John Kirby

Colorado western 187. Tábor zoufalců

Dean Morris byl přesně ten člověk, kterého Garrett Farragut potřeboval pro stavbu mostu přes rokli Devil’s Keyhole. A Morris neměl na vybranou, protože byl na dně. Nebýt Farraguta, tak by svou ženu Dominiku, kterou hledal už celé měsíce, nikdy nenašel a skončil by jako opilec. Dean Morris nevěděl, do čeho se pouští, když přijel do tábora v horách. Všude na něho číhala smrt. Vypadalo to, jako by se i jeho vlastní muži spikli proti němu, jako by chtěli zabránit stavbě mostu. Morris začal bojovat, nepřítel v temnotě se však zdál být všemocný…

Dean Morris seděl u karetního stolu v rohu místnosti, v níž se vznášel tabákový kouř.

Nenašel jsem ji. To bylo to jediné, na co dokázal myslet. Na pátrání obětoval dva roky a všechny své peníze. Ráno musel začít rýžovat v řece, aby měl co jíst.

Zaklel a napil se z láhve. Levná čínská pálenka mu vehnala slzy do očí. Postavil láhev na zem a přivřel oči, takže už nemohly slzet.

Ve zlatokopeckých táborech v Kalifornii bylo levnější se upít, než zůstat naživu a zahynout poněkud civilizovaněji. Krajíc chