, v níž někdo vylil sud whisky.

Max Quitman pozpátku ustoupil ke dveřím a musel se zhluboka nadechnout, než se odvážil dovnitř vejít podruhé. Se zatajeným dechem prošel místností a otevřel okno, kde byl místo skla naolej ováný papír.

Přesto se téměř neodvažoval nadechnout.

Chrápání, které se ozývalo z postele v tmavém rohu místnost), náhle utichlo.

„Ani hnout, jinak je po tobě!“ řekl chraplavý, unavený hlas.

Max Quitman opatrně zvedl ruce do výše ramen, načež se pomalu otočil. Potom je opět sklonil. Na rtech měl pohrdavý úsměv. Pozoroval, jak se starý indián pokoušel vrávoravě zvednout z postele. V pravé ruce sice držel nůž, ale ten byl větším nebezpečím pro něho samotného než pro detektiva agentury Pinkerton.

„Ty jsi Krvavý nůž?“ pochybovačně se zeptal Quitman.

„A ty být ten tlusťoch, který potřebovat nejlepšího zvěda Divokého západu?“ zeptal se indián opileckým, hrdelním hlasem.

Starý Walapai se konečně dokázal posadit. Sice ještě vrávoral, ale ruku, ve které držel široký nůž bowie, už měl klidnější.

„Mám pro tebe džob, Krvavý noži,“ řekl Quitman.

„Džob dobrá,“ odpověděl Walapai a říhl tak, že se zatřepotal papír v okně.

„A nechceš vědět, co to je za džob?“ zeptal se Quitman se svraštělým čelem.

„Tlusťoch už bude vyprávět,“ řekl Krvavý nůž a opatrně se vytáhl po opěradle židle.

„Sakra, jmenuju se Quitman!“ procedil detektiv mezi zuby. „Já ti taky neříkám špinavý rudokožče!“

Krvavý nůž se usmál. Neměl skoro žádné zuby.

„Tlusťoch potřebuje pomoc Krvavého nože,“ lhostejně odvětil. „Jestli říct špinavý rudokožec, Krvavý nůž ho zapíchnout.“

Max Quitman sevřel rty. Ten zatracený rudoch měl pravdu. Krvavého nože nemohl nikdo nahradit. Podle výpovědí obyvatel Lovelocku byl Walapai jediný, kdo mohl vystopovat Harpera Carsona v Humboldt Ranger. Pro muže zákona Krvavý nůž nikdy nejezdil, proto se marshal Tom Hearne museí vždycky spolehnout jen sám na sebe.

„Ty whisky?“ zeptal se Krvavý nůž s nadějí v hlasu.

„Jen, když se dohodneme,“ řekl rozzuřený Max Quitman. „Potřebuju tě jako stopaře.“

Krvavý nůž se zachechtal. „Ty chtít zlato od Velkého nosa!“

Detektiv na něho nedůvěřivě hleděl. Jak to všechno věděl? Podle výpovědí mužů, kteří si Walapaie najali, musel starý rudokožec už celé hodiny ležet ve stáji a vyspávat kocovinu.

„Nechci jeho peníze,“ ostře odpověděl, „ale chci vědět, co se stalo s panem Salomonem O’Brienem. Jsem tu v Lovelocku s jeho dcerou a nevěříme, že Harper Carson nic neví. A protože nic neřekne, tak ho chci stopovat, aby nás přivedl k panu O’Brienovi. Na to potřebuju tebe.“ Krvavý nůž přikývl. „Dobrý džob,“ řekl. „Ty platit dobře?“

Aspoň mi už neřekl „tlusťochu, pomyslel si Max Quitman s úlevou a byl si jistý, že má vyhráno.

„Musíme vyjet zítra brzy ráno, aby nám Harper Carson nezmizel/’ řekl. „Dnes v noci bys neměl pít, Krvavý noži.“

Walapai se usmál.

„Krvavý nůž nemůže jet,“ odvětil. „Nemá koně.“

„Nějakého ti půjčím v nájemní stáji.“

Starý rudokožec zavrtěl hlavou a pohlédl na něho.

„Krvavý nůž jet jen na pintoví,“ zabručel. „Jinak na džob zapomenout.“

„Sakra, kde mám v této díře sehnat pinta?“ zařval Quitman, kterému pomalu začaly docházet nervy.

„Tlusťoch nervózní,“ řekl Krvavý nůž. „Ne dobré pro džob.“

„Omlouvám se, Krvavý noži,“ zabručel muž, „ale víš, jestli se dá v Lovelocku sehnat pinto?“

Walapai přikývl.

„Ty jít k panu Canbymu. On vlastnit obchod. Ty přinést mou spencerovku a můj talisman. Bez talismanu Krvavý nůž ne džob.“

„O.K., Krvavý noži,“ vyhrkl zoufalý Max Quitman. „Pojďme k panu Canbymu.“

„Ty ne whisky?“ zeptal se Krvavý muž a naklonil hlavu.

Detektiv neochotně vytáhl malou láhev a podal ji Walapaiovi.

Krvavý nůž si ji vzal a protočil si ji mezi prsty. Pak se nadechl, vytáhl zátku a přiložil si ji ke rtům. Po dvou locích byla láhev prázdná. Vydechl a vyhodil ji z okna.

„Howgh,“ zabručel, „whisky dobrá, ale málo.“

Přišel ke dveřím a tělnatý Max Quitman měl co dělat, aby s ním udržel krok.

Když dorazili k obchodu na plaze, byl detektiv zadýchaný.

Krvavý nůž zůstal stát před vchodem a nechal tlusťocha vejít dovnitř. Quitman na něho pohlédl. Nedůvěřoval mu, ale neměl na vybranou, protože ho potřeboval jako stopaře.

Pan Canby se právě rozloučil se dvěma dámami, které se na Maxe Quitmana koketně usmály. Byly krásné a detektiv si byl jistý, že jde o personál Vivian’s Restingplace, který měl takové vyzývavé pohledy v popisu práce.

Opětoval úsměvy a pokrčil rameny, když si všimly Krvavého nože a vyčítavě na něho pohlédly, že se zahazuje s takovým opilcem.

Pan Canby ho přátelsky pozdravil, což se však rázem změnilo, když u dveří spatřil Walapaie. Zrudl, vyběhl zpoza pultu a zahrozil indiánovi pěstí.

„Řekl jsem ti, že se tu už nemáš ukazovat, Krvavý noži!“ vykřikl. „Zmiz, než vytáhnu tvou spencerovku a provrtám tě jako řešeto!“

Krvavý nůž se zašklebil, jako by kousl do citrónu. Zkřížil si ruce na prsou a široce rozkročen zůstal stát u dveří. Zřejmě si myslel, že by to bylo pod jeho důstojnost odpovídat panu Canbymu na jeho urážlivé poznámky.

Pan Canby se ohlédl na Maxe Quitmana.

„Dávejte si na toho rudocha pozor!“ vyhrkl. „Krvavý nůž je ten nejprohnanější člověk, jakého jsem kdy viděl. Představte si, že mi jako zástavu za své dluhy dal koně. A teď mě ta mrcha vyjídá!“

Max Quitman se rozpačitě škrábal na krku.

„Proto jsem tady, pane Canby,“ řekl. „Chci Krvavému noži vykoupit zpátky pinta a spencerovku.“

Pan Canby na tlustého muže nevěřícně hleděl.

„Cože chcete?“

„Kolik vám Krvavý nůž dluží?“

Pan Canby polkl. Zdálo se, že to nechápal.

„Dvacet dolarů za pinta a deset dolarů za spencerovku,“ rychle řekl.

Max Quitman polkl. Tolik peněz za Krvavého nože utratit nechtěl. Rudoch mu koneckonců měl jen ukázat stopy. Za to měl zinkasovat měsíční mzdu kovboje, což nebylo málo. Viděl však, že Krvavý nůž by bez koně a pušky nikam nejel.

Vytáhl třicet dolarů a položil je před pana Canbyho na pult. Krvavý nůž, který přišel blíž, vytřeštil oči. Bylo jasné, že tolik peněz pohromadě ještě neviděl.

Pan Canby po nich rychle sáhl a bleskově je strčil do kapsy, aby si to cizinec náhodou zase nerozmyslel.

Otočil se a sklonil se k podlouhlé bedně, v níž měl dlouhohlavňové zbraně. Když Maxi Quitmanovi podával Walapaiovu spencerovku, řekl: „Pinto stojí vzadu ve stáji. Chci, aby zmizel nejpozději do hodiny!“

Max Quitman pokrčil rameny a Krvavý nůž se nestydatě zašklebil.

„Vypadni, ty zatracený rudokožče!“ zařval Canby. „A už sem nikdy nechoď!“

Walapai se otočil a se zdviženou hlavou šel ven. Když Max Quitman vyšel ze dveří obchodu na chodník, nikde ho neviděl. Opřel se o pažbu spencerovky a čekal, až se objeví.

Málem omdlel, když spatřil koně, kterého si indián přivedl.

Srst měl hezkou, ale to bylo také vše, co na něm mohl pochválit. Měl obrovské břicho, protože u Canbyho jenom žral, a při chůzi se potácel, jako kdyby se nedokázal udržet na nohou. A ještě k tomu to byl mimochodník.

„Dá se na něčem takovém vůbec jezdit?“ zeptal se, když Krvavý nůž přišel k němu a natáhl ruku po spencerovce.

Walapai mu neodpověděl.

„Talisman od pana Canbyho?“ zeptal se.

Max Quitman na něho pohlédl.

„Jaký talisman?“

„Ty jít k panu Canbymu,“ odvětil Krvavý nůž. „Bez talismanu Krvavý nůž ne džob.“ Otočil se a šel se svým vrávorajícím pintem přes plazu.

„Hej, ještě jsme to nevyřídili!“ zvolal detektiv. Klel, když viděl, že se Krvavý nůž o něho nestará. Potom se otočil a šel zpátky do obchodu.

Pan Canby sebou trhl a dal ruku pod pult, kde měl očividně revolver. Zřejmě si myslel, že si to cizinec rozmyslel.

„Krvavý nůž něco říkal o nějakém talismanu,“ zabručel Quitman.

Canby si oddechl. Přikývl, na chvíli odešel a vrátil se s koženým váčkem, který držel špičkami prstů, daleko od sebe.

„Co to je?“ rozrušeně se zeptal Quitman.

„Talisman Krvavého nože,“ odvětil pan Canby. „Pět dolarů, pane.“

Max Quitman zavrtěl hlavou. Pět dolarů za páchnoucí váček? To už bylo příliš!

Pan Canby se předklonil. Poznal svou šanci a chtěl ji využít.

„Bez talismanu Krvavý nůž Lovelock nikdy neopustí,“ řekl.

Max Quitman na něho upřeně hleděl. Takže i obchodník byl, jak se zdálo, informovaný o tom, co ve městě dělal.

„Co je v tom váčku?“

Pan Canby se zašklebil.

„Ještě jsem se tam nedíval a ani to neudělám. Co rudoši dávají do talismanů? Žabí hlavy, netopýří křídla, drápy z pumy, ocásky ještěrek a podobné věci.“

„Pět dolarů?“ nevěřícně se zeptal Quitman.

„Pět dolarů,“ odhodlaně řekl pan Canby.

Chvíli si hleděli do očí, načež se pan Canby předklonil a tiše řekl: „Nepodceňujte to, pane. Jednou jsem zažil, jak Krvavý nůž reagoval, když jsem mu hrozil, že tu věc hodím do ohně. Zbledl jako stěna. Bez talismanu je totiž člověk bez duše a nesmí vstoupit do Manitouových věčných lovišť.“

Max Quitman si ho měřil pohledem. Neměl pocit, že by si z něho majitel obchodu utahoval. To, co říkal, odpovídalo tomu, co už slyšel. Možná nebude na škodu mít něco, čím bych Krvavého nože mohl přitlačit ke zdi, pomyslel si.

Přikývl a položil na pult deset dolarů. Potom si vzal mastný váček a šel ven. Když pohlédl přes plazu, spatřil před saloonem Desert pinta. Přidušeně zaklel.

Už se tam chtěl vydat, když tu uslyšel tichý dusot. Ohlédl se.

Ke studni uprostřed plazy jeli dva jezdci.

Přivře] oči. Okamžitě poznal, že jeden z nich, mladík se světlými vlasy, které mu byly vidět pod zpoceným stetsonem, měl na rukou želízka, kterými byl připoután k hrušce sedla.

Druhý muž zaujal Quitmanovu pozornost. Z profesionálních důvodů. Byl vysoký a ramenatý. Podle toho, jak seskočil ze sedla, detektiv poznal, že má před sebou zkušeného bojovníka. Peacemaker měl nízko u boku, pažba trčela z pouzdra stranou.

Na několik vteřin na něho pohlédl, potom se sklonil ke studni a vytáhl vědro, které vylil do úzkého žlabu. Udělal to ještě několikrát, dokud se koně nenapili do sytosti.

Max Quitman šel po chodníku k saloonu. Musel zabránit tomu, aby se Krvavý nůž opět zpil. Zítra ráno, až Harper Carson vyjede ke svému zlatému dolu, musí mít jasnou hlavu, pomyslel si.

+ + + + +

Waco McAlester krátce pohlédl na obtloustlého muže v hnědém obleku s proužky a zvláštním klobouku. Pak dospěl k přesvědčení, že ten muž sice vypadá neškodněji, než jaký ve skutečnosti je, ale že mu nemůže být nebezpečný.

Vytáhl ze studny vědro a nalil vodu do úzkého dřevěného žlabu. Za sebou slyšel rozzuřené frkání Linka Corrigana, o to se však nestaral. Corrigan mu v posledních dvou týdnech, při svém útěku z Candelarie, nadělal spoustu těžkostí. Ještě za to nezaplatil, McAlester však věděl, že se dočká v okamžiku, kdy kat v Candelarii Corriganovi utáhne smyčku kolem krku.

Teprve ze čtvrtého vědra se Waco McAlester napil. Vypláchl si prach z úst a zase vodu vyplivl. Koutkem oka viděl, že tlouštík zmizel v saloonu Desert.

Rozhlédl se.

Červeně natřený dům nalevo od saloonu Desert ho velmi zajímal. Předsevzal si, že se tam zeptá na pokoj, až promluví s marshalem.

Marshalova úřadovna se nacházela na místě, kde na plazu z jihu ústila Main Street.

„Mám žízeň!“ rozezleně řekl Link Corrigan. „Nemůžeš se mnou jednat hůř než s koňmi!“

„Koně nikoho nezavraždili,“ lhostejně odvětil McAlester.

„Kolikrát ti mám říkat, že jsem Juana Dominga zabil v sebeobraně!“ zasyčel Corrigan. „Odměnu za mou hlavu vypsal jeho otec! To ti nestačí?“

Waco McAlester pokrčil rameny.

„Stěžuješ si na špatné adrese,“ řekl. „Já tě jen odvezu do Candelarie a zinkasuju odměnu. Nebudu tě soudit. To udělá soudce.“

Link Corrigan na něho rozzuřeně hleděl. Jak často se McAlesterovi v posledních dnech po tom, co ho nedaleko Winemuccy chytil do léčky, snažil vysvětlit, že bohatý don Ignacio Domingo je v Candelarii všemocný? Neměl by sebemenší šanci dokázat svou nevinu, jakmile by se ocitl ve spárech dona Ignacia. A jak ho znal, byla již pro něho postavená šibenice. Mlčel, když McAlester odváděl oba koně k marshalové úřadovně. Rozhlížel se, ale tak brzy večer se toho v té Zlámané Lhotě moc nedělo.

Waco McAlester přivázal oba koně k zábradlí před úřadovnou. Vyšel na chodník a otevřel dveře.

Kouřová skla v oknech dovnitř propouštěla jen málo světla. V místnosti panoval nepořádek, jako by tam právě došlo k výbuchu.

Waco McAlester málem zakopl o jednu botu. Všude ležely tužky, všude, jen ne tam, kde měly být.

Psací stůl byl čistý. Pouze uprostřed stála zpola plná láhev s whisky.

Ještě to tak, pomyslel si Waco.

Tu se otevřely těžké dřevěné dveře a na jejich prahu se objevil zívající ospalý muž s rozcuchanými vlasy. Na mastné kožené vestě měl matnou hvězdu.

„Co se děje?“ zabručel.

„Vy jste marshal?“ zeptal se McAlester.

Muž se přesvědčil o tom, že má na vestě hvězdu, a ukázal na ni.

„Nevidíte to?“

Waco McAlester pokrčil rameny.

„Vypadá, jako kdybyste ji ukradl,“ řekl.

„Chlape!“ zabručel muž zákona. „Chcete dostat do kebule?“

„Jen klid, marshale,“ řekl McAlester. „To byl jen vtip. Mám tu zajatce, který zabil jednoho člověka v Candelarii. Vezu ho tam. Rád bych ho dnes v noci ubytoval ve vašem vězení, abych se mohl jednou v klidu vyspat.“

Marshal přivřel oči.

„Vy jste lovec lidí?“ zeptal se a z tónu jeho hlasu se dalo odvodit, co si o těchto lidech myslí.

„Máte něco proti tomu, marshale?“ zeptal se usmívající se McAlester.

„Ukažte mi zatykač, který byl vydán na vašeho zajatce.“

McAlester pomalu zavrtěl hlavou.

„Když jsem se za ním vydal, uplynuly od vraždy teprve dvě hodiny,“ odvětil. „Nemohl jsem čekat, až soudce vystaví zatykač.“

Marshal Tom Hearne na něho nedůvěřivě hleděl. Pak přišel k psacímu stolu, lokl si z láhve a kývl přes rameno k otevřeným dveřím, za nimiž byly cely vězení.

„Poslužte si, pane Lovče lidí,“ řekl.

„Jmenuju se Waco McAlester.“

Marshal pozvedl obočí.

„Myslel jsem si, že vaším revírem je Arizona, pane McAlestere.“

Waco McAlester se usmál.

„Rád bych poznal i jiné kraje.“

„Klíč visí na hřebíku na chodbě,“ řekl Tom Hearne, prošel kolem McAlestera a vyšel ven. Zamyšleně si prohlížel mladíka, který ještě stále seděl se svázanýma rukama v sedle koně. Nevypadal jako vrah, ale Tom Hearne nosil hvězdu příliš dlouho na to, aby nevěděl, že i člověk s andělskou tváří může být krvavý zabiják.

Sešel na ulici a přes plazu se vydal k saloonu Desert, aniž by se jedinkrát otočil. V půli cesty spatřil reverenda, který vyšel z domu slečny Emily Wheelerové.

Pak před saloonem uviděl pinta Krvavého nože. To ho udivilo. Kde mohl Walapai vzít peníze na to, aby ho od pana Canbyho odkoupil zpátky, pomyslel si.

Tom Hearne si předsevzal, že se na to Krvavého nože zeptá.

+ + + + +

Waco McAlester přidušeně zaklel, když uviděl muže v černé sutaně, který vyšel z penzionu. Věděl, že don Ignacio Domingo není člověk, který by sázel na jedinou kartu. Odměna ve výši 5 000 dolarů, kterou vypsal za hlavu Linka Corrigana, musela přitáhnout supy z okruhu pěti set mil.

Reverend ho neviděl. Vešel do saloonu těsně před marshalem.

McAlester vytáhl z kapsy vesty malý klíč a odemkl jím želízka, která měla Corrigan na rukou.

„Nic nezkoušej, jestli chceš do Candelarie dorazit živý, chlapče,“ varoval ho.

Zajatec však byl příliš vyčerpaný na to, aby se mohl pokusit o útěk. Jenom rozhořčeně pohlédl na lovce lidí a vydal se do schodů vedoucích na verandu, když ho k tomu McAlester vyzval.

Waco ho přivedl ke dveřím vězení a pak k jedné z obou cel. Vlevo na zdi visel na hřebíku klíč.

Waco postrčil Corrigana do první cely, zavřel dveře a zamkl.

„Mám žízeň, sakra!“ vykřikl mladík, když se McAlester otočil a odešel do kanceláře. Lomcoval zamřížovanými dveřmi, ale ty v pantech seděly pevně.

Po několika minutách se McAlester vrátil. Přinesl hrnek vody, který prostrčil mezi mřížemi.

„To ti musí prozatím stačit,“ řekl. „Povím někomu, aby ti přinesl něco na zub.“

Link Corrigan mu vytrhl hrnek z dlaně a rychle ho vypil. Pak pohlédl na těžké dřevěné dveře, které za sebou lovec lidí zavřel. Klíč od cely si vzal.

McAlester zavrtěl hlavou, když přišel do kanceláře a rozhlédl se po tom nepořádku. Marshal byl opravdu zábavný. Nejenže mu byla úřednická práce zcela lhostejná, navíc v kanceláři nechal samotného cizího člověka. Očividně se tam nepředřel.

Zvedl několik zatykačů, které vzbudily jeho zájem, a prohlédl si je. Byly to staré dokumenty. Jeden z banditů, kterých se týkaly, už měl za sebou tři roky ve vězení, další dva byli již dávno na pravdě boží.

Náhle se zvenčí ozval dusot kopyt. Pustil papíry na stůl. Přes kouřová skla v oknech nepoznal jezdce, který zastavil před úřadovnou.

McAlester si ale všiml, že si dlouho prohlížel oba koně u zábradlí, než pomalu slezl ze sedla. Podle siluety širokého sombrera poznal, že to musí být Mexičan.

McAlester ustoupil k psacímu stolu a posadil se do marshalova křesla. Vytáhl šuplík a spatřil několik hvězd zástupců, které měl marshal pro případ, že by potřeboval pomoc.

Rychle si jednu z nich strčil do kapsy. Jen co s tím byl hotov a po tom, co vytáhl svůj peacemaker z pouzdra a položil si ho kryt psacím stolem na klín, se otevřely dveře kanceláře.

Byl to Mexičan.

Sombrero se stříbrem zdobenou krempou držel v levé ruce před břichem, takže si jím zakrýval kolt. Přes rameno měl zavěšenou navažskou přikrývku, která mu zřejmě sloužila jako poncho. Díky nábojovému pásu, který měl pověšený přes pravé rameno, vypadal bojovně.

Jeho pečlivě střižený knírek se zachvěl, když pohlédl na muže za psacím stolem.

Waco McAlester se v duchu usmál. Mexikán v tom Zapadákově očividně nečekal tvrdého muže a představoval si, že bude mít snadnou práci.

„Venku stojí kůň, který mě zajímá, seňore,“ řekl chraplavým hlasem.

„Chcete ho koupit?“

Mexičanovi se zablesklo v očích.

„Spíš mě zajímá muž, který na něm jezdí,“ řekl.

„A co od něho chcete, jestli se smím zeptat?“ V McAlesterově hlasu byl číhavý podtón, který Mexičanovi neunikl. Velké sombrero si posunul dál doprava, takže Waco už mu neviděl ani ruku.

Mexičan náhle přivřel oči, když pohlédl do tmavého ústí hlavně McAlesterova peacemakeru, který se bleskově objevil nad hranou stolu.

„Odložte sombrero, hombre!“ ostře řekl Waco McAlester. „Chci vidět vaše ruce. A pak mi odpovíte na mou otázku!“

Mexičan na několik vteřin strnul, potom však pomalu dal sombrero stranou. McAlesterovi neunikl pohyb jeho paže. Když se objevila, byla již opět vzdálená několik coulů od pažby revolveru.

„Tak je to správně,“ řekl Waco. „A teď mluv!“

„Jezdec, který jezdí na valachovi tam venku, je vrah,“ přidušeně řekl Mexičan.

McAlester přikývl.

„A kdo jste vy?“

Muž na něho udiveně hleděl.

„Víte, kdo je muž na valachovi?“ zeptal se.

McAlester se usmál.

„Link Corrigan, vrah Juana Dominga,“ klidně odvětil. „Odměna 5000 dolarů.“

Mexičan syčivě vydechl.

„Jsem Paco Aguilar,“ řekl, „segundo dona Ignacia Dominga. Juan byl pro mě jako bratr.“

„Pak jste na něho měl dávat větší pozor,“ zabručel Waco.

„Kde je ten hajzl?“

Mexičan měl sto chutí jít ke dveřím vězení, ale McAlesterův peacemaker ho přivedl zpátky k rozumu.

„Co od něho chcete, Aguilare?“ zeptal se lovec lidí. „Corrigan patří mně. Odvezu ho do Candelarie a ten, kdo se pokusí mi v tom zabránit, za to tvrdě zaplatí!“

Mexičan měl v očích číhavý výraz.

„Vy jste zástupce marshala, pane,“ řekl. „Můžete vůbec inkasovat odměny?“

Waco McAlester si s úsměvem sundal hvězdu a položil ji na stůl.

„Jenom jsem si ji vypůjčil, hombre. Jmenuju se Waco McAlester. Vystopoval jsem Linea Corrigana a zajal ho. Patří mně, chápete? Jestli s ním něco zamýšlíte, pak počkejte, až ho předám marshalovi v Candelarii!“

Paco Aguilar zavrtěl hlavou.

„Nikdo vám tu odměnu nevezme, pane McAlestere,“ řekl. „Chci ho jen za jeho čin potrestat! Ujišťuji vás, že vám don Ignacio odměnu 5000 dolarů zaplatí.“ Waco McAlester zavrtěl hlavou.

„To tedy ne, Aguilare,“ řekl. „Zůstane při tom, co jsem řekl. Jestli se o něco pokusíte, dokud nebude sedět ve vězení v Candelarii, jste mrtvý muž.“

Paco Aguilar na něho ještě chvíli hleděl, pak se prudce otočil a topornými kroky opustil úřadovnu.

Waco McAlester vstal a přistoupil ke dveřím. Přivřenýma očima pozoroval, jak se Mexičan vyšvihl do sedla svého plaváka a pak se přes plazu vydal k saloonu Desert.

Pomalu se sem slétají všichni supi z okolí, pomyslel si. A chtějí mě připravit o kořist. Zavřel dveře. Nikde neviděl klíč ani od nich ani od dveří vězení. Jenom doufal, že Aguilar svá slova myslí vážně. Věděl, že dokud bude Mexičan v saloonu, tak ho bude mít pod kontrolou, bylo však možné, že se této noci spánku nedočká.

Každopádně nevěřil, že by místní marshal dokázal Linkyho Corrigana ochránit před Pacem Aguilarem a Pinky Brownem…

+ + + + +

Plešatý muž za pultem se potil. Za tři roky, co provozoval saloon Desert v Lovelocku, ještě nezažil takový nával jako tohoto večera.

Nejenže se ve městě objevila spousta cizinců, ne, zdálo se, že celý Lovelock zajímalo, co se stane s Harperem „Big Nose“ Carsonem.

Bleskově se rozkřiklo, že se objevila dcera Salomona O’Briena s detektivem z agentury Pinkerton z Chicaga, která hledala svého otce, jenž před několika měsíci beze stopy zmizel.

Potom tu byl reverend ubytovaný u slečny Emily Wheelerové, kterého místní neustále přesvědčovali, aby v Lovelocku zůstal a ujal se osiřelého kostela.

Večer se pak objevil lovec lidí se zajatým vrahem, který nyní seděl za mřížemi. A pak ještě přijel hubený Mexičan, o kterém nikdo nic nevěděl. Pan Canby ho viděl, jak šel do marshalovy úřadovny, kde mluvil s lovcem lidí, načež odjel k saloonu.

Max Quitman seděl s Maud O’Brienovou u stolu, který stál v nejzazším koutě saloonu. Nízko visící lampa je osvěcovala jen po ramena. Jejich tváře byly skryty ve stínu.

Takto muži u pultu, kteří se zatajeným dechem pozorovali čtyři stoly, neviděli, že Max Quitman je celý rudý. Neustále pošilhával ke druhému stolu, u něhož seděli Harper Carson a Walapai jako dva staří přátelé a pili už druhou láhev bourbonu.

U třetího stolu seděl reverend, o kterém se Max Quitman mezitím dozvěděl, že je všechno jen ne svatý. Muž s šedým vousem tam seděl už druhou hodinu. Quitman věděl, že po setmění se přes zadní dvory vytratí do Vivian’s Restingplace, tak jako v předešlých dnech.

U čtvrtého stolu seděl Mexičan. Objednal si skleničku whisky, kterou vypil teprve z poloviny. Střídavě pozoroval marshala Toma Hearnea, který se s obyvateli Lovelocku opíral o barový pult, a dveře, jako by každým okamžikem někoho očekával.

Harper Carson už nebrblal. Jen upřeně a otupěle hleděl před sebe. Krvavý nůž mluvil a říhal. Potom dopili i druhou láhev. Harperu Carsonovi klesla hlava na stůl a barman kývl na dva muže. Přišli ke stolu, vzali starého zlatokopa pod paže a odvlekli ho k nájemní stáji, kde spával v boxu vedle svých mezků.

Krvavý nůž se začal rozhlížet po novém mecenáši, ale viděl, že nikdo jiný než Max Quitman mu drink nezaplatí.

Vrávoravě přišel k jeho stolu. Maud O’Brienová se vyděšeně zaklonila, když ucítila pach alkoholu, který z Walapaie táhl, nic však neřekla, protože věděla, jak důležitý indián pro detektiva je.

„Ty zaplatit whisky!“ řekl Walapai arogantním tónem a posadil se na židli.

Barman vyšel zpoza pultu s mrštností, kterou by do něho nikdo neřekl, a chytil Krvavého nože za límec.

„Jak si dovoluješ obtěžovat mé hosty, ty rudý ožralo!“ vyhrkl.

Max Quitman zavrtěl hlavou.

„On nás neobtěžuje, pane Hayesi,“ tiše řekl. „Nechte ho sedět. Musím s ním mluvit.“

Barman pokrčil rameny.

„Whisky!“ řekl Krvavý nůž hrdelním hlasem.

Plešatý muž tázavě pohlédl na Maxe Quitmana, ale ten zavrtěl hlavou. Barman se otočil a vrátil se za pult.

Krvavý nůž řekl: „Žádná whisky, žádný džob!“ Chtěl vstát, ale detektiv mu podrazil nohu a indián klesl zpátky na židli. V jeho malátných očích se objevil údiv.

„Tak poslouchej, ty opilý skunku!“ sykl Max Quitman. „Sehnal jsem ti koně a spencerovku, takže se teď drž naší dohody, rozumíš?“

Krvavý nůž se po několika pokusech dokázal Maxu Quitmanovi podívat do očí.

„Žádná dohoda,“ řekl.

Detektiv ho chytil za límec košile. Náhrdelník z medvědích zubů, který nosil na krku, zachřestil.

„Mám tvůj talisman!“ vyhrkl. „Zítra ráno ho spálím, jestli nebudeš sedět na hřbetu svého pinta!“

Max Quitman panu Canbymu nechtěl věřit, ale nyní, když viděl Walapaiovu reakci, mu musel dát za pravdu.

Krvavý nůž se zkroutil, jako by mu někdo přeťal pár šlach. Zbledl a natáhl chvějící se ruku.

„Ty dát velkému bojovníkovi Krvavému noži talisman,“ zašeptal.

Max Quitman zavrtěl hlavou.

„Nejdřív dohoda!“ odpověděl pevným hlasem

Krvavý nůž se rychle vzpamatoval. Vypadalo to, že tlouštíkova slova považoval za bluf.

„Vykoupil jsem tvého pinta a tvou spencerovku,“ řekl Quitman. „Za to mě dovedeš ke Carsonovu dolu v Humboldt Range!“

„Bez pinta Krvavý nůž nemůže jet,“ řekl Walapai, „a bez spencerovky ne střílet.“

„Ty zatracený hrdlořezi, ty chceš ještě víc?“ chraplavě se zeptal Quitman. Málem se udusil hněvem.

„Láhev whisky,“ neústupně řekl Krvavý nůž.

„O.K.!“ povzdechl si detektiv.

„Každý den,“ dodal Krvavý muž.

„Ty zatracený…“

Maud O’Brienová položila Maxu Quitmanovi ruku na rameno, když chtěl sáhnout po koltu.

„Dejte mu ji,“ tiše řekla. „Copak záleží na pár láhvích whisky.“

„A procento!“ řekl Krvavý nůž.

To Maxi Quitmanovi vyrazilo dech. Zbledl a zasyčel: „Tak to už je trochu moc! Procento?! Co to má znamenat?“

„Bílí muži vždycky vydělávají procenta,“ řekl Krvavý nůž hrdelním hlasem. „Krvavý nůž chce procento z odměny!“

„O.K., tak dobrá. Ale ne každý den, jasné?“

„Jasné,“ řekl Krvavý nůž a natáhl k němu dlaň.

„Co chceš?“ zeptal se rozhořčený Max Quitman.

„Zálohu,“ odpověděl Krvavý nůž.

„Žádná záloha, starý supe,“ vyhrkl detektiv. „Teď zmizíš i se svým pintem a pořádně se do zítřka vyspíš, jasné?“

Krvavý nůž viděl, že toho večera už z tlouštíka nic nedostane. Rozmrzele vstal a na rozloučenou zamumlal: „Ty zítra nezapomenout whisky! Jestli Krvavý nůž žádná whisky, nebude moct poznat stopy.“

Potom se otočil a vrávoravě odešel.

Max Quitman a Maud O’Brienová za ním hleděli. Viděli, že starý Walapai se ve dveřích málem srazil s vysokým mužem s tvrdým výrazem v obličeji. Krátce zůstal stát vedle létacích dveří, aby si jeho oči navykly na světlo. Ruku měl poblíž peacemakeru.

Teprve nyní si Max Quitman všiml, že stůl, u kterého předtím seděl reverend, osiřel. Zřejmě se duchovní znovu vytratil do Vivian’s Restingplace, kde ho čekaly krásné dívky.

Quitman pohlédl na svou spolustolovnici. Předsevzal si, že se s ní brzy rozloučí, aby se i on jeden večer pobavil. Maud O’Brienová sice byla půvabná, ale byla jeho klientkou a jeho zákazníci pro něho byli tabu. Krom toho se obával, že není její typ.

To spíš dlouhán u dveří, protože na něho hleděla, jako by ještě neviděla muže.

+ + + + +

Waco McAlester přivřel oči, protože ho světlo lustru uprostřed saloonu oslepovala Bleskově se rozhlédl po místnosti a byl poněkud zklamán, když uviděl, že reverend tam už není.

U barového pultu stál marshal. U prvního stolu seděl Paco Aguilar, segundo dona Ignacia z Candelarie. Dva stoly byly neobsazené a u posledního McAlester spatřil obtloustlého muže v hnědém obleku s proužky, kterého viděl vycházet z obchodu, a mladou ženu v cestovních šatech. Že je mladá, poznal podle jejich štíhlých rukou, které se nervózně pohybovaly na stole.

Po cestě k pultu nespouštěl z očí Paca Aguilara. Postavil se vedle marshala. Věděl, že se jmenuje Tom Hearne. Přečetl to na několika papírech rozházených po podlaze úřadovny.

„Chci s vámi mluvit, Hearne,“ tiše řekl. Viděl, jak přítomní nastražili uši, ležérním pohybem sáhl po revolveru a zamračil se.

Muži rychle ustoupili a náhle bylo okolo Toma Hearnea a Waca McAlestera místo.

„Zavřel jste svého zabijáka do vězení?“ zeptal se marshal.

McAlester přikývl.

„Přesto je tu ještě jeden malý problém,“ odvětil a kývl na Mexičana, jehož černé oči byly upřeny na lovce lidí.

„Ten Mexikán?“ zeptal se Tom Hearne.

„Chce oddělat mého zajatce,“ dodal McAlester. „Tvrdí, že je přítelem mrtvého, a nechce s pomstou počkat, až Corrigana přivezu do Candelarie.“

Marshal se napil – pil tak, že Waco McAlester by se dozajista zalkl, kdyby ho napodobil – a vydal se k Mexičanovi, který na něho vystrašeně pohlédl a bleskově strčil pravou ruku pod stůl.

Dva kroky před stolem Tom Hearne zůstal stát a pohledem si změřil tmavovlasého muže s knírem.

„Pan McAlester mi právě řekl, že v mém městě chcete dělat cirkus,“ řekl klidným hlasem, v němž nebyla ani stopa strachu.

Mexičan zavrtěl hlavou.

„To je lež,“ hrdelně odvětil.

„Nezbývá mi, než vám věřit, pane,“ tvrdě řekl marshal. „Přesto vás varuju. Jestli se pokusíte toho kluka oddělat, vydám na vás zatykač, rozumíte?“

Paco Aguilar zachmuřeně přikývl. Pohledem doslova provrtával Waca McAlestera. Počkal, až se marshal vrátil k pultu, a pak se pomalu zvedl. Při tom stále držel ruku poblíž pažby remingtonu.

„Odkdy potřebujete chůvu, McAlestere?“ zeptal se do ticha, které se náhle v saloonu rozhostilo.

Waco McAlester, který chtěl sáhnout po sklenici, se k Mexičanovi otočil. Úsměv mu zmizel ze rtů. Cítil, že to Mexičan myslel vážně. Očividně předpokládal, že Link Corrigan bude jeho, až vyřadí McAlestera.

Pomalu zavrtěl hlavou.

„Přeceňuješ se, Mexikáne,“ tiše řekl. Jeho hlas však byl slyšet v celém saloonu.

Mexičan zbledl. Byla to hozená rukavice a on věděl, že to přehnal. Teď už ale nemohl couvnout.

Věděl, že mu mohlo pomoci jen překvapení. Než mohl marshal něco říct, sáhl po remingtonu a vytáhl ho z pouzdra.

Waco McAlester se instinktivně vrhl stranou. V duchu zaklel, když poznal, že Mexičana podcenil. Byl s koltem zatraceně rychlý. Když vystřelil, Aguilarova kulka ho těsně minula a zaryla se do barového pultu.

McAlesterova kulka Mexičana zasáhla do ruky, Aguilar však zbraň nepustil.

„Ještě jeden výstřel a vyřídím vás oba!“ zařval Tom Hearne. V ruce držel těžký kolt. Zpod pultu vytáhl barman zkrácenou brokovnici, která by pravděpodobně jediným výstřelem poslala k čertu polovinu hostů.

Paco Aguilar a Waco McAlester poznali, že nemají šanci. Marshal to myslel vážně. Takže strčili revolvery do pouzder.

Mexičan se chytil za krvácející ruku a nejistými kroky se vydal ke vstupním dveřím.

„Doktor bydlí hned vedle obchodu, hombre,“ chraplavě řekl marshal, „ale buď k němu zdvořilý. Nemá totiž rád Mexičany.“

Aguilard zaklel a vypotácel se ven.

Waco McAlester v klidu vypil svou whisky a rovněž odešel. Tom Hearne na něho vůbec nepohlédl. Koutkem oka viděl, jak se u zadního stolu zvedla mladá žena. V záři velké lampy byla nyní zřetelně vidět její tvář. Měla zrzavé vlasy a zelené oči. Takové kombinaci McAlester nikdy nedokázal odolat.

Ty zelené oči mu něco signalizovaly, on se však o to nestaral. Nemínil si s ní začínat v saloonu, před zraky všech obyvatel města. Kromě toho měl na krku Linka Corrigana, Paca Aguilara Pinkyho Browna. A to bylo trochu příliš. Za takových okolností si nemohl dobrodružství se zrzkou dovolit.

Venku na chodníku si ubalil cigaretu, strčil si ji do úst a zapálil si. Pomyslel na reverenda. Kde je ten zatracený chlap?

Uslyšel tichý, chraplavý smích, který zazněl z jednoho z protějších domů. Pohlédl k červené lucerně, jež se houpala před Vivian’s Restingplace, a usmál se. Aha, řekl si.

+ + + + +

Maud O’Brienová sledovala přestřelku mezi Mexičanem a tím vysokým mužem s ostrými rysy ve tváři s otevřenými ústy a vytřeštěnýma očima.

Byla rozrušená a zároveň fascinovaná tím náhlým výlevem násilí. A okamžitě dospěla k přesvědčení, že dlouhán je ten pravý, kdo by mohl vyřešit její problém.

Když ho porovnala s obtloustlým detektivem Maxem Quitmanem, tak Quitman dopadl velmi špatně. A co teprve, až se vydá do pouště Humboldt Sink? Quitman byl člověk velkoměsta. Dlouhán by určitě žádného opilého indiána ke stopování nepotřeboval.

Vstala, když dlouhán přišel k létacím dveřím, kterými před chvíli prošel zraněný Mexičan.

„Kam chcete jít?“ sykl Max Quitman.

Nevšímala si ho. Teprve, když dlouhán vyšel ven, tiše řekla: „Myslím, že tento muž by mého otce dokázal najít.“

„Můj ty Bože, slečno O’Brienová!“ vyhrkl detektiv. „Vy nevíte, co je to za člověka? To je lovec lidí, takoví pro pár dolarů štvou nešťastníky, kteří něco spáchali!“

„A vy děláte něco jiného, pane Quitmane?“ zeptala se.

„Ale no tak, slečno O’Brienová! Detektivové agentury Pinkerton přece nejsou žádní kati jako lovci lidí! Ti znají jenom odměny. To, zda je oběť vinná či nevinná, je nezajímá.“

„Ale umějí stopovat a tak snadno jim nikdo neunikne, že ano?“ zeptala se s pohrdavým úsměvem.

Max Quitman sevřel rty, jeho mlčení však pro ni bylo dostačující odpovědí. Vstala a prošla kolem něho. I on se chtěl zvednout, ale zůstal sedět jako přimražený, když malými kroky přišla k létacím dveřím a pak zmizela venku.

Uviděla dlouhána a přistoupila k němu. Ucítila kouř jeho cigarety a trhla sebou, když řekl: „Dobrý večer, madam.“

Pohlédla do jasných, modrých očí, od nichž se odráželo světlo, které ven pronikalo ze saloonu, a po zádech jí přeběhl mráz.

„Dobrý večer, pane McAlestere.“

„Vy mě znáte?“

Zavrtěla hlavou.

„Marshal zmínil vaše jméno,“ odvětila s lehkým úsměvem. „Ráda bych s vámi na chvíli mluvila, pane McAlestere. Možná mi můžete pomoct…“ Viděla, jak pomalu zavrtěl hlavou, a zarazila se.

„Je mi líto, madam,“ řekl, „ale přivezl jsem do města zajatce, který je teď ve vězení. Musím na něho dávat pozor a zítra ráno musím jet dál, protože mě čeká dlouhá cesta.“

Kousla se do spodního rtu. Hlavou se jí honily myšlenky. Náhle trhla hlavou.

„Kolik vám vynese?“ vyhrkla.

Naklonil hlavu a chvíli na ni hleděl.

„5 000 dolarů,“ řekl. „Proč to chcete vědět?“

„Možná vám mohu nabídnout víc, pane McAlestere.“ Její hlas zněl chraplavě. Zavřela oči a zrudla, když si uvědomila, že by si její slova mohl vyložit špatně, neopravila se však. „Podívejte, pane McAlestere,“ tiše dodala, „hledám svého otce, který je už šest měsíců nezvěstný. Ve svém posledním dopise, který mi poslal do Chicaga, mi napsal, že se na něho usmála Štěstěna. On a jeho společník v Humboldt Range objevili naleziště zlata, díky němuž by mohli zbohatnout. Pak už o sobě nedal vědět. Obrátila jsem se na Pinkertonovu agenturu a s jejím detektivem jsem přijela sem do Lovelocku. Tady jsem zjistila, že můj otec beze stopy zmizel. Jeho společník je tu ale každé dva měsíce, nakoupí zásoby a nářadí, zaplatí ryzím zlatem a zase zmizí. Marshal ho už několikrát sledoval, ale Harperu Carsonovi se vždycky povedlo za sebou zamést stopy a setřást ho.“

„A proč mi to všechno vyprávíte, madam?“ zeptal se.

„No – myslela jsem si, že byste možná byl vhodnější muž než pan Quitman, že byste možná z Harpera Carsona dostal pravdu o mém otci.“

Waco McAlester se usmál.

„Chcete říct, že bych mu měl přiložit revolver ke spánku, aby mluvil, co?“

„Och,“ povzdechla si. „Ne, tak jsem to nemyslela. Ale určitě umíte číst stopy.“

„To umím madam,“ odvětil, „a nepřeháním, když řeknu, že jsem jeden z nejlepších stopařů.“

„Takže mi pomůžete?“ zeptala se s nadějí v hlasu.

Zavrtěl hlavou.

„Už jsem vám řekl, že v této chvíli mám jiný džob.“

„Ale ten muž vám přece neuteče!“ řekla naléhavým tónem. „A já vám slibuju, že vám zaplatím dvojnásobnou sumu, jestli najdete mého otce!“

„Viděla jste zlato, kterým ten starý chlápek platí?“ zeptal se.

Chvatně přikývla, vytáhla malý váček, sáhla do něho a vzala nugget velikosti poloviny palce.

„Koupila jsem ho v obchodě,“ řekla, když mu ho podala. „I když už skoro nemám peníze!“

Waco McAlester si hvízdl mezi zuby. Pokud by v dole těch dvou starých zlatokopů bylo jen tucet takových úlomků, pak by se výlet do Humboldt Range určitě vyplatil.

Vrátil jí nugget zpátky a řekl: „Zajímavé, madam. Mohli bychom se pobavit tak za dvě hodiny? Musím tu ještě něco vyřídit.“ Kývl na Vivian’s Restingplace.

Vytřeštila oči a v její líbezné tváři se objevil trucovitý výraz.

„To si to nemůžete jednou odpustit?“ uštěpačně se zeptala.

Usmál se.

„Pro muže, který je týdny v divočině, to není jednoduché,“ odvětil. „Ale můžu vás uklidnit, nejdu tam kvůli tomu. Hledám jednoho muže.“

„Nezajímá mě, co tam hledáte,“ rychle řekla. „Až s tím budete hotov, tak mě najdete v penzionu slečny Emily.“

Pohlédl na žlutý dům naproti a s úsměvem se zeptal. „Mám se převléct, nebo mě tam pustí i takto?“

„Nejde o oblečení, pane McAlestere,“ chladně řekla. Otočila se a odešla.

Když Waco McAlester přecházel plazu, uslyšel tiché zavrzání dveří saloonu. Ohlédl se a spatřil detektiva. Ještě že vím, co jsi zač, pomyslel si, jinak bych tě možná podcenil.

Věděl, že pokud přijme nabídku té mladé ženy, bude s ním dozajista mít potíže.

+ + + + +

Reverend už na sobě neměl sutanu. I řetízek se stříbrným křížem, který jinak nosil na hrudi, teď ležel na křesle.

Dvě mladé dívky, které na sobě měly pouze korzet, se s chichotáním pokoušely z něho stáhnout jeho jednodílné, červené spodní prádlo.

„Opatrně, děti, jsem lechtivý!“ zvolal a plácl jedno z děvčat po zadku.

Dívka vykřikla a zavrtěla hlavou.

„Copak se to sluší na služebníka Božího, reverende Throckmortone?“ zeptala se a pošimrala ho na jednom obzvlášť lechtivém místě tak, že se zkroutil.

Malý gauč, na kterém bylo vlastně místo jen pro dvě osoby, se naklonil dozadu a reverend a obě dívky se převrhly. Rána musela být slyšet v celém podniku a protože se nahlas smáli, nevšimli si hlasité hádky přede dveřmi pokoje a toho, že se otevřely a zase zavřely.

Převržený gauč jim bránil ve výhledu na dveře, ale i kdyby tam nebyl, tak by nic neviděli, protože reverend Jeremias Throckmorton měl nos mezi ňadry Ellie a dívky z něho právě stahovaly spodní prádlo.

„Hu!“ náhle vyhrkla Ellie.

Reverend si myslel, že ji tak rozvášnil jeho nos, a zesílil své úsilí, náhle se však mezi jeho nosem a jejími ňadry objevila její ruka.

„Reverende!“ hlesla.

Jeremias Throckmorton slyšel v jejím hlasu vystrašený tón. Vzhlédl a spatřil její hnědé oči. Když několikrát kývla stranou, pohlédl i on tím směrem.

Jeho šedé oči, v nichž ještě před chvílí byla nespoutaná radost ze života, byly náhle chladné jako oči chřestýše. Okamžitě poznal tvrdou tvář muže, který se objevil nad pohovkou.

„Odstup, Satane!“ rozzuřeně zvolal.

Waco McAlester se usmál.

„Ahoj, Pinky,“ řekl. „Bavíš se hezky, jen co je pravda. Ale nemyslíš, že bys při své profesi měl být trochu opatrnější? Krom toho by bylo dobré, kdybys myslel na svůj věk. Dvě najednou, hm… Doufám, že to přežiješ, Pinky.“

Reverend odstrčil obě dívky, které na cizince hleděly s vytřeštěnýma očima, a sykl: „Nechte mě na chvíli s tím grázlem o samotě, děťátka.“

Vzaly své šaty a odešly. Velká ňadra Ellie se McAlesterovi houpala před očima, měl co dělat, aby po nich nesáhl.

Když se za nimi zavřely dveře, nějakou dobu panovalo ticho. Oba muži slyšeli mumlání zpoza dveří, kde dívky podle všeho zpovídala slečna Vivian.

Reverend se posbíral ze země a málem si vykloubil ruku, když se chtěl nasoukat do svého spodního prádla. Potom se mu to konečně podařilo. Zatímco si zapínal poklopec, šel ke dveřím a otevřel je.

„Diskrétnost, mé děti!“ jímavě řekl. „Nechte mě s tím vyvrhelem o samotě. Později dostanete zaslouženou odměnu.“

Ellie na něho zamrkala.

„O.K., Pinky,“ řekla.

Reverend zavrtěl hlavou s řídnoucími, šedivými vlasy.

„Nevysmívej se služebníku Páně, dcero smyslného potěšení,“ řekl s lehkou výčitkou v hlase. „Budu se za vás modlit, děti.“ Pak za sebou zavřel.

„Mám pocit, že by se teď měl modlit raději sám za sebe,“ řekla Ellie slečně Vivian. „Ten chlap nevypadá tak, že by za ním přišel na přátelskou návštěvu.“

„Do toho nám nic není, děťátka,“ řekla slečna Vivian a postrčila dívky ke schodům, jež vedly do haly, kde se přijímali hosté.

Waco McAlester si nalil sklenici drahého bourbonu z karafy na skříňce. Usmál se na reverenda a kývl na něho, když za sebou zavřel dveře.

„Na tvé zdraví, Pinky,“ řekl. „Jsem rád, že i ve svém věku ještě máš úspěch. Co děláš tady v Nevadě? To tě z Arizony vyhnali?“

Vousatý muž přes sebe natáhl sutanu, pod kterou neměl nic jiného než červené spodní prádlo.

„To samé bych se mohl zeptat i já tebe, McAlestere,“ přidušeně odvětil.

„Ale nejdřív jsem se zeptal já, můj milý,“ tvrdě řekl McAlester. „Zatím jsme si nikdy nezkřížili cestu, ale jestli na mně chceš vyzkoušet některý z těch tvých zatracených triků, tak se brzy budeš na svět dívat zespodu. A pak bude s tvým veselým životem konec.“

Pinky Brown si dal na krk řetízek s křížem. V očích měl číhavý výraz.

„5 000 dolarů je pro jednoho člověka spousta peněz,“ řekl. „Nemohli bychom se spojit a vydělat si ty prachy společně?“

Waco McAlester zavrtěl hlavou.

„Na to už je pozdě, Pinky,“ odvětil. „Ten džob už je vyřízený.“

„Ty jsi Linka Corrigana chytil?“

„Ano, je v marshalové vězení a kdo na něho sáhne, je mrtvý muž.“

Pinky Brown se poškrábal ve vousu. Ta zpráva ho šokovala. Pomyslel na to, že v posledních týdnech nevydělal ani dolar. Žil ze svých úspor a ty by při jeho nákladném stylu života nevydržely dlouho. Naléhavě potřeboval peníze a věřil, že se mu povede získat odměnu za Linka Corrigana.

Waco McAlester věděl, na co Pink Brown myslel. Muž, který se tak rád vydával za reverenda, byl lovcem lidí jako on. Nerad se však namáhal a cizopasil na ostatních.

Mnozí muži zákona považovali Pinkyho Browna za trest boží, protože jeho metodou bylo počkat, až nějaký jiný lovec lidí chytí dotyčného banditu nebo vraha, a teprve pak udeřit. Většinou si to neodskákal jen bandita, ale i druhý lovec lidí. Pinky Brown ještě nikdy nepřivezl živého psance.

Waco McAlester jeho zákeřnost nepodceňoval. Spolu s Mexičanem pro něho znamenal velké problémy. Běhal mu mráz po zádech, když pomyslel na sto mil, které ho ještě dělily od Candelarie.

„Varoval jsem tě, Pinky,“ řekl. „A nebudu to opakovat. Paco Aguilar, segundo dona Ignacia Dominga, je tu taky. A i on chce sejmout Linka Corrigana, ovšem z jiných důvodů než ty. Marshal Hearne mu pohrozil, že na něho vydá zatykač, pokud se o to skutečně pokusí. Řeknu o tobě Hearneovi, aby to samé platilo i pro tebe. A i kdyby na tebe soudce vypsal jen deset dolarů, tak si můžeš být jistý, že bych si je vydělal. A pracoval bych tvými metodami, Pinky!“

Pinky Brown byl v obličeji šedý. Věděl, jak je Waco McAlester úspěšný. Dlouhán se pouštěl i do těch nejnebezpečnějších podniků, na které Pinky Brown neměl odvahu. I tentokrát by z toho raději vycouval, jenže byl švorc a naléhavě potřeboval peníze.

„Neměl bys pro mě aspoň malý podíl?“ zeptal se plačtivým hlasem.

„Za co, Pinky? Čím jsi přispěl k tomu, že jsem chytil Linka Corrigana?“

„Jsem na mizině, McAlestere,“ vyhrkl muž v sutaně. „Potřebuju aspoň tolik, abych se mohl vrátit do Arizony. Nevěděl jsem, že po Corriganovi jdeš i ty.“

To byla lež, ale McAlester to ignoroval.

„Zkus to s tím, co lidem věšíš na nos,“ chladně odvětil. „Od slečny Vivian jsem slyšel, že lidé v Lovelocku hledají muže, který by v neděli kázal v jejich osiřelém kostele. Tím se dá z dlouhodobého pohledu vydělat tolik co při lovu lidí, Pinky. Toto tady by ovšem skončilo.“ Při poslední větě kývl na pohovku.

Pinky Brown zaklel.

„Takže žádný podíl?“ zeptal se.

„Ne!“

„Jsi parchant, McAlestere!“ vyhrkl. „Chamtivce jako ty jsem nikdy nemohl vystát. Život stojí za to, jen když člověk rozdává plnými hrstmi.“

Waco McAlester se usmál.

„To je i mé motto, Pinky,“ řekl, „ale to ještě neznamená, že své peníze budu házet do chřtánu příživníkovi, jako jsi ty.“

Šel ke dveřím a otevřel je. Slečna Vivian a dívky zmizely. Slyšel je dole v hale. Asi přišel nový host.

Ještě jednou pohlédl na reverenda.

„Nezapomeň na to, co jsem ti řekl, Pinky!“ varoval ho. „Odteď budu střílet, když někde uvidím tvou sutanu!“

Zavřel za sebou a šel dolů. Na schodech uslyšel smích jednoho z děvčat. Nevypadají špatně, pomyslel si. Trocha zábavy by neuškodila. Potom si však vzpomněl na zrzku se zelenýma očima a řekl si, že v penzionu slečny Emily možná to, za co by tu draze platil, dostane zadarmo.

Kráčel ze schodů a pak spatřil obtloustlého detektiva, který seděl na pohovce a rozpačitě si mezi prsty točil buřinkou. McAlester se musel usmát. Ellie detektiva škrábala na bradě, což mu v přítomnosti lovce lidí bylo očividně trapné.

McAlester se usmál, mrkl na dívku a řekl: „Svatého muže tam nahoře asi přešla chuť. Ale někdo by se o něho měl postarat, jinak se začne modlit.“

Jejich údiv ho pobavil a když vyšel na plazu, pomyslel si, že Lovelock není zas tak nudné místo.

Pomalu přešel plazu a zamířil ke žlutému domu, který byl osvětlen třemi lucernami. Přesto nebyl ani zdaleka tak lákavý jako protější dům s červenými lucernami.

McAlester viděl na rohu plazy a Main Stret, kde stála marshalova kancelář, siluetu muže. Podle sombrera poznal, že to musí být Mexičan.

Sáhl si do kapsy a nahmatal klíč od Corriganovy cely. Napadlo ho, že Corriganovi ještě nedonesl jídlo. Chtěl se zeptat slečny Emily, zda by nějaké nepřipravila.

Paco Aguilar stál na verandě a nehýbal se. Hleděl na něho. Waco McAlester doufal, že Mexičan nebude riskovat a neudeří už ve městě. Bylo však pravděpodobné, že to zkusí, jakmile se zajatcem odjede.

Jelikož celou dobu pozoroval Mexičana, nevšiml si, jak z druhé strany k penzionu kráčel Pinky Brown…

Slečna Emily McAlestera dovedla před pokoj slečny O’Brienové.

Pak odešla vařit večeři pro Corrigana. I když to byl vrah, tak to v prvé řadě byl člověk, který si zasloužil lidské zacházení.

Waco McAlester od ní po tom, co si přečetl nápis nad dveřmi jejího penzionu, tento postoj nečekal.

Zaklepal na dveře pokoje Maud O’Brienové. Nevěděl, že ho pozorují chladné oči Pinkyho Browna, který byl celý rozrušený a kterého sužovalo neblahé podezření…

+ + + + +

Paco Aguilar hleděl na lovce lidí, který šel přes plazu. V pravé ruce, z níž mu lékař před půlhodinou vytáhl kulku, mu ještě stále tepalo.

Doktor skutečně Mexičany nesnášel, jinak by ho operoval opatrněji. Paco Aguilar zatnul zuby a ani nepípl, když mu starý muž dezinfikoval ránu a pak se v ní začal rýpat, jako by to byla pitva.

Ale hlavně že kulku vytáhl. To bylo pro Paca Aguilara nejdůležitější. Věděl, že ho jen tak něco neporazí. Byl si jist, že rána se za pár dnů zahojí a pak na vše zapomene.

Viděl, jak Waco McAlester zmizel v penzionu slečny Emily. Pravděpodobně si tam pronajal pokoj. Takže svého zajatce skutečně nechal ve vězení samotného.

Mexičan ještě chvíli počkal. Všiml si, jak se na chodníku před penzionem objevil reverend. Choval se tak, jako by nechtěl být vidět. Přitom stál přímo ve světle tří lamp. U dveří penzionu se na chvíli zastavil, pak šel dovnitř.

Aguilar pohlédl na marshalovu úřadovnu. Tam panovala tma. Marshal byl zřejmě ještě v saloonu.

Aguilar už nějakou dobu poslouchal rámus a křik z úřadovny. Link Corrigan tam dělal cirkus. Asi se mu nelíbilo, že se o něho nikdo nestaral.

Aguilar se ještě jednou rozhlédl, a když nikoho neviděl, odhodlaně se vydal ke dveřím úřadovny.

Vytáhl úzký nůž, který nosil v pochvě na krku, chtěl jím otevřít zámek. Ke svému údivu však zjistil, že to není nutné. Dveře nebyly zamčené.

Rychle do nich strčil, vešel dovnitř a tiše za sebou zavřel. Několik vteřin tam strnule stál. Randál z vězení byl nyní slyšet zřetelněji.

Aguilar přiběhl k oknu, ale přes kouřová skla nebylo nic vidět. Zvenčí dovnitř pronikalo jen slabé světlo a Mexičanovi chvíli trvalo, než si jeho oči navykly na tmu v úřadovně.

Postupně začal rozeznávat obrysy nábytku a kamen a pak spatřil dveře v zadní stěně kanceláře.

Tiše k nim přišel. Na stěně visela lampa. Sundal ji. Skleněný cylindr tiše zacinkal.

Mexičan pootevřel dveře a nahlédl dovnitř. I tam však byla tma jako v pytli.

Počkal, až se ozve Link Corrigan, pak dveře otevřel, vklouzl dovnitř a zase za sebou zavřel.

Link Corrigan se odmlčel, ale potom se temnotou ozval jeho chraplavý hlas.

„Kdo je tam?“

Paco Aguilar nic neřekl. Pravou rukou si sáhl do kapsy kalhot, vytáhl sirku a škrtl jí o stěnu. Potom zvedl cylindr lampy a zapálil knot.

Link Corrigan začal řvát.

„McAlestere! Pomoc! Zatraceně, kde jsi, ty hajzle! Marshale, ten Mexičan mě chce zavraždit!“

„Drž hubu, Corrigane,“ chladně řekl Paco Aguilar. „Nikdo tě neslyší. McAlester spí a marshal se zpíjí v saloonu.“

Link Corrigan odstoupil od mříží ke stěně. Oči měl vytřeštěné. Věděl, že Mexičan byl nejlepším přítelem Juana Dominga a že ho chce pomstít. Viděl obvaz na jeho pravé ruce, byl poněkud zakrvácený. Že by si to už rozdal s McAlesterem?

„Jestli mě odděláš, budeš mít v patách McAlestera, Aguilare!“ vyhrkl.

„Toho zajímá jen odměna,“ zasyčel Mexičan. „A já se postarám o to, aby ji od dona Ignacia dostal!“

„Pak střílej, ty prokletý Mexikáne!“ zařval Link Corrigan. „Dobře víš, že

jsem jednal v sebeobraně! Už měl revolver v ruce, když jsem tasil! Jenom jsem měl štěstí, že mě netrefil! To jsem se měl nechat odkrouhnout?“

„Měl jsi nechat Rositu na pokoji,“ řekl Paco Aguilar. „ Věděls, že to je Juanovo děvče!“

Link se nahlas rozesmál.

„Rositu měl každý!“ procedil mezi zuby. „Všichni v Candelarii to věděli! Juan byl hlupák, že si začal s courou!“

Paco Aguilar zbledl. Postavil lampu na úzký stůl, který stál v chodbičce. Pak pravou rukou vytáhl z pouzdra remington.

Link Corrigan se zachvěl. Viděl, že Mexičan jen s velkou námahou zvedl zbraň. Potom mu však namířil na břicho.

„Provokoval jsi ho,“ přidušeně řekl Aguilar. „Věděls, jak bude reagovat, když o Rositě řekneš, že je coura. Juan byl chvástal. Oba jsme to věděli. Ale věděli jsme i to, že s koltem to je nýmand!“

„Druhým výstřelem by mě trefil, sakra!“ vykřikl blondýn. „Krom toho jsem mu mířil na ruku! Kdyby se nehýbal, tak bych ho nezasáhl do srdce.“

Viděl, jak Mexičan přivřel oči a jak sebou trhl, jako by ho někdo švihl bičem. Aguilarovo chování ho udivovalo, ale pak si řekl, že ho zřejmě jen šálí smysly.

Mexičan nic neřekl. Doslova propaloval Linka Corrigana pohledem.

Proč nestřílí, pomyslel si blondýn. Dělej, střílej, Aguilare, ať to mám za sebou!

Náhle se ozvalo tiché zaskřípění dveří kanceláře. Link Corrigan se ohlédl.

„Pusť ten revolver, Mexikáne!“ řekl tvrdý, ale ne úplně pevný hlas.

Paco Aguilar otočil hlavu. Na chvíli byl nerozhodný. Link Corrigan byl přesvědčen o tom, že by marshala, který lehce vrávoral ve dveřích a v ruce držel revolver, přemohl – jenže oddělat marshala, to bylo trochu příliš i na Aguilara.

Mexičan strčil remington zpět do pouzdra a zachmuřil se. Zraněná ruka ho musela velmi bolet.

„To je v pořádku, marshale,“ řekl. „Chtěl jsem ho jenom trochu vyděsit a vysvětlit mu, že nemá šanci, i kdyby se mu povedlo McAlesterovi utéct.“

„Vypadni!“ vyhrkl Tom Hearne. „Je mi jedno, co jsi chtěl, Mexikáne! V mé úřadovně nemáš co pohledávat, je ti to jasné? Jestli tě tu ještě jednou uvidím, vpálím ti kulku mezi oči!“

Paco Aguilar sevřel rty. Byl bledý jako stěna.

„Neměl byste mi říkat Mexikáne, marshale,“ tiše řekl. „Jsem občan této země a mám právo na slušné zacházení.“

„Tak se podle toho chovej,“ zabručel Tom Hearne a pokynul mu hlavní revolveru, že má jít.

Paco Aguilar prošel kolem marshala a když už Hearne vůbec nepředpokládal nebezpečí, vrazil mu Mexičan náhle vší silou loktem do břicha.

Tom Hearne zasténal a šel do kolen. Whisky, kterou v saloonu zapíjel zlost, mu moc nepřidala. Zády se opíral o rám dveří a jen velmi pomalu se vzpamatovával. Cosi tvrdého mu vyrazilo revolver z ruky. Probral se z mrákot a spatřil Mexičanovu šklebící se tvář.

„Doufám, že to pro tebe bude lekce, gringo,“ řekl Aguilar.

Tu uslyšel rozrušené supění. Vytřeštěnýma očima pohlédl na mohutnou ženu, která stála ve dveřích úřadovny. Vypadalo to, že se na něho každým okamžikem vrhne. Očividně jí v tom zabránil jen tác s jídlem a plechová konvice, z jejíhož zobáčku stoupala pára, které držela v rukou.

„Udělal vám něco, marshale?“ zvolala, přičemž se jí vzdouvala ňadra.

Tom Hearne, který se již pomalu vzpamatoval, mávl rukou. Přikrčil se a znovu si vzal revolver.

„Zmizte, Aguilare,“ vyhrkl, „zmizte, než z vás slečna Emily nadělá fašírku!“

Paco Aguilar prošel kolem statné ženy a byl vskutku rád, že se na něho nevrhla. Venku okamžitě zmizel v temnotě. Vyvedl z nájemní stáje svého plaváka a odjel z města. Věděl, že v Lovelocku mu pšenka nepokvete. Musel počkat, až McAlester se svým zajatcem opustí město. V žádném případě ho do Candelarie nesměl přivézt živého. To si přísahal.

Slečna Emily mezitím mladíkovi dala chléb a kávu. Mladá a, jak se domnívala, upřímná tvář Linka Corrigana na ni udělala dojem a když jí při jídle vyprávěl, že Juana Dominga zastřelil v sebeobraně, hned mu uvěřila.

Zatímco slečna Emily zajatci takřka nábožně naslouchala, využil marshal Tom Hearne příležitosti a po anglicku zmizel, aby nemusel poslouchat řeči, že má toho ubohého mladíka okamžitě pustit na svobodu.

+ + + + +

Maud O’Brienová ho už očividně nečekala. Když McAlester vešel dovnitř, odešla za paraván a oblékla si široký přehoz. Potom vyšla zpoza zástěny. V jejích zelených očích byl výraz pohrdání.

„Tak co, našel jste u slečny Vivian, co jste hledal?“ jízlivě se zeptala.

„Našel jsem toho muže, ano,“ odpověděl McAlester s úsměvem. „Jestli si myslíte, že jsem se tam šel bavit s děvčaty, tak je mi líto, že o mně máte takové mínění.“

Zrudla a kousla se do spodního rtu. Cítila se vůči němu děsivě méněcenná, a to byl také důvod, proč při pohledu na něho reagovala agresivně.

„Posaďte se, pane McAlestere,“ řekla již mnohem klidněji a kývla na židli u malého kulatého stolu.

Waco McAlester si ji se zalíbením prohlížel. Spodní sukni měla mnohem kratší než šaty, které předtím měla v saloonu, a tak mohl vidět její štíhlé, dobře tvarované nohy. A když mu to dovolil přehoz, spatřil náznaky ňader. Nemusela se bát srovnání s Ellie ve Vivian’s Restingplace.

„Nepopírám, že mě váš návrh zajímá,“ řekl. „Ten nugget se mi velmi líbil, a pokud je cena taková, jak jste naznačila, jsem ochoten vašeho otce najít.“

„Myslíte, že ještě žije?“ rozrušeně se zeptala.

„To nevím, ale pokud ještě žije, tak ho najdu.“

To její nadšení poněkud ochladilo. Očividně očekávala zázraky.

„Můžete mi říct, jaké plány má ten detektiv?“ zeptal se.

„Najal jako stopaře jednoho Walapaie,“ odvětila. „Zítra ráno vyrazí Harper Carson s mezky do hor a pak se chceme vydat za ním. Krvavý nůž nás povede.“

„Nás?“ udiveně se zeptal McAlester. „Má to snad znamenat, že chcete jet i vy?“

V jejích zelených očích se opět objevil trucovitý výraz.

„Nejsem žádné rozmazlené dítě,“ odsekla. „Umím jezdit lépe, než si myslíte. Krom toho bych chtěla být při tom, až otce najdete.“

„Znáte Humboldt Sink a hory?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou.

„Pan Quitman mi vysvětlil, co je Humboldt Sink…“ začala, ale McAlester ji krátkým mávnutím ruky umlčel.

„A pan Quitman už tam někdy byl?“

„Ne, ale…“

„Slečno O’Brienová,“ řekl, „ta oblast vypadá zhruba tak, jak vám v nedělní škole popsali peklo. Po dvou dnech se nepoznáte, když se podíváte do zrcadla. Bude to trvat měsíce, než vám z tváře zmizí jizvy, které v ní zanechá slunce. A pokud se zanítí, tak vám už zůstanou. Mohu vás jen varovat, abyste nejezdila, pokud si chcete uchovat svou krásu.“

Přivřela oči.

„Asi chcete důl Lost Ear Mine jen pro sebe…“

„Tak dost, slečno O’Brienová,“ skočil jí do řeči. „Jestli si myslíte, že mi nemůžete věřit, tak na tento rozhovor zapomeneme…“

Předstíral, že chce vstát, a tu ho chytila za předloktí, přesně jak očekával.

„Omlouvám se, pane McAlestere,“ tiše řekla.

„Dobrá,“ odvětil. „Sama musíte vědět, co je pro vás důležité. Každopádně jsem vás varoval, takže mi potom nebudete moct nic předhazovat. A teď k druhému bodu. Zprostíte pana Quitmana jeho úkolu, nebo s ním mám spolupracovat?“

Přikývla.

„Jak se to říká?“ prohodila s úsměvem. „Čtyři oči vidí víc než dvě.“

„Je i jiné přísloví a to zní: Příliš mnoho kuchařů pokazí kaši,“ odvětil, „ale je to vaše rozhodnutí. A teď k tomu nejdůležitějšímu: Jak a kolik chcete zaplatit v případě, že vašeho otce najdu?“

Pohlédla na něho a olízla si rty.

„Viděl jste nugget a dokážete si domyslet, jak výnosný je Lost Ear Mine,“ řekla. „Souhlasil byste s 10 000 dolary? V případě úspěchu?“

Přikývl. „Souhlasím. Můžete mi říct, proč se ten důl tak jmenuje?“

Usmála se.

„Táta mi psal, že důl našli, když prchali před hordou Walapaiů,“ odvětila. „V boji mu tomahavkem usekli levé ucho. Později, když se Walapaiové obrátili na útěk, hledal své ucho, aby ho, jak mi napsal, důstojně pohřbil. Na místě, kde ho našel, objevili zlato.“

„Zní to jako pohádka,“ řekl Waco McAlester a s úsměvem vstal. Podal jí ruku. „Takže 10 tisíc dolarů, slečno. Ujednáno.“

Když mu ji váhavě sevřela, polil ho horký pot. Vůně jejích zrzavých vlasů a zářivé zelené oči ho na okamžik omámily.

Sklonil se k ní a než se nadála, zničehonic ji políbil. Přes košili cítil teplo jejích ňader. Pak se však začala bránit a vyhrkla: „Ne, pane McAlestere! Pusťte mě, kruci! Nejsem taková jako ty odnaproti!“

Pustil ji, jako by se o ni popálil.

„To jsem ani netvrdil, slečno O’Brienová,“ chraplavě odvětil. Otočil se, přestože v jejích zelených očích spatřil lítost nad tím, že se tak rychle vzdal. Musela však pochopit, že s ním si hrát nemůže.

Ještě ani nepoložil ruku na kliku, když se z chodby ozvalo přidušené frkání.

Rychle otevřel dveře a nahlas zaklel, když dovnitř vpadlo něco velkého, černého a pak tělnatý detektiv s buřinkou na hlavě…

+ + + + +

Maxu Quitmanovi to bylo velmi trapné, že ho McAlester načapal v tak delikátní situaci v hale Vivian’Resting place. Ale choval se velmi rezervovaně, když se ho slečna Vivian pokoušela uklidnit. Řekla: „Všichni pánové, kteří navštěvují můj podnik, jsou velmi diskrétní, pane Quitmane. Vůbec není nutné, abyste si dělal starosti o svou pověst.“

Ellie a malá Liz dělaly všechno možné, aby jediný host, který tam zůstal, zůstal déle, ale když Ellie Quitmanovi vytáhla levou ruku z rukávu saka, strčil do druhého pravou.

To poněkud pokazilo náladu. Potom už toho rezolutní Ellie měla dost a řekla: „Tak vypadni, tlusťochu!“

Slečna Vivian ji napomenula, ale bylo jí vidět na očích, že jí Ellie mluvila z duše.

Max Quitman se dal na útěk. Málem zapomněl svou buřinku, kterou Liz dala na malý oválný stůl. Chopil se jí a vyběhl ven, jako by mu hořelo za patami.

Byl rád, velmi rád, když Ellie, která s tichým klením šla za ním, s prásknutím zavřela dveře. Přísahal si, že do takového podniku už nikdy nevstoupí. A pokud ano, tak bude dopředu trvat na diskrétnosti.

Oklepal si sako, jako by si ho v tom uklizeném, čistém domě zašpinil, ale pak se zarazil, protože před penzionem slečny Emily spatřil reverenda.

Co to v bordelu říkal McAlester? Byl tam i kněz? Byl tam svatý muž stálým zákazníkem?

Max Quitman hleděl na reverenda, který se plížil k penzionu, jako by ho chtěl vykrást. Přemýšlel, zda by si v saloonu Desert neměl dát drink, než půjde spát, ale v půli cesty si to rozmyslel.

Zůstal stát ve stínu jedné verandy a pohlédl na hvězdami posetou oblohu. Myslel na Harpera „Big Nose“ Carsona, na Salomona O’Briena, který beze stopy zmizel, a na Krvavého nože, opilého Walapaie, který měl zítra začít stopovat starého zlatokopa.

Při pomyšlení na Krvavého nože ho rozbolelo břicho. Doufal, že je skutečně tak dobrý stopař, jak tvrdili lidé v Lovelocku. Možná to platilo kdysi a teď mu alkoholismus zatemnil mozek, kdoví?

Maxu Quitmanovi se udělalo špatně, když pomyslel na to, že s Krvavým nožem bude sám v pustině. Představoval si, jak mu rudoch řekne: „Krvavý nůž nevědět dál. Krvavý nůž ztratit stopy. Nejdřív 1000 dolarů, pak najít stopy.“

Rychle tu myšlenku zahnal, protože se chtěl v klidu vyspat.

Právě se chtěl vydat přes plazu k penzionu, když tu se otevřely dveře, ve kterých se objevila slečna Emily s tácem a plechovou konvicí v rukou. Kráčela k marshalové úřadovně na rohu Main Street, kde se právě rozsvítilo, aniž by se rozhlížela nalevo nebo napravo.

Max Quitman pokrčil rameny. Co se tam dělo, ho nezajímalo. Měl dost starostí se svým úkolem.

Vešel do penzionu a zamyšleně se vydal po schodech. Ještě stále musel myslet na Krvavého nože. Proto se zarazil teprve, když stanul nahoře na chodbě, která byla spoře osvětlena jedinou lampou se staženým knotem.

Viděl, že před jedněmi dveřmi dřepí reverend a naslouchá. Teprve po několika vteřinách si uvědomil, že to jsou dveře pokoje slečny O’Brienové.

Zmocnil se ho hněv. V prvním okamžiku trhl pravou rukou k revolveru, který nosil v pouzdře pod paží, potom si to však rozmyslel.

Přišel k reverendovi a chytil ho za límec sutany.

Kněz byl tak zabrán do rozhovoru za dveřmi, že nejdřív nechápal, co se s ním děje. Pak však spatřil zrudlý, zpocený obličej Maxe Quitmana a trhl rukama.

Detektiv odfrkl, když ho reverend praštil pěstí do břicha, nepustil ho však. Další ránu již odrazil a potom se celou svou vahou vrhl proti kazateli, který se v té chvíli chtěl zvednout.

Muži z Pinkertonovy agentury sjela buřinka na levý spánek a v duchu už vidě1, jak naráží do dveří, když tu se náhle otevřely.

Reverend vletěl dovnitř jako velký netopýr a Quitman, který ho nepustil, byl stržen s ním.

Detektiv dopadl na břicho. Buřinka mu sletěla z hlavy a kutálela se po koberci. Zůstala ležet před Maud O’Brienovou.

Reverend se rychle posbíral ze země a chtěl pryč, ale to již Waco McAlester opět zavřel dveře a dloubl Pinkyho Browna hlavní peacemakeru do břicha.

Reverend polkl. V jeho chladných šedých očích se zajiskřilo, když pohlédl na detektiva. Ten tam vrávoravě stál a zmateně hleděl na Waca McAlestera.

Potom pochopil.

Zabručel a pohlédl na Maud O’Brienovou. Teprve v tomto okamžiku si uvědomil, co má na sobě. Zrudl.

„Takže tak je to!“ vyhrkl. „Nemáte právo mě hodit přes palubu, slečno O’Brienová! Já…“

Rychle ho umlčela.

„Nikdo vás nehází přes palubu, pane Quitmane! Jenom jsem pana McAlestera poprosila, aby vás podpořil!“

Waco McAlester se zašklebil. Tak to zase nebylo, pomyslel si, ale mlčel.

Max Quitman se sklonil pro svou buřinku, která ležela před Maud O’Brienovou. Chvíli zůstal skloněný, protože nedokázal odtrhnout zrak z jejích štíhlých nohou. Cítil, jak ho polévalo horko. Rychle vstal.

Waco McAlester se usmíval. Věděl, jak na tom tlouštík je. Pravděpodobně se i on zahleděl do slečny O’Brienové, ale očividně si nevěřil.

Než mohl někdo začít dělat narážky, otočil se Max Quitman k McAlesterovi a kývl na reverenda.

„Poslouchal za dveřmi, McAlestere,“ řekl. „Když jsem ho překvapil, hned se na mě vrhl. Myslíte, že to je u kněze normální?“

Waco McAlester se usmál na Pinkyho Browna.

„Je to normální, Pinky?“ zeptal se.

„Pinky?“ Max Quitman udělal jeden krok k McAlesterovi. „Vy reverenda znáte?“

Dlouhán přikývl. „A jak. Vždycky používá tento převlek. Je reverend asi tak jako já panna, Quitmane.“

Detektivovi a Maud O’Brienové to nějakou dobu trvalo, než se vzpamatovali z překvapení.

„Je to lovec lidí jako já,“ dodal McAlester, „a jeden z těch nejzákeřnějších. Chtěl mě a mého zajatce oddělat ze zálohy a pak zkasírovat odměnu ve výši pět tisíc dolarů, která je vypsaná za Linka Corrigana.“

Hleděli na reverenda, který se jim představil jako Jeremias Throckmorton a do kterého slečna Emily vkládala naděje na obnovu náboženského života v Lovelocku, jenž se podle jejího názoru měnil v Sodomu a Gomoru.

Jelikož reverend mlčel a neodmítl toto neslýchané obvinění, začalo jim docházet, že má McAlester pravdu.

Quitman k němu rychle přistoupil, chytil ho za sutanu a pohlédl mu do očí.

„Co jste slyšel?“ zasyčel.

Pinky Brown odstrčil tlouštíkovu ruku. Jeho pohled byl upřen na McAlestera, který ještě stále držel v ruce peacemaker.

„Tentokrát už se mě nezbavíš, McAlestere!“ zlověstně zabručel. „Jedu v tom s tebou a přísahám ti, že budu pěkně nepříjemný, jestli se pokusíš mě z toho vyšoupnout!“

„O čem to mluví, pane McAlestere?“ zvolala Maud O’Brienová.

Usmál se na ni. „Pan Pinky Brown, jak zní jeho ctihodné jméno, se právě rozhodl, že nás podpoří při pátrání po vašem otci. Přirozeně očekává, že obdrží stejnou odměnu jako já, pokud budeme mít úspěch.“

Těkala očima mezi nimi. Zřetelně v nich byla vidět nejistota, která se jí zmocnila. Pak její pohled ulpěl na Maxu Quitmanovi, který na ni hleděl, jako by jí chtěl říct: Vidíte, to máte z toho!

„Já – já nevím, jestli vůbec budu mít tolik peněz, pokud mého otce najdeme, reverende… och, pane Browne,“ nejistě řekla.

„Stačí jen, když to, co máte, rozdělíte mezi mě a McAlestera,“ číhavě odvětil.

Pohlédla na McAlestera, ale ten mlčel. Věděl, že je zbytečné něco říkat. Pinky Brown byl odhodlaný jet s nimi. A pokud ho vezmeme, aspoň ho budeme mít pod kontrolou, pomyslel si. Kdybychom to neudělali, tak by jel za námi a pak by nám mohl být nebezpečný. To s odměnou se stejně vyřeší až nakonec. McAlester byl přesvědčený, že Pinky se pokusí shrábnout všechno.

„Tak dobrá, pane Browne,“ tiše řekla. „S indiánem je nás pět. Vyrazíme ráno, abychom neztratili stopy Harpera Carsona.“

„Nemám koně,“ zabručel Pinky Brown.

„Drž hubu, Pinky,“ vyhrkl McAlester. „To opravdu není naše starost. Když nemáš koně, tak si ho kup, a jestli jsi své poslední peníze prošustroval v hampejzu, tak si nějakého ukradni!“

Falešný reverend zatnul pěsti, ale nic neřekl. Kývl na Maud O’Brienovou a nedbaje na namířený peacemaker šel ke dveřím.

Waco McAlester s úsměvem ustoupil stranou a nechal ho odejít. Dveře zůstaly otevřené. Dlouhán ještě čekal, zda mu Maud O’Brienová něco neřekne, mlčela však, takže se otočil a odešel.

Max Quitman ho následoval. Vedle sebe kráčeli po schodech. Quitman sykl: „Jedno vám musí být jasné, McAlestere! Šéfem při této akci budu já!“

McAlester se na něho usmál.

„Počkejte, až přijedeme do Humboldt Range,“ odvětil. „Možná pak budete rád, když z vás někdo sejme odpovědnost.“

Detektiv měl na rtech jedovatou odpověď, ale pomlčel, protože se otevřely vchodové dveře a dovnitř vešla slečna Emily.

Zavřela za sebou dveře tak, že jen zařinčelo sklo. Na její zrudlé tváři bylo zřetelně vidět, jak je rozhořčená.

„Vy!“ zvolala svým hlubokým hlasem a ukázala na Waca McAlestera. „Ten milý mladý muž, kterého jste strčil do vězení, vám přece vysvětlil, že je nevinný! Proč s ním tedy jednáte, jako kdyby byl zvíře?“

Waco McAlester se zašklebil. Ještě viděl detektivův škodolibý úsměv, pak Emily dorazila ke schodům a pohlédla mu do očí. Rukama se opírala o boky.

„No, pane?“ zabručela, jako by byla soudcem u porotního soudu.

„Podívejte, slečno Emily,“ krotce odvětil McAlester, „já neznám žádného kriminálníka, který by netvrdil, že je nevinný. Kdybychom nechali běžet všechny, kteří to o sobě říkají, tak bychom nepotřebovali žádné soudce ani vězení.“

„Řeči!“ odsekla. „Stačí se na toho hocha jen podívat a poznáte, že by neublížil ani kuřeti. Doufám, že si to necháte projít hlavou! Krom toho byste měl dávat pozor na toho Mexikána. Marshal ho načapal ve vězení. Očividně chtěl toho ubohého mladíka zavraždit. Marshal se s ním pral, ale pak jsem se objevila já a ten chlap se dal na útěk. O něco později jsem uslyšela dusot kopyt. Asi z Lovelocku odjel.“

Waco McAlester zpozorněl.

„Co řekl Hearne?“ chvatně se zeptal.

„Zmizel, když jsem tomu chlapci přinesla jídlo,“ odpověděla. „Ale myslím, že byl poměrně rozzuřený.“

Waco McAlister na ni kývl a prošel kolem ní, což nebylo jednoduché. Rychle opustil penzion a už neslyšel, co slečna Emily řekla muži z Pinkertonovy agentury.

+ + + + +

Marshalova úřadovna byla zahalena tmou. Marshal Tom Hearne se tedy nevrátil. McAlestera rozčilovalo, že se slečny Emily zapomněl zeptat, kde marshala může najít, ale to museli vědět i jiní.

Zachmuřen kráčel přes plazu k Vivian’s Restingplace. Věděl, že Vivian se nelíbilo, když v jejím podniku vyzvídal a děsil zákazníky. Potřeboval však na tuto noc postel. A proč by si při tom některá z dívek nemohla vydělat pár dolarů?

Když vešel do haly, seděla Ellie na pohovce, kde před hodinou spatřil Maxe Quitmana s jeho neodmyslitelnou buřinkou.

Ellie na něho nedůvěřivě pohlédla.

„Co tu zase chceš?“ nevrle se zeptala. „Stál jsi nás pěkné prachy.“

„Kolik?“ zeptal se s úsměvem.

V jejích očích se objevil zájem. Protáhla se a ukázala mu něco ze svých impozantních ňader.

„Reverend nebyl lakomý,“ řekla. „A toho tlusťocha z města bychom s Liz obraly o poslední cent.“

„Mluvil jsem s Quitmanem,“ řekl McAlester. „Měl u sebe jenom pět dolarů.“

Zaklela.

„Chceš stlačit cenu dolů,“ vyhrkla. „Ale pod dvacet dolarů nejdeme.“

„Dám ti dvojnásobek, Ellie,“ řekl, „když mi předtím uděláš jednu laskavost.“

Natáhla k němu ruku.

„Nejdřív mi něco dej, pak se můžeš ptát,“ řekla.

Vytáhl několik bankovek a položil jí je do dlaně.

„Dvacet dolarů,“ řekl, „zbytek dostaneš potom.“

Pohlédla na peníze a pak ucukla rukou, jako by měla strach, že jí je zase vezme.

„V pořádku, drahý,“ zamumlala. „Co chceš vědět?“

„Ještě musím promluvit s marshalem,“ řekl. „Víš, kde ho najdu?“

Nedůvěřivě na něho pohlédla.

„Chceš si ze mě dělat srandu?“

„Proč?“ zeptal se McAlester. Nerozuměl jejímu rozčilení.

Ohlédla se.

„Je se slečnou Vivian, jako každou noc,“ řekla.

McAlester měl co dělat, aby nezahvízdl. „Hearne je asi pěkný kanec, co?“

„Každopádně by tě rozsápal, zlato, kdybys ho rušil.“

Pokrčil rameny. „Tomu se bohužel nedá zabránit, Ellie.“

„Nemůžeš to vyřídit zítra ráno?“ Vstala a dala mu malý předkrm toho, co ho čekalo. Nechal si to líbit a musel přiznat, že Ellie to s muži umí.

„Je mi líto, Ellie,“ zamumlal, „ale zítra ráno budu muset vyrazit do hor. To už nebudu mít čas mluvit s Hearnem.“

Pustila ho a vrhla na něho zlostný pohled.

„Tak dobrá,“ řekla, „ale jen na tvou odpovědnost. Nahoře na chodbě, první dveře vlevo. Dávej pozor, marshal má vždycky na sloupku postele pověšený revolver.“

„Díky, Ellie.“ Usmál se na ni a vydal se po schodech nahoru.

Zaklepal a nečekal na odpověď. Dveře nebyly zamčené. Ostatním hostům očividně stačil nápis „Privat“ vyvedený zlatými písmeny.

Tom Hearne si vyděšeně zakryl zadek dekou, když slyšel, že se otevřely dveře. Byl zatraceně rychlý a kdyby Ellie McAlestera nevarovala, marshal by pravděpodobně na lovce lidí vystřelil. Takto však McAlester včas tasil svůj peacemaker, než mohl Tom Hearne sáhnout po revolveru.

„Jen klid, marshale!“ řekl McAlester. „Nechci vám kazit zábavu.“

Marshal se zarazil.

McAlester letmo pohlédl na bujné vnady slečny Vivian, předstíral však, že nic neviděl.

Marshal se posadil. Tvář měl zpocenou, v očích se mu zračil hněv.

„To už je přespříliš, McAlestere!“ vyhrkl. „Už mám vás i toho vašeho zajatce plné zuby! Vypadněte, než se rozzuřím! A zítra ráno už Corrigana ve svém vězení nechci vidět, rozumíte? Přesně v osm ať jste pryč!“

„A když ne?“ zeptal se McAlester.

„Pak Corrigana pustím! Koneckonců na něho není vydaný oficiální zatykač. Každopádně o žádném nevím. A teď už konečně zmizte!“ zařval.

McAlester nemínil tak rychle odejít.

„Co to bylo s Aguilarem?“ zeptal se.

„Ten zatracený Mexikán se dostal do vězení!“ vyhrkl Hearne. „Právě chtěl oddělat Corrigana, když jsem tam přišel. Sakra, měl jsem ho nechat střílet!“

„Aguilar se opravdu pokusil…“

„Jo!“ zvolal marshal. „Odmítám nést odpovědnost za Corrigana! Laskavě se o něho starejte sám, jestli ho chcete do Candelarie přivést živého!“

Hearne už se nedal zastavit. Bez ohledu na peacemaker, který na něho mířil, sáhl po revolveru.

McAlester vyběhl za dveří a zavřel je za sebou. Slyšel ještě, jak se slečna Vivian pokouší marshala uklidnit, a pak se vydal po schodech dolů do haly, kde ho se svůdným úsměvem očekávala Ellie.

Přidušeně zaklel. To mu tak ještě chybělo! Aguilar marshalovo varování ignoroval. Takže mu nezbývalo než Corrigana v následujících dnech a hodinách nespouštět z očí. O tom, že by kvůli deseti tisícům dolarů, které mu slíbila Maud O’Brienová, nechal Corrigana běžet, neuvažoval. Odměna za něho byl vrabec v hrsti. Peníze od Maud 0’Brienové byl holub na střeše.

„No, zlato?“ zeptala se Ellie. „Všechno je vyřízené? Máš už konečně čas na trochu zábavy?“

Usmál se a pokrčil rameny. Potom si znovu sáhl do kapsy a vytáhl druhou polovinu odměny, kterou jí slíbil. Strčil jí bankovky mezi ňadra.

„Je mi líto, Ellie,“ zamumlal. „Hearne odmítl chránit mého zajatce. Takže ho musím chránit sám.“

Vyšpulila rty. Peníze ji však uklidnily, takže ho nezahrnula výčitkami. Ještě mu dala zakusit něco ze svého umění a pak se rozloučili. Když pomyslel na to, že ho místo měkké postele s Ellie čeká pryčna ve vězení, začal nahlas klít.

+ + + + +

Ráno byl vzduch ještě chladný, ale když nad Buffalo Mountain vyšlo slunce a zalilo město svými paprsky, začali muži před nájemní stájí tušit, že tento den jim přinese spoustu trablů.

Waco McAlester měl kruhy pod očima. Spal špatně, z tvrdé pryčny ho bolely boky. S pozvednutými obočími pozoroval obtloustlého detektiva, který chodil mezi koňmi jako vyplašená slepice.

Pinky Brown si skutečně sehnal koně. Byl to chundelatý hnědák jako stvořený do hor. Pinky zřejmě koním rozuměl, nebo měl prostě štěstí.

Maud O’Brienová měla mužské šaty. Vlasy jí zakrýval klobouk s širokým okrajem, takže z dálky vůbec nevypadala jako žena. Zblízka ovšem byla vidět její plná ňadra. Neustále pošilhávala po Linku Corriganovi, který seděl v sedle svého šedáka. Ruce měl želízky připoutané k hrušce sedla.

Šedý valach se neustále tlačil k malé klisně, na které měla jet Maud O’Brienová. Očividně ho přitahovala, přestože ke klisnám měl vlastně být lhostejný.

Link Corrigan už se pomalu uklidnil. Nadával, když ho Waco McAlester za svítání probudil a vysvětlil mu, že si udělají vyjížďku do Humboldt Range. Nic víc mu neřekl. Pak Link Corrigan spatřil dívku se zelenýma očima a odmlčel se. Zřetelně vycítil její zájem, když si ho prohlížela. Myslela si přitom, že si toho nevšiml.

Max Quitman se zastavil před McAlesterem a vyhrkl: „Já toho indiána roztrhnu jako hada, jestli mi ještě někdy přeběhne přes cestu! Nemá smysl na něho dál čekat. Jeďme! Musíme Carsonovy stopy najít bez něho!“

Waco McAlester se usmál na tlouštíka, který ve svém obleku a buřince vypadal, jako by jel na nedělní vyjížďku.

„Vy jste boss, Quitmane,“ zamumlal.

Detektiv se prudce otočil a přikázal ostatním, aby nasedli. Maud O’Brienové pomohl do sedla grully.

Mladá žena po celou dobu mlčela. Možná myslela na to, co jí McAlester vyprávěl včera večer.

Pinky Brown odložil svou sutanu a měl teď na sobě šedé kalhoty a kostkovanou košili. Vyšvihl se do sedla chundelatého hnědáka. To jediné, čím připomínal reverenda, byl jeho klobouk s plochou korunou. Vypadal nyní jako mormon.

Měl nábojový opasek, z jehož pouzdra trčela ošoupaná pažba revolveru. V sedlovém pouzdře měl sharpsku, kterou ze zálohy odpravil už nejednoho muže.

Jako poslední nasedli Max Quitman a Waco McAlester. Quitman jel na vysokém, plnokrevném vraníkovi. Bylo to ušlechtilé zvíře, ale McAlester pochyboval, zda zvládne strázně, které je čekaly. O morganovi nepochyboval. To zvíře bylo vytrvalé a silné a mělo už za sebou nejednu náročnou jízdu.

Max Quitman jel v čele. Za ním jeli vedle sebe Maud O’Brienová a Pinky Brown a za nimi Link Corrigan, který neodtrhl pohled od štíhlé postavy dívky.

McAlester se držel vzadu. Ještě jednou si to všechno nechal projít hlavou. Ta věc s Krvavým nožem ho příliš nevzrušovala. Nevěřil, že rudoch couvl. Na to byla Quitmanova nabídka příliš lákavá.

Větší starosti mu dělal Paco Aguilar. Kde byl? Čekal na to, až lovec lidí opustí město, aby pak mohl udeřit?

Z toho důvodu se Waco McAlester rozhodl vzít Linka Corrigana s sebou. Tomu, že by Hearne splnil svou výhružku a pustil ho na svobodu, McAlester sice nevěřil, ale každopádně to byl druhý důvod, proč ho nenechal ve městě.

Starý Harper „Big Nose“ Carson zmizel z města ještě za tmy. Ze stop jeho tří mezků McAlester vyčetl, že Carson má skoro dvouhodinový náskok. Vlastně to nemohl být problém, protože koně byli mnohem rychlejší než Carsonovi mezci, kteří byli navíc ještě poměrně hodně naložení.

Starý zlatokop však už několikrát dokázal, jak je prohnaný. Tom Hearne nevypadal jako zelenáč, a přesto ho Carson už třikrát převezl. To svědčilo o mnohém.

Když Lovelock zmizel za nimi v oblaku prachu, který zvířila jejich zvířata, Max Quitman náhle vykřikl.

Waco McAlester zvedl hlavu a viděl, jak detektiv pobídl svého vraníka do cvalu. Jel k malému návrší, na němž seděl muž.

Waco McAlester se usmál.

Takže Walapai vstal ještě před nimi a pozoroval, jak Big Nose Carson opustil Lovelock.

Max Quitman na stoicky sedícího indiána řval a přestal s tím teprve, když přijeli ostatní a utvořili kruh okolo Krvavého nože.

Pinto stál v dolině za návrším a bez zájmu okusoval seschlý.keř. Očividně byl ve stáji pana Canbyho zvyklý na něco lepšího.

Walapaiovy černé oči byly ještě stále poněkud matné. Klidně se rozhlížel po lidech, kteří na něho hleděli. Jeho pohled ulpěl na Wacovi McAlesterovi. Hrdelním hlasem se zeptal: „Ty taky zvěd toho tlusťocha?“

Max Quitman lapal po dechu. Měl sto chutí tasit kolt a poslat indiána k čertu

Waco McAlester se na rudocha usmál.

„Viděl jsi Big Nose Carsona?“

Krvavý nůž přikývl.

„Velmi nedůvěřivý,“ odvětil. „Pořád se otáčet a dívat se, zda ho někdo nesleduje. Big Nose dobrý muž. Velmi těžké udržet jeho stopu.“

„Sakra, ty z toho chceš vytřískat ještě víc?!“ vyhrkl rozzuřený detektiv.

Krvavý nůž si ho nevšímal. Klidným hlasem řekl k Wacovi McAlesterovi: „Ty zacpat tlusťochovi hubu a přivázat ho ke koni, pak všechno jednodušší.“

McAlester otočil hlavu a pohlédl na Quitmana.

„Walapai má pravdu, Quitmane,“ řekl. „Měl byste se držet zpátky. Možná to ani nevíte, ale s tím indiánem jste měl šťastnou ruku.“

Max Quitman mlčel. Proklínal se, že souhlasil s tím, aby McAlester jel s nimi. Tušil, že ho přemohou a že zpochybní jeho vůdcovství. Jen s tím nepočítal tak brzy.

Otočil svého vraníka, poodjel a čekal několik yardů odtud, co lovec lidí a rudokožec podniknou. Musím mít trpělivost, říkal si. Má hodina ještě přijde.

+ + + + +

Krvavý nůž se stoickým klidem hleděl za Maxe Quitmana.

Ten se přestal ovládat a ukázal na zřetelnou stopu, která vedla jihozápadním směrem k Humboldt Sink.

„To jsou stopy Harpera Carsona!“ vykřikl „Proč chceš odbočit na východ, ty zatracený rudochu? To ses s ním spolčil?“

Krvavý nůž se nehýbal. Je to, jako by detektivova slova neslyšel.

Quitman přistoupil k němu a chytil Krvavého nože za košili.

„Mluv, Krvavý noži, nebo na místě spálím tvůj talisman!“ zasyčel.

Teprve teď Walapai ožil. V jeho černých očích se objevil zlověstný výraz.

„Tlustý muž ne dobrý člověk,“ odpověděl. „Krvavý nůž jeho zvěd. Vědět, co Big Nose chtít, ale Krvavý nůž ne tak hloupý jako tlusťoch nebo muž s hvězdou.“

„Nechte ho na pokoji, Quitmane,“ řekl Waco McAlester. „Krvavý nůž přijal tuto práci, takže ji dělá tak, jak to jen jde. Jestli mu nedůvěřujete, tak jste ho měl nechat v Lovelocku.“ Obrátil se ke Krvavému noži. „Myslíš, že Carson nás chce nalákat do Humboldt Sink, aby nás svedl špatným směrem?“

Walapai přikývl.

„Dobrá,“ řekl McAlester. „Pak jeď dál.“

Krvavý nůž ještě vrhl číhavý pohled na Maxe Quitmana, načež se vyšvihl na hřbet svého pinta a volným krokem vyjel.

Waco McAlester pohlédl na ostatní. Pink Brown se držel zpátky, jako vždycky. McAlester věděl, že na něho si bude muset dát pozor, teprve až najdou Salomona O’Briena a důl Lost Ear Mine.

Maud O’Brienová už mezitím pochopila, že McAlesterova varování nebyla přehnaná. Seděla v sedle schlíple a kdyby s ní nehovořil Link Corrigan, který už několik hodin jel vedle ní, a nedodával jí odvahu, tak by dozajista spadla ze sedla.

Waco McAlester byl rád, že se starali o sebe. Ušetřili mu tím spoustu starostí. Ještě chvíli přemýšlel, pak přijel ke Corriganovi a sklonil se k němu.

V Corriganových očích se objevil údiv, když mu McAlester odemkl želízka a strčil je do svých sedlových brašen.

„Jenom si nemysli, Corrigane,“ řekl lovec lidí. „To neznamená, že jsem ti uvěřil a že tě nechám běžet. Ale můžeš mi udělat laskavost a trochu se postarat o slečnu O’Brienovou. Bude to ještě horší a pak bude potřebovat každého, kdo jí pomůže.“

„Neměl jste ji sem vůbec brát!“ vyhrkl mladík.

McAlester se usmál.

„Ty se asi v ženských moc nevyznáš, co? Nejdřív ta historka s Rositou v Candelarii, která tě bude stát krk, a teď znovu mluvíš o věcech, kterým nerozumíš. Zeptej se jí, jestli by zůstala v Lovelocku.“

Maud O’Brienová zvedla hlavu, když uslyšela McAlesterova slova. Jméno Rosita vzbudilo její zájem.

„Varuju tě chlapče,“ dodal McAlester. „Jestli se pokusíš zdrhnout, tak budu střílet, a můžeš si být jistý, že trefím.“

Pobídl svého morgana a přejel ke Krvavému noži, který shrbeně seděl na pintoví a pohupoval se v rytmu kroků zvířete. Když na okamžik otočil hlavu, uviděl, jak se Maud O’Brienová a Link Corrigan spolu baví. Pravděpodobně jí vykládal tu svou báchorku o sebeobraně. McAlester jen doufal, že jí nezapomněl říct i o děvčeti Juana Dominga.

V tetelícím se vzduchu byly stále zřetelněji vidět vrcholy Humboldt Range, které se tyčily nad solnou pouští Humboldt Sink. Jejich tváře byly pokryty jemným bílým prachem, který je štípal. Rty měli oschlé, oči zanícené.

Koně měli svěšené hlavy a kráčeli velmi pomalu.

Waco McAlester byl rád, že je s nimi Krvavý nůž. I on by pravděpodobně jel dál po stopách starého Big Nose Carsona do solné pouště. Co by to pro ně a pro jejich zvířata znamenalo, si vzhledem k jejich současnému stavu dokázal velmi dobře představit.

Pak však nejtěžší úsek překonali.

Slunce teprve překročilo zenit, ale Waco McAlester měl pocit, že jedou už více než 24 hodin. Náhle se vzduch přestal tetelit a hory nyní byly jasně vidět.

McAlester si oddechl. Rozhlédl se a viděl, že i ostatní pochopili, že právě unikli z pekla.

Max Quitman pohupoval hlavou. Začala se mu loupat kůže v obličeji. Krempa buřinky byla příliš malá na to, aby ho ochránila před sluncem. McAlester mu to mohl říct i předtím, ale detektiv by ho jistě neposlechl.

Dorazili k prvním výběžkům hor a Krvavý nůž otočil pinta směrem na jih. McAlester přikývl. Věděl, že Walapai takto narazí na stopy Big Nose Carsona na místě, kde opustil Humboldt Sink a kde se vydal směrem k horám.

„Měli bychom ostatním dopřát pauzu, Krvavý noži,“ řekl.

Walapai si pohrdavě odplivl. Potom číhavě pohlédl na McAlestera.

„Ty obchod s Krvavým nožem?“ tiše se zeptal.

„Obchod je vždycky dobrý,“ odvětil McAlester s úsměvem.

„Ty ukrást talisman od tlusťocha a dát ho Krvavému noži,“ zašeptal Walapai. „Krvavý nůž ti dát procenta z odměny, které dát tlusťoch.“

„Kolik procent?“ pobaveně se zeptal McAlester.

„Jedno!“ hrdě odvětil Walapai.

„Dobrý obchod.“ McAlester měl co dělat, aby se nerozesmál. „Dohodnuto, Krvavý noži.“

„Ty opatrný,“ zašeptal Krvavý nůž, „tlusťoch moc zákeřný.“

Waco McAlester otočil svého morgana a chtěl jet za ostatními a říct jim, že za půl hodiny udělají zastávku. Vtom třeskl výstřel. Jeho ozvěna se nesla horami.

Ohlédl se a za jedním návrším ve vzdálenosti 500 yardů spatřil obláček kouře.

„Seskočte z koní!“ zvolal. V tom okamžiku Maud O’Brienová vykřikla. McAlester viděl, jak se zakymácela. Hledal pohledem Linka Corrigana, který se o ni měl starat, ale sedlo jeho šedáka bylo prázdné.

Pinky Brown seskočil jako první. Krvavý nůž klidně slezl z pinta, jako by věděl, že zákeřný střelec nemíří na něho.

Max Quitman klel, protože se zaklínil nohou za třmen a visel hlavou dolů.

McAlester přiběhl k Maud O’Brienové, která se zřítila ze sedla.

Když k ní dorazil, Link Corrigan si právě položil její hlavu do klína a pleskl ji po tváři.

Otevřela oči a zasténala.

„Já – vy – nejste zraněný?“ hlesla.

Teprve teď McAlester uviděl, že Link Corrigan má zakrvácenou levou ruku. Přesto se mladík usmíval.

„To je jenom škrábnutí, slečno Maud,“ řekl. „Není důvod se vzrušovat.“

McAlester vstal a pohlédl na návrší, za nímž se skrýval zákeřný střelec. Měl pocit, že slyší dusot koně.

Přiběhl k morganovi, vyšvihl se do sedla a zatímco na zadních otáčel koně, zvolal: „Za půl hodiny jeďte dál! Doženu vás! Pinky!“ Hleděl na vousáče, který ještě stále ležel na zemi. „Jestli Corriganovi zkřivíš jediný vlas, jsi vyřízený. Rozumíš, Pinky?“

Nečekal na odpověď, otočil morgana a vyrazil. Dokázal si domyslet, kdo je tím zákeřným střelcem. Harper Carson určitě ne. Ten by mířil na Krvavého nože, aby ho nemohl dál stopovat.

Když Waco McAlester dorazil na vrchol návrší, spatřil jezdce, který skloněn k hřívě svého plaváka prchal cvalem pryč.

Paco Aguilar. Mexičan se tedy ještě nevzdal.

Waco McAlester pohlédl na lidi, s nimiž se vydal do Humboldt Range. Jistě by je zase dostihl, kdyby Mexičana nyní pronásledoval, jenže pak by možná jeho morgan byl na konci svých sil. Tiše zaklel, protože věděl, že Aguilar to zkusí znovu. Chtěl Linka Corrigana za každou cenu zabít. McAlester začal uvažovat nad tím, zda ho hnala pouze nenávist k vrahu jeho přítele.

Zavrtěl hlavou. Nemělo smysl Mexičana pronásledovat.

Mohl jen doufat, že po tomto pokusu ztratí chuť na další, teď, když už o něm věděli.

Opět otočil morgana a klidně se vrátil k ostatním, kteří se vyčerpáni posadili do stínu skal.

+ + + + +

Od té doby, co měl znovu na krku svůj talisman, Krvavý nůž ožil. Pro McAlestera nebylo nijak těžké ho během zastávky vytáhnout z Quitmanovy sedlové brašny. Při tom si všiml, že muž z agentury Pinkerton s sebou veze i dvě láhve whisky. O tom však Krvavému noži, když mu dával váček, neřekl.

„Nos ho ale pod košilí,“ tiše řekl, „ať si tlusťoch hned nevšimne, že se už nemáš čeho bát.“

Po tom, co vyrazili, Krvavý nůž poprvé pocítil žízeň. Matně si vzpomínal na to, že tlusťochovi řekl, aby nezapomněl na whisky. Okamžitě mu to řekl a Quitman mu hned dal jednu z láhví.

McAlester tišezaklel.

Quitman mu měl dopřát jenom jeden lok, teď už však bylo pozdě. Bylo jasné, že láhev už Walapaiovi nikdo nevezme.

V tom vedru alkohol s rudochem udělal své. Ještě nevypil ani půl láhve, když začal nahlas zpívat.

Waco McAlester se ostražitě rozhlížel po stopách, přesto je však bez ohledu na whisky našel Krvavý nůž.

Nahlas říhl a přesvědčeně řekl: „Krvavý nůž nejlepší zvěd Divokého západu!“

S tím po jeho nepopiratelném úspěchu všichni souhlasili.

Max Quitman, který byl stále vysílenější, jako by ožil. I Pinky Brown měl nyní v očích svůj starý tvrdý lesk. Vydali se po stopách a jeli v čele skupiny.

Jelikož byl Krvavý nůž zaneprázdněný zbytkem whisky v láhvi, nevadilo mu to.

Waco McAlester se držel poblíž Maud O’Brienové a Linka Corrigana. Při zastávce mu ovázala šrám na levé ruce. Teď ji měl ve smyčce.

Podle všeho našli ti dva v sobě zalíbení. Jejich pohledy hovořily jasnou řečí.

McAlester pokrčil rameny. Musela vědět, co dělá, když dala přednost zelenáči, jehož tak jako tak čekala šibenice, před ním, vzorem opravdového muže.

Krvavý nůž náhle zastavil svého tlustého pinta, na němž se strázně cesty téměř neprojevily.

Waco McAlester si myslel, že si chce znovu přihnout, ale Krvavý nůž zamyšleně hleděl na stále nezřetelnější stopy, které za sebou zanechali Carsonovi mezci. Potom se začal usmívat.

„Big Nose moc prohnaný,“ řekl uznale. „Ale i Krvavý nůž chytrý.“

McAlester přijel k němu.

„Napadlo tě něco?“ zeptal se Walapaie.

Krvavý nůž ukázal na stopy.

„Ty dívat se dobře,“ řekl. „Stopy stále nezřetelnější. Tady zase jasné.“

„A co to znamená?“

„Big Nose zametl skutečné stopy a tady nás přivedl ke starým stopám. Dva nebo tři dny staré,“ řekl Krvavý o v nůž.

Waco McAlester seskočil ze sedla a sklonil se. Viděl, že šlépěje jsou pokryté jemným prachem. Toho si předtím nevšiml. Zase vstal a kývl na Krvavého nože.

„Řekni, co máme dělat? Jet zpátky?“

Walapai přikývl. „Krvavý nůž najít pravé stopy Big Nose.“

„Hej, co se tu děje? Proč nejedeme dál?“ zvolal Max Quitman, který už byl padesát yardů před nimi.

„Pojedeme zpátky!“ odpověděl Waco McAlester. „Carson nás svedl na falešnou stopu!“

Detektiv na chvíli strnul, pak pobídl vraníka a přijel k nim. Pinky Brown ho následoval.

„Co to má znamenat, McAlestere?“ sykl Quitman, když tam přijel. „Stopy zřetelně vedou před námi! Proč by měly být falešné?“

McAlester pokrčil rameny.

„Krvavý nůž to tvrdí,“ klidně řekl.

Quitman se hystericky rozesmál a ukázal na láhev, kterou si Walapai právě zvedl ke rtům.

„Podívejte se na něho, McAlestere! Co byste od toho opilce čekal? Vykonal svou práci. Teď máme Carsonovy stopy a dál můžeme jet sami. Jestli se chce vrátit, tak ať klidně jede.“

Waco McAlester zavrtěl hlavou.

„Já jeho čuchu důvěřuju,“ odvětil. „Pojedu sním.“

Detektiv se ohlédl na Maud O’Brienovou. Cítila, jak se na ni upřely pohledy mužů, a tázavě pohlédla na Linka Corrigana. Ten však jen pokrčil rameny.

„Povězte McAlesterovi, že přijde o svou odměnu, pokud s Krvavým nožem pojede zpátky!“ procedil Quitman mezi zuby.

„Odměnu dostane ten, kdo bude mít úspěch, Quitmane,“ klidně odvětil Waco McAlester. „Nemůžu rozhodnout o tom, že se mnou pojede slečna O’Brienová, Corrigan však pojede každopádně!“

Viděl Maud O’Brienové na očích, že kalkuloval správně. Objevil se v nich strach. Pravděpodobně už nedůvěřovala nikomu, jen mladíkovi.

Těkala pohledem mezi Quitmanem a lovcem lidí a pak tiše řekla: „Pojedu s panem McAlesterem, pane Quitmane. Myslím, že bychom měli důvěřovat schopnostem Krvavého nože.“

Max Quitman měl na jazyku jedovatou odpověď, ale spolkl ji.

„Sama musíte vědět, co děláte, slečno O’Brienová!“ sykl. „Ale buďte si jistá, že na to doplatíte, pokud budu úspěšný. Pak budou platit nové dohody, které uzavřeme potom!“

Její tvář, na které se podepsalo slunce, se zachmuřila.

„Dělejte si, co chcete!“ odsekla a prudce se otočila.

Max Quitman zaklel a pohlédl na Pinkyho Browna, který už nějakou dobu přemýšlel, jak se rozhodnout. Věděl, že Waco McAlester byl prohnaný, ale stopy byly zřetelné, o tom nebylo pochyb. Což pro něho bylo rozhodující.

„Pojedu s vámi, Quitmane,“ chraplavě řekl.

Detektiv už nic neřekl a otočil vraníka. Potom jel dál po stopách do hloubi Humboldt Range.

Pinky Brown ho následoval.

Ostatní hleděli za nimi, dokud jim Krvavý nůž hlasitým říhnutím nepřipomenul, že i oni musejí vyrazit.

+ + + + +

Waco McAlester hleděl do úzkého kaňonu a naslouchal dusotu indiánova pinta. I oba vousáči, kteří seděli u stolu před srubem a cosi třídili, náhle zvedli hlavu.

McAlester na ně namířil winchestrovkou. Rty měl pevně sevřené. Ve svém dlouhém životě už zažil mnoho špinavostí, ale to, co spatřil, když s Krvavým nožem tam dorazil, překonávalo vše.

Těsně vedle zpustlého srubu, před nímž seděli oba muži, u skalní stěny stála jakási dřevěná klec. V ní McAlester viděl siluety dvou mužů, které po chvíli poznal.

Byli to Harper Carson a starý muž se zrzavým vousem, který mu sahal až po hruď.

McAlester hned věděl, že to může být jen Salomon O’Brien.

Oba muži před chatou je drželi v kleci jako zvířata a bylo pravděpodobné, že pro ně přes den museli dřít. Ve svém vlastním dole.

McAlester uvažoval, jak by ty dva před srubem mohl vyřadit.

Krvavý nůž vjel na svém pintoví do kaňonu. Walapai chtěl upoutat jejich pozornost, zatímco Waco McAlester měl slézt po strmé skalní stěně dolů.

McAlester klel. Krvavý nůž vyjel příliš brzy. Měl počkat, až se setmí, ale ve svém podroušeném stavu to zřejmě nepochopil.

McAlester pomyslel na Maud O’Brienovou a Linka Corrigana, které zanechali v malém údolí, protože dívka se už nedokázala udržet v sedle. A tím, že Link Corrigan nezmizí, si byl jistý, protože ten by děvče nikdy nenechal ve štychu.

McAlester musel uznat, že mladík se chová šlechetně. Pomalu začínal mít pochyby o tom, zda nedělá chybu, když ho chce přihrát do rukou despotického dona Ignacia.

Zaplašil ty myšlenky, protože oba muži právě vyskočili. Jeden z nich zmizel v chatě a krátce nato se objevil se dvěma puškami.

McAlester viděl, jak přistoupil ke sloupu a zahrozil pěstí. Pravděpodobně předpokládal, že Big Nose tentokrát informoval marshala.

Potom se objevil Krvavý nůž. Vrávoral v sedle a jeho říhání bylo slyšet až k McAlesterovi.

Jeden z mužů vykřikl a namířil na Walapaie, který jel v poklidu dál.

McAlester měl muže spuškou na mušce a nezbývalo mu nic jiného než vystřelit, pokud nechtěl, aby Krvavého nože zabil.

Kulka muže odhodila. Jeho puška odletěla k dřevěné ohradě, v níž se krčili oba staří zlatokopové.

Druhý muž vykřikl, ale namísto toho, aby namířil na Krvavého nože nebo na střelce ve stěně kaňonu, zacílil na zajatce v kleci.

McAlester zmáčkl spoušť podruhé. Neměl na vybranou, musel ho střelit do zad. Viděl, jak zavrávoral směrem ke kleci. Jeden ze starých mužů k němu přiskočil a sklonil hlaveň pušky dolů. Třeskl výstřel, ale McAlester viděl, že kulka se zaryla do země.

„Krvavý noži!“ zvolal Big Nose Carson přeskakujícím hlasem. „Dávej pozor, v dole…“

Umlčela ho rána z pušky.

Krvavému noži se takřka dopitá láhev whisky rozletěla v ruce. Walapai rázem vystřízlivěl. Bleskově seskočil ze hřbetu pinta a přiběhl k malé ohradě, v níž byli čtyři mezci a čtyři koně.

Waco McAlester vylezl z úkrytu a vydal se ze svahu dolů. Ještě nebyl ani v polovině, když těsně vedle něho do skály narazila kulka. Odštípnuté úlomky skály mu proletěly kolem uší.

Rychle lezl dál, protože se neměl kde krýt. Uslyšel spencerovku Krvavého nože. Walapai pálil na ústí dolu a přinutil muže, který střílel na McAlestera, aby se kryl.

Dlouhán si pořezal ruce o skálu, do zad ho tloukla pažba pusky, kterou měl zavěšenou přes rameno.

Potom však dorazil dolů. Zadýchán se vrhl k zemi a winchestrovku si strhl z ramene. Z ústí dolu se opět ozvaly výstřely, tentokrát však mířily na klec.

Oba staří muži leželi na zemi, ohrožovaly je však odražené kulky.

Krvavý nůž znovu vypálil ze spencerovky. Stopy mohl hledat i opilý, se střelbou to však už bylo horší. McAlester viděl, že minul a že se kulky odrážejí od skalních stěn.

McAlester vyskočil na nohy a vystřílel celý zásobník, zatímco běžel ke kleci, v níž bylí drženi zlatokopové. Vyhnul se jí, aby unikl ze zorného pole střelce v dole. Pak se přitiskl ke skalní stěně a pohlédl na muže, kteří leželi na zemi před klecí. Ty už nic nebolelo.

Jeden z nich byl tváří otočený k němu. Připadal mu nějaký povědomý. Vzpomněl si, že ho jen před pár dny viděl na zatykači ve Winnemucce.

„Ahoj, Carsone!“ zvolal ke kleci. „Kolik jich je v dole?“

„Dva!“ zařval Big Nose, aniž by zvedl hlavu. „Jsou opatrní. Jsou to chladnokrevní zabijáci.“

McAlester pohlédl na Krvavého nože. Starý Walapai byl dost rozumný na to, aby zůstal v úkrytu, protože bylo nemožné se bezpečně dostat k ústí dolu.

Zrzek se připlazil ke stěně klece a sykl: „Pane! Pokuste se dostat do srubu! Stojí tam bedna s dynamitem. Jinak ty chlápky z dolu nedostanete!“

McAlester s úsměvem přikývl. To se snadno řeklo, ale hůř provedlo. Muži v dole by ho měli jako na dlani, kdyby se rozběhl k chatě.

Mávl na Krvavého nože, který ještě stále smutně hleděl na střepy své láhve.

„Hej, Krvavý noži!“ zvolal. „Kryj mě!“

„Howgh!“ zabručel Walapai a začal spencerovkou ostřelovat ústí dolu. McAlester doufal, že to na chlápky v dole udělá dojem.

Nabil winchestrovku, přikrčil se a rozběhl se ke srubu.

Museli zrzka slyšet, protože stříleli jako diví, ačkoli i Krvavý nůž se činil.

McAlesterovi hvízdaly kulky kolem uší. Jedna z nich mu proletěla rukávem, přesto se však nezraněn dostal až za chatu, kde byl v bezpečí. Vchod byl sice otočen k dolu, ale vzadu bylo okénko, kterým se mohl dostat dovnitř.

Když se rozhlédl, spatřil trouchnivý dřevěný kříž, na němž byla železem vypálena slova: „Zde odpočívá ctihodné ucho Salomona O’Briena. Vždy mu věrně sloužilo.“

McAlester se usmál. Byli to podivíni. A za posledních šest měsíců si museli užít.

Otevřel okno a vlezl dovnitř. Páchlo to tam jako v medvědí jeskyni. McAlesterovi se udělalo špatně. Pak spatřil bednu s nápisem „výbušniny“. Zvedl víko a uviděl tyčky zabalené v naolejovaném papíře.

Krvavý nůž znovu vystřelil a McAlester přiběhl k okénku u dveří. Viděl ještě stín v ústí dolu, který však hned zmizel. Jeden z těch dvou se pravděpodobně pokusil prorazit.

Waco McAlester věděl, že si musí pospíšit, protože ti dva si asi dokázali domyslet, co se stane, pokud jim do dolu hodí trhavinu.

Vzal pár tyček, zápalek a zápalných šňůr a okénkem vzadu vylezl ven.

Vyhlédl zpoza rohu. Když v ústí dolu spatřil zarostlý obličej, kterého nezahnaly ani Walapaiovy výstřely, vzal McAlester winchestrovku a několikrát přesně vystřelil. Muž vykřikl a zmizel v temnotě.

McAlester postavil pušku ke stěně a rychle vyrobil tři nálože, každou ze tří tyček. Pak se narovnal a zvolal: „Hej, vy tam v dole!“

Chvíli mlčeli, protože tušili, která bije. Pak jeden z nich chraplavým hlasem odpověděl: „Co od nás chcete?“

McAlester se rozesmál.

„Ty jsi musel jíst vtipnou kaši, co?“ zvolal. „Vyjděte ven! Ale se zvednutýma rukama a beze zbraní!“

„A ty jsi jedl co?“ vykřikl muž v dole. „Myslíte, že se necháme jen tak postřílet?“

McAlester otočil hlavu ke kleci.

„Vede do dolu ještě nějaký jiný vchod, Carsone?“ zvolal.

„Ne!“ vykřikl Big Nose. „Hoď tam jednu nálož a pak tam klidně můžou shnít!“

„Ale pak přijdete o svůj důl!“ řekl McAlester.

„To je nám jedno!“ zvolal zrzek. „Ať se smaží v pekle i se zlatem!“

Jak chcete, pomyslel si Waco McAlester a vzal jednu nálož.

„Tak co?“ zvolal k dolu. „Budu počítat do tří a potom uvidíte malou ukázku toho, co vás čeká v pekle!“

„Jenže pak půjde zlato k ledu!“ odpověděl druhý muž.

„Proč?“ zasmál se McAlester. „Za pár týdnů se můžeme vrátit a zase vchod uvolnit. To už z vás zůstanou jen kosti.“

Rozmáchl se. Věděl, že je nejdřív musí vyděsit, pokud mají pochopit, že nemají na vybranou.

Nálož letěla vzduchem a dopadla zhruba deset yardů před ústí dolu. Vybuchla, jen co se dotkla země.

Exploze byla mocná, vzduchem létala hlína a kamení. Na několik okamžiků bylo vše zahaleno hustým prachem, takže vchod dolu nebylo vidět.

Waco McAlester držel v rukou winchestrovku pro případ, že by se některý z ničemů pokusil utéct. Ale pravděpodobně jim výbuch a tlaková vlna nahnaly příliš velký strach.

Když se prach pomalu usadil, spatřil McAlester před dolem kráter o průměru pěti yardů a hloubce nejméně šest stop.

„Další nálož hodím dovnitř!“ zvolal.

„Ne!“ vykřikl jeden z nich. Z dolu vyvrávoral malý, postarší muž s pleší. Kašlal a sípal, když řekl: „Nestřílejte!“

McAlester viděl, že je neozbrojený, a soustředil se na ústí dolu. Čekal na druhého banditu, ale ten se neobjevil.

Když muž se zvednutýma rukama dorazil ke kleci a vytřeštěnýma očima pohlédl na chatu, třeskl v dole výstřel.

Plešoun sebou trhl, chvíli tam strnule stál, pak se zachvěl, naklonil se a pomalu spadl na zem.

Z dolu se ozval zlomyslný smích.

„Živé nás nedostanete!“ vykřikl poslední bandita přeskakujícím hlasem.

McAlester na zbylé nálože zapomněl. Vzal winchestrovku a rozběhl se k dolu. Ve vzduchu se zatím vznášel prach, věděl však, že se rychle usadí. Koutkem oka spatřil stín, který se k němu blížil, a poznal Krvavého nože.

Pak před sebou uviděl záblesk. Cosi mu proletělo kolem ucha, potom se ocitl za oblakem prachu a spatřil vousatého, statného muže, který u boku držel pušku.

Vypálili zároveň. Vousáčova kulka se zaryla do země těsně před McAlesterem.

Vousáč otevřel ústa k výkřiku, ale z hrdla už se mu nevydrala ani hláska. Pustil pušku a chytil se za hruď. Pomalu klesl na kolena. Jeho malé, pichlavé oči byly upřeny na dlouhána, který na něho ještě stále mířil winchestrovkou.

„McAlestere!“ chraplavě vyhrkl. „Jak jsi nás našel, ty zatracený lovče lidí?!“

Překvapený Waco McAlester k němu přišel a odkopl mu pušku.

Jak ho ten muž zná? Potom spatřil jizvu na jeho pravé líci, která byla zpola zarostlá vousem, a hned mu to došlo.

„John Brennan!“ vyhrkl. „Tak tady ses skrýval, ty parchante! Víš, kolik lidí po vás šlo?“

Vousáč se křečovitě usmál.

„Všechny jsme je napálili,“ zachechtal se. Pak se jeho tvář zkřivila nenávistí. „Zůstali bysme tu ještě dva měsíce. Potom by nás už nikdo nehledal. A byli

Waco McAlester pokrčil rameny. „Měli jste smůlu, Brennane,“ řekl. „Nehledal jsem vás. Hledal jsem toho zrzka, protože zmizel. Carsonovu stopu našel rudokožec tam vzadu.“

Vousáč zaklel a nato jím začal lomcovat kašel. V jeho černém vousu se náhle objevila krev a potom se svalil na zem. Už se nehýbal.

Waco McAlester na něho upřeně hleděl. Mnohonásobný vrah a jeho kumpáni před více než půlrokem unikli z Winemuccy, kde na ně čekal kat. Pronásledovala je smečka lovců lidí, štvali je marshalové s velkými oddíly, ale jižně od Hot Springs jejich stopy náhle zmizely.

Pátrání probíhalo i potom celé měsíce. Marshalové a šerifové z Nevady nedůvěřivě kontrolovali každého cizince, věděli totiž, že jednou se někdo z banditů musí objevit – ostatní přece potřebovali zásoby a střelivo. Desperáti měli na svědomí více než tucet lidí.

Později však pronásledovatelé dospěli k názoru, že čtyři zabijáci Nevadu už dávno opustili.

Waco McAlester věděl, že na Johna Brennana byla vypsána odměna ve výši 3000 dolarů a na ostatní, jejichž jména neznal, po tisíci. Pokrčil rameny, otočil se a šel ke kleci. O odměnu za ty čtyři se chtěl rozdělit s Krvavým nožem. Neubránil se úsměvu, když pomyslel na to, že Pinky Brown zase jednou vyšel naprázdno.

Tu uslyšel chraplavou kletbu a ohlédl se. Walapai právě vylezl z kráteru po výbuchu. V oblaku prachu ho neviděl a spadl do něho.

„Hej!“ zvolal Big Nose Carson. „Jak dlouho nás necháte trčet v té zatracené kleci?“

„Jen klid, Big Nose,“ zabručel McAlester. „Vydrželi jste to půl roku, vydržíte to i pár minut, ne?“

„Kdo je ten drzoun, Harpere?“ zeptal se rudovous.

„Prý to je lovec lidí, Sale,“ odpověděl Big Nose Carson. „A takoví nikdy neměli vychování.“

McAlester počkal, až k němu dovrávorá Krvavý nůž. Starý Walapai se provinile usmíval, jako by se chtěl omluvit za to, že pro likvidaci banditů neudělal víc. Waco mu však poklepal po rameni a řekl: „Dobrá práce, Krvavý noži. Z toho bude tučná odměna.“

Indián na něho pohlédl.

„Láhev whisky nebo procento?“ zeptal se.

„Spousta dolarů,“ řekl smějící se McAlester. „Za ně si můžeš koupit několik soudků whisky, jestli se chceš za každou cenu uchlastat.“

Kaňonem se ozval dusot kopyt.

Waco McAlester se s winchestrovkou v rukou otočil, ale pak ji zase sklonil, protože poznal Maud O’Brienovou a Linka Corrigana.

+ + + + +

Dívka ucítila na rtech něco vlhkého. Chtivě otevřela ústa a začala polykat. Potom otevřela oči a spatřila před sebou opálenou tvář Linka Corrigana. Podepřel jí hlavu a kapal jí do úst vodu ze své láhve.

„Díky!“ hlesla, když láhev zase postavil na zem. „Omdlela jsem, že?“

Přikývl.

„Neměla jste s námi jezdit, slečno O’Brienová,“ řekl chraplavým hlasem.

Posadila se a on jí pomohl, dal jí ruku pod paži. Zrudl, když se při tom dotkl její hrudi.

S úsměvem na něho pohlédla.

„Pan McAlester mě varoval,“ řekla. „Vylíčil to ještě horší, než jaké to ve skutečnosti bylo, ale já mu nechtěla věřit.“

Jméno lovce lidí vrátilo Linka Corrigana do reality, na kterou v posledních minutách téměř zapomněl. Sevřel rty a pohlédl za ni. Cítila, na co myslí. Položila mu dlaň na rameno.

„Možná ještě je nějaká možnost,“ tiše řekla. „Musíme mu vysvětlit, že jste střílel v sebeobraně. Pokud najde Lost Ear Mine, přidám mu k pěti tisícům dolarů, které by dostal jako odměnu za vaši hlavu, ještě jednou tolik. Pak vás může nechat běžet.“

Link Corrigan zavrtěl hlavou.

„Vy Waca McAlestera neznáte, slečno O’Brienová,“ zašeptal. „Ten, když po někom jde, tak ho i dostane. Jinak by to uškodilo jeho pověsti. Tomu muži je lhostejné, jestli pověsí viníka či nevinného.“

Vzpomněla si, že Max Quitman tvrdil něco podobného, a zmocnila se jí nenávist k McAlesterovi.

Klekla si a objala ho.

„Pak jeďte!“ vyhrkla. „Než si všimne, že jste zmizel, budete mít náskok, který už nedožene!“

Smutně se zasmál.

„McAlester je slídič,“ zašeptal. „Když se jednou vydá po něčí stopě, už necouvne. Mohl bych mít i několik týdnů náskoku a našel by mě.“ Sklonil hlavu. „Za všechno může to, že jsem zabil syna dona Ignacia. Donu Ignaciovi patří město Candelaria. Všichni jsou na něm závislí a nikdo by se mu nepostavil do cesty, kdyby nechal pověsit nevinného. Nebudu moct svou nevinu dokázat. Jestli mě McAlester přivleče do Candelarie, je se mnou konec.“

„Och, Linku!“ hlesla.

Objali se a políbili se.

Link Corrigan nebyl první muž, kterého kdy Maud O’Brienová držela v náručí, cítila však, že tentokrát to je jiné. Zmocnil se jí děsivý strach, když pomyslela na to, že by měl zemřít na šibenici. Pevně ho držela a v Corriganovi se v té chvíli probudila vůle k životu. Už ani nevěřil, že něco takového někdy ucítí.

Pohlédli si do očí a ani nemuseli nic říkat, věděli, jak na tom jsou. Potom však Maud pověděla: „Budu za tebe bojovat, Linku. Až najdeme Lost Ear Mine, udělám všechno pro to, aby spravedlnost zvítězila.“

Usmál se a políbil ji.

„Díky, Maud,“ řekl.

Zvedl hlavu, protože náhle uslyšel vzdálené výstřely.

Postavil ji na nohy.

„To musí být McAlester!“ vyhrkl. „Možná našel Harpera Carsona a teď s ním bojuje.“

„Musíme tam,“ zašeptala Maud, která byla bledá jako stěna.

Přivedl ji k její klisně a pomohl jí do sedla. Pečlivě jí strčil nohy do třmenů, pak se vyšvihl na svého šedáka a vedle sebe se vydali po stopách, jež vedly divočinou zbrázděnou nesčetnými kaňo –

Výstřely byly stále zřetelnější a pak uslyšeli výbuch.

Vyděšeni zastavili koně.

„Co to bylo?“ zašeptala Maud.

Link Corrigan hleděl na hrdlo úzkého kaňonu, k němuž vedly stopy. Ani on si nedokázal vysvětlit, co ten výbuch znamená.

Po chvíli jeli dál. Ozval se další výstřel a po několika minutách ještě dva. Potom se rozhostilo ticho.

Link Corrigan jel napřed. Daleko před sebou viděl oblak prachu, který stoupal k obloze, a poznal, že muž, který z něho vyšel, je Waco McAlester. Zatnul zuby. Raději by ho viděl mrtvého.

Počkal, až k němu dorazila Maud a společně pak jeli k oblaku prachu, který se pomalu rozplýval.

Viděli, jak před vchodem do dolu z kráteru, který vznikl pravděpodobně při výbuchu, vylezl Krvavý nůž. A potom Maud spatřila klec a oba staré muže, kteří v ní stáli.

„Tati!“ zvolala a pobídla svou grullu.

Vyděšený kůň se rozběhl tak, že málem sletěla ze sedla. Link ho jen na poslední chvíli chytil za uzdu.

Maud seskočila ze sedla a rozběhla se ke kleci. Potom se objala se zrzavým mužem a rozplakala se.

Link Corrigan čekal se svými dvěma koňmi opodál. Rozhlížel se a viděl čtyři mrtvé muže, kteří leželi před klecí a vchodem do dolu. Sevřel zuby. McAlester zase úřadoval, pomyslel si. Určitě jim nedal sebemenší šanci.

Došlo mu však, co se tam dělo. Klec, v níž byli drženi oba staří muži, toho byla jasným důkazem.

McAlester na něho upřeně hleděl. Link pomalu sklouzl ze sedla, přišel k lovci lidí a natáhl k němu obě ruce.

„Tak dělej, McAlestere,“ řekl. „Dej mi želízka.“

Waco McAlester zavrtěl hlavou a změřil si ho pohledem.

„Jsi pro mě hádankou, chlapče,“ řekl. „Myslím, že až tě přivezu do Candelarie, tak tam ještě chvíli zůstanu. Možná je to, co jsi mi o sobě řekl, pravda.“

Link Corrigan se rozesmál.

„Don Ignacio je příliš velké sousto i pro tebe, McAlestere,“ řekl. „Nedělej si iluze, že bys mi mohl pomoct, až se mě zmocní.“

Lovec lidí pokrčil rameny.

„Co ruka?“

„Bez problémů.“

McAlester se otočil.

Krvavý nůž mezitím otevřel klec a muž, který měl stejně zrzavé vlasy jako Maud O’Brienová, přiběhl k Johnu Brennanovi a chtěl do něho kopat. McAlester ho zadržel.

„Už to necítí, O’Briene,“ řekl klidným hlasem.

Starý muž vyhrkl: „Tobě se to mluví! Víš, co nám dělali?! Ti by si zasloužili úplně jinou smrt.“

„Chápu vaše rozhořčení, O’Briene,“ řekl McAlester a pohlédl na Big Nose Carsona, který k nim šel.

Starý muž si promnul svůj mohutný nos a zamumlal: „Asi se ptáte, proč jsem o těch čtyřech zabijácích Tomu Hearneovi nic neřekl. Vyhrožovali, že Sala oddělají, jestli se tu objeví nějaký cizinec. Proto jsem za sebou vždycky zametl stopy. Chtěli zůstat ještě dva měsíce, aby si byli jistí, že je už nikdo nehledá. Pak chtěli zmizet. A to s naším zlatem, ale to nám už bylo jedno.“

McAlester zavrtěl hlavou.

„A vy jste si mysleli, že by vás nechali naživu?“ zeptal se. „Carsone, John Brennan byl chladnokrevný zabiják, pro kterého lidský život nic neznamenal. Potřeboval vás, abyste pro něho kopali zlato. Jinak by vás už dávno oddělal.“

Bylo na nich vidět, že si to uvědomovali, i když si to nechtěli přiznat.

„Kde je tvé zlato, Big Nose?“ zeptal se Krvavý nůž. McAlester se divil, že se nejdřív neptal na whisky.

„To bys rád věděl, ty starý ochmelko, co?“

Maud O’Brienová se opět přitiskla ke svému otci.

„Slíbila jsem panu McAlesterovi odměnu ve výši 10 000 dolarů, až tě najde, tati,“ řekla.

„Má ji mít,“ řekl starý O’Brien. „A kdo je ten zelenáč tam vzadu, co po tobě pořád pokukuje?“

Zrudla, ale než mohla něco říct, vpadl do toho Waco McAlester.

„To je můj zajatec,“ řekl tvrdým hlasem.

Salomon O’Brien pokrčil rameny. Potom dceru přivedl k chatě.

„Pojedu s Corriganem zpátky do Lovelocku,“ řekl McAlester k Big Noseovi.

„Počkej do rána, McAlestere,“ odvětil Carson. „Pojedeme s vámi. Sal bude rád, když se po tom půlroce bude moct vyspat v posteli.“

+ + + + +

Pinky Brown zuřil, jak už dlouho ne. V roztrhané kostkované košili, špinavých kalhotách a s krvavými šrámy v obličeji vypadal žalostně. Jeho chundelatý hnědák ho shodil a lovec lidí si při tom málem zlomil vaz.

Max Quitman na tom nebyl lépe, byť ho kůň neshodil. Jeho tvář připomínala zralá rajčata. Trpěl šílenými bolestmi, ani však nepípl.

V šeru večera definitivně ztratili falešnou stopu. To, že byla falešná, už mezitím zjistili, a Max Quitman od té doby neřekl ani slovo. A to udělal dobře, protože Pinky Brown by ho umlčel pěstí.

Dvě hodiny po tom, co lovec lidí spadl z koně, znovu dorazili na rovinu a s těžkým srdcem se rozhodli, že se vrátí do Lovelocku.

Na tmavnoucí obloze spatřili supy a po nějaké době spatřili Mexičanova plaváka. Ležel v písku s kulkou v hlavě. Zvíře šláplo do trhliny v zemi a zlomilo si přední nohu.

Po dvou mílích narazili na Paca Aguilara, který se vlekl jen s vypětím všech sil. Oči se mu leskly horečkou.

Pinky Brown měl za to, že nejlepší by bylo ho tam nechat zhebnout, ale Max Quitman ho vysadil za sebe na hřbet svého vraníka.

Noc byla jasná. Bez potíží našli cestu, která ze Stillwateru vedla kolem Humboldt Sink do Lovelocku.

Půlnoc již dávno uplynula, když dorazili do Lovelocku. Pokud si však mysleli, že město bude spát, tak se šeredně mýlili. Ze saloonu Desert i z Vivian’s Restingplace zněly hlasy. Před saloonem stálo tucet koní. Dokonce i před penzionem slečny Emily se ještě svítilo.

Max Quitman a Pinky Brown po té vysilující cestě neměli zájem zjišťovat, co je to za lidi, a Paco Aguilar už za marshalovou úřadovnou slezl z koně a dovlekl se k doktorovi, který ho předtím zřejmě neošetřil dostatečně.

Zatímco detektiv a falešný reverend odvedli koně do nájemní stáje a zmizeli v penzionu slečny Emily, zaklepal Aguilar na dveře domu, v němž bydlel lékař. Když se ani po několika minutách nic nehýbalo, začal na ně zuřivě bušit pěstí.

V domě se ozval čísi hlas, nato se rozsvítila svíčka a Paco Aguilar spatřil v okénku vchodových dveří světlo.

Dveře se otevřely a objevila se v nich vrásčitá tvář staré ženy. „Co tu děláte tak pozdě, sakramente! Přijďte ráno!“ Chtěla dveře zavřít, ale Mexičan do nich bleskurychle strčil nohu.

Žena začala znovu hudrovat, potom mu však řekla, že doktor je v saloonu nebo ve veřejném domě.

Paco Aguilar zaklel a šel pryč. Nelíbilo se mu, že bude muset do saloonu, který praskal ve švech, neměl však na vybranou. V paži mu horce tepalo, pravděpodobně dostal otravu krve. A kdyby se rychle něco nestalo, mohl o ni přijít.

Vlekl se přes plazu a potom vytřeštil oči, protože poznal cejch koní před saloonem.

Bylo to D s čárkou, cejch Domingova ranče.

Paco Aguilar vtáhl hlavu mezi ramena. Náhle měl pocit, jako by mu ledová ruka sáhla na srdce. Prohlížel si koně, ale vraník dona Ignacia mezi nimi nebyl.

Věděl však, že to nic nemusí znamenat, protože pokud don Ignacio byl v Lovelocku, jistě své ušlechtilé zvíře nechal v nájemní stáji.

Chvíli váhal, ale pak se odhodlal a s křečovitým úsměvem vyšel na verandu.

Rozrazil vstupní dveře a rozhovory v saloonu utichly. Viděl, že kromě čtyř mužů, kteří seděli u jednoho ze stolů, jsou v saloonu pouze jezdci z Domingova ranče.

Jedním z místních byl doktor, dalším marshal Hearne, který očividně chtěl mít Mexičany pod kontrolou. Don Ignacio Domingo seděl sám u posledního stolu v rohu. Svit lampy mu dosáhl jen po pás. Paco Aguilar ho poznal podle stříbrem vyšívaného kabátu.

Don Ignacio jen krátce zvedl ruku a Paco Aguilar reagoval jak pes, na kterého zavolá jeho pán. Těžkými kroky prošel kolem marshala Toma Hearnea a doktora a zastavil se až před posledním stolem.

„Posaď se, Paco,“ řekl hluboký hlas ze tmy. „Nevypadáš dobře. Máš horečku?“

Paco Aguilar přikývl.

„Myslím, že ano,“ přidušeně odvětil. „Jeden lovec lidí, který do Lovelocku přivezl Linka Corrigana, mě trefil do ruky, když jsem mu chtěl vzít jeho kořist.“

„A proč jsi mu chtěl vzít jeho kořist?“ zeptal se hluboký hlas. „McAlester chtěl Corrigana přivézt do Candelarie, aby tam zkasíroval odměnu, ne?“

„Chtěl jsem Juanova vraha zabít, patrone!“ vyhrkl. „Juan byl pro mě jako bratr!“

„Byl to můj syn, Paco!“ Hlas dona Ignacia byl nyní tak ostrý, že Paco Aguilar zbledl a provinile sklonil hlavu.

„Kde je Corrigan?“

Aguilar rychle odpověděl: „McAlester s ním jel do Humboldt Range. Někdo hledá jednoho starého zlatokopa a slíbil

McAlesterovi vysokou odměnu, pokud ho najde.“

„Dobrá, Paco,“ chladně řekl don Ignacio. „Počkáme tady v Lovelocku, dokud se McAlester s Corriganem nevrátí. Teď se nechej ošetřit.“

Paco Aguilar vstal a přikývl.

„Díky, patrone,“ zašeptal, otočil se a šel ke stolu, u něhož se doktor a marshal bavili se dvěma dalšími muži.

„Musíte mi prohlédnout ruku, doktore,“ řekl s tváří zkřivenou bolestí. „Myslím, že mám otravu krve.“

Doktor dopil sklenku whisky a přikývl.

„Nebylo by divu,“ zabručel. „Měl jste ještě pár dnů odpočívat. Namísto toho jste se pral s marshalem a jezdil křížem krážem po kraji.“

„Dělejte, vstaňte a pojďte mě ošetřit!“ vyhrkl Aguilar.

„Jen klid, chlapče,“ zamumlal lékař. Prozíravě se vyhnul slovu Mexikán, protože v saloonu bylo příliš mnoho Mexičanů. Klidně vstal, kývl na ostatní muže a řekl: „Takže zítra.“

Aniž by se staral o Paca Aguilara, který se vydal za ním, prošel saloonem a vyšel ven. Pohlédl na Vivian’s Restingplace a přidušeně zaklel. Dívky by se měly stydět, pomyslel si. Měly ukázat trochu hrdosti a vyhodit toho Mexikána. Jenže peníze nesmrdí.

V ordinaci se podíval na Aguilarovu ránu a zamračil se.

„Můžeme to vypálit,“ řekl, „ale nevěřím, že ti to zachrání ruku.“

Paco Aguilar tiše zaklel a do očí mu vhrkly slzy.

„Vypalte to!“ procedil mezi zuby. Myslel na zítřek, až se objeví Waco McAlester s Linkem Corriganem. Jeho instinkt mu napovídal, že pak se rozhodne i o jeho osudu.

+ + + + +

Věděli, že jejich návrat do Lovelocku vyvolá senzaci. To, co je čekalo na plaze, však překonalo všechna jejich očekávání.

Waco McAlester vyděšeně zastavil svého vyčerpaného morgana a rozhlédl se po městě. Na chodnících postávali lidé, kteří jindy touto dobou odpočívali doma a drželi siestu.

Přivřel oči, když na chodníku před penzionem spatřil vedle slečny Emily obtloustlého detektiva. Jeho oděv utrpěl, ačkoli si ho očividně vyčistil. Jeho tvář byla spálená sluncem. Na mnoha místech měl natřenou hojivou mast.

Vedle něho stál Pinky Brown. Opět měl na sobě sutanu a s rukama sepnutýma na břiše vypadal skutečně bohabojně.

Před protějším červeným domem slečny Vivian stály Ellie a Liz spolu se svou šéfkou. Byly vyfintěné, jako by vítaly prezidenta.

McAlester přivřel oči, když pohlédl k saloonu Desert. Na chodnících postával houf Mexičanů. Před dveřmi vedle marshala Toma Hearnea spatřil vysokého granda.

Co dělá don Ignacio Domingo v Lovelocku?

Waco McAlester měl zvláštní pocit v žaludku. Ještě jednou se rychle rozhlédl po chodnících.

Kde je Paco Aguilar? pomyslel si.

Na zpáteční cestě z Lost Ear Mine do Lovelocku našli jeho mrtvého plaváka a ze stop McAlester vydedukoval, že Max Quitman a Pinky Brown vzali Mexičana s sebou.

McAlester se otočil k ostatním jezdcům, kteří zastavili za ním. Maud O’Brienovou a oba staré muže shromáždění lidé, kteří na ně mlčky a napjatě hleděli, překvapili stejně jako McAlestera.

Harper „Big Nose“ Carson a Salomon O’Brien seděli na svých mezcích, další vedli za sebou. Většinu zásob nechali u dolu, zato však vzali nuggety, které nakopali v posledních šesti měsících. McAlester věděl, že to musí být spousta zlata.

Maud O’Brienová stála těsně vedle Linka Corrigana a McAlester viděl, jak mu při pohledu na Mexičany před saloonem Desert položila ruku na rameno. Za nimi seděl na svém tlustém pintovi Krvavý nůž.

McAlester sevřel rty a pomalu se rozjel. Vedl za sebou čtyři koně, kteří vezli mrtvé bandity.

Jeho pohled byl upřen na dva muže před saloonem.

Don Ignacio Domingo nehnul ani brvou, když kavalkáda zastavila před saloonem Desert. Mexičané byli přikrčeni, ruce měli na revolverech. Od penzionu kráčeli Max Quitman a falešný reverend.

Marshal zrudl zlostí, když spatřil čtyři mrtvé postavy na koních. Po schodech sešel na plazu. Těsně před Wacem McAlesterem, který se vyklonil ze sedla, se zastavil.

„Vy zatracený vrahu!“ zvolal. „Zase jste musel zabíjet?“

McAlester se usmál.

„Ne tak zhurta, Hearne,“ klidně řekl. „Měl byste se na ty muže nejdřív podívat a vyslechnout si Carsona a O’Briena, kteří vám řeknou, proč jsem je zastřelil.“

Marshal na něho chvíli hleděl a pak přišel ke koni, na kterém ležel John Brennan. Chytil muže za vlasy a zvedl mu hlavu. Bylo zřetelně vidět, jak zbledl.

„Brennan!“ zašeptal.

„Ano, John Brennan a jeho kumpáni,“ nahlas řekl McAlester. „To dělá 6000 dolarů!“

Pinky Brown, který tam kráčel, se zastavil, jako by narazil do zdi. Přidušeně vykřikl a málem mu vypadly oči z důlků. Seskočil z chodníku a přistoupil k McAlesterovi.

„Sakra, Waco!“ sykl. „Nemůžeš přece chtít všechno! Jestli tu v Lovelocku vyjdu naprázdno, tak ti budu v patách, to ti přísahám. A jednoho dne tě dostanu!“ Hovořil tak tiše, že to mohl slyšet jen McAlester.

Vysoký muž přikývl. Pohlédl na dona Ignacia a jeho muže a řekl: „Dobrá, Pinky. Daruju ti Linka Corrigana.“

V reverendových šedých očích se zajiskřilo.

„O.K., Waco,“ zašeptal. „Doufám, že to myslíš vážně.“

Waco neodpověděl. Viděl, jak se pohnula křídla dveří, a spatřil stín, který se objevil za donem Ignaciem. Instinktivně položil pravou ruku na pažbu peacemakeru.

Paco Aguilar se zastavil za donem Ignaciem. Jeho černé oči se leskly. Měl popito, ale McAlester měl navíc pocit, že v nich vidí horečku. Pravou ruku měl ve smyčce.

Pak za sebou McAlester uslyšel hlasy a otočil se.

Pinky Brown přišel k Linku Corriganovi a chytil ho za ruku. Mladík, kterého McAlester nechal bez želízek, se pokusil vytrhnout, ale reverend zničehonic vytáhl kolt a přitiskl mu ho ke spánku.

„Teď patříš mně, chlapče!“ zasyčel. „Dělej, don Ignacio už čeká na vraha svého syna.“

„Pusťte ho, vy pokrytče!“ zvolala Maud O’Brienová. Postavila se mezi falešného reverenda a Linka Corrigana a začala Pinkymu Brownovi bušit pěstmi do hrudi.

Salomon O’Brien pozvedl svou předpotopní pušku a namířil reverendovi na hlavu.

„Tak dost!“ zvolal Tom Hearne. „Corrigane, pojďte sem!“

Rozhostilo se ticho.

Link Corrigan váhavě přistoupil k marshalovi. V jeho očích se zračil vzdor. Odstrčil ruku Maud, která ho chtěla zadržet, a spolu s Hearnem se vydal k donu Ignaciovi, který měl ruce zkřížené na hrudi. Pinky Brown šel za nimi.

„Je nevinný!“ zvolala Maud. Její otec ji pevně držel, když se chtěla rozběhnout za nimi.

„Tady je Corrigan,“ přidušeně řekl Tom Hearne, když se zastavili před chodníkem.

„Je to můj člověk, pane Domingo,“ vyhrkl Pinky Brown. „Odměna patří mně!“

Ani don Ignacio ani Tom Hearne si ho nevšímali.

Grand upřeně hleděl na mladíka, který bojoval s jeho synem.

„Je pravda to, co tvrdí to děvče?“ zeptal se Mexičan svým hlubokým hlasem.

Link Corrigan mu pohlédl do očí. Byl překvapený. Očekával, že don Ignacio bude zuřit, zdálo se však, že se už smířil s tím, že jeho jediný syn byl zastřelen. Link Corrigan si celou dobu myslel, že starý Domingo ho okamžitě zastřelí, až ho uvidí.

Pokrčil rameny.

„Jde o Rositu, done Ignacio,“ tiše odvětil. „Snažila se o mě a protože jsem věděl, že se tahá s kdekým, tak jsem řekl ne. Juan byl opilý, když nás viděl vycházet ze stáje. Chtěl si to se mnou rozdat. Vytáhl revolver a vystřelil na mě. Teprve pak jsem tasil. Přísahám vám, že jsem mu mířil na ruku! V poslední chvíli se ale musel pohnout. Když jsem uviděl, jak se mu na hrudi objevila krev a jak se zhroutil, ztratil jsem hlavu a uprchl jsem.“ Sklonil hlavu. „Věděl jsem, jak vás Juanova smrt zasáhne a že vás nebude zajímat, že jsem střílel jen v sebeobraně.“

Don Ignacio na něho chvíli hleděl, pak zvedl hlavu a pohlédl na McAlestera.

„Vy jste ho chytil, pane McAlestere,“ řekl. „Měl u sebe pušku?“

Waco McAlester svraštil čelo a zavrtěl hlavou.

„Jenom revolver,“ řekl. Chtěl se zeptat, jaký to má význam, když tu vedle dona Ignacia postřehl pohyb. Rychle trhl rukou k pouzdru, ale ještě rychlejší byl Pinky Brown, který už držel zbraň v ruce. Kulka z jeho koltu zasáhla Paca Aguilara do břicha.

Bledý Mexičan tam stál s otevřenými ústy a levou rukou se pokoušel zvednout kolt a namířit na Linka Corrigana, který na něho upřeně hleděl. Potom mu však revolver vypadl z prstů a Aguilar klesl na kolena.

Don Ignacio Domingo pohlédl na svého segunda.

„Před půl rokem jsi Rositu přivezl ze San Bernardina, Paco,“ řekl chladným hlasem

Aguilar přikývl a pak vyhrkl: „To Juan z ní udělal couru! Když ho poprosila, aby si ji vzal, tak se jí vysmál! Potom se tahala se všemi, kdo jí za to zaplatili! Juan byl hajzl! Zatáhl Rositu do špíny a tím zničil její čest…“ Poslední slova už šeptal. Vrávoral a potom se skácel na zem. Ruce měl rozhozené, skelnatýma očima hleděl kamsi za dona Ignacia.

Nikdo z okolostojících nechápal, co se stalo.

„Rosita byla Pacova dcera,“ řekl don Ignacio zlomeným hlasem. „Nedokázal Juanovi odpustit, že ji připravil o čest. Když Juan vyprovokoval souboj s Linkem Corriganem, zastřelil ho Paco ze zálohy puškou. Musel vystřelit zároveň s Corriganem. Doktor nalezl v Juanově pravé ruce kulku z Corriganova revolveru. V srdci však měl kulku z Pacovy pušky.“

Před saloonem Desert se rozhostilo ticho.

Bylo slyšet jen supění Pinkyho Browna.

„A co má odměna za Corrigana?“ zeptal se. „Vypsal jste za jeho dopadení odměnu pět tisíc dolarů, done Ignacio!“

„To byl omyl, pane,“ chladně odvětil Mexičan. „A ty šaty byste měl svléct, než je znesvětíte ještě víc!“

„Chci svých pět tisíc dolarů!“ zařval Pinky Brown.

Mexičan sáhl do vnitřní kapsy svého kabátu, vytáhl koženou peněženku, vzal z ní svazek bankovek a hodil je Pinkymu Brownovi pod nohy.

„Za to, že jste zastřelil vraha mého syna,“ pohrdavě řekl. Kývl na jednoho ze svých lidí a ten mu o něco později přivedl vraníka. Ostatní Mexičané se mezitím vytratili. Don Ignacio nasedl a rozjel se po plaze, aniž by si všímal někoho z přítomných.

Waco McAlester hleděl za ním, dokud nezmizel za marshalovou úřadovnou.

Maud O’Brienová přiběhla k Linku Corriganovi a objala ho. Pak tam stáli a okolní svět pro ně neexistoval.

Pinky Brown se jako pes plazil prachem plazy a sbíral bankovky, jimiž povíval vítr.

„Nikdo na ty peníze nesahejte!“ řval stále dokola. „Patří mně! Jenom mně!“

Max Quitman přešel k McAlesterovi a chtěl jít k Maud. McAlester ho však náhle zadržel.

„Nechte je,“ řekl. „Svůj podíl ještě dostanete.“

Krvavý nůž, který dosud stál v pozadí a vůbec ten cirkus nechápal, položil detektivovi ruku na rameno.

„Tlusťoch dát Krvavému noži dvě láhve whisky,“ řekl hrdelním hlasem. „Každý den jednu. Procenta dostane McAlester. Obchod s Krvavým nožem, rozumíš?”

Max Quitman se zachmuřil.

„Víš, co mi můžeš, Krvavý noži!“ vyhrkl. „Zmiz, nebo spálím tvůj talisman!“

Starý Walapai se usmál a vytáhl talisman zpod košile.

„Obchod s McAlesterem, rozumíš?“ řekl s úsměvem.

Max Quitman nahlas zaklel, ale pak vytáhl několik dolarů a vtiskl je Krvavému noži do dlaně.

Waco McAlester se mezitím otočil a chtěl přivést svého morgana k Vivian’s Restingplace, když tu uviděl, že Harper „Big Nose“ a Salomon O’Brien ho už předešli.

Ellie a Liz se na ně pověsily, jako by to byli Adonisovi bratři. Dobře věděly, že ti dva staroši jim dají vydělat a to pravděpodobně bez velké námahy.

McAlester tedy morgana znovu otočil. Závistivě pohlédl na Linka Corrigana a Maud O’Brienovou, kteří se ještě stále objímali, a pohrdavě na Pinkyho Browna, který se ještě pořád plazil v prachu, povzdechl si a vydal se k saloonu. Čekala ho pitka s Krvavým nožem.

Což mu vůbec nevadilo.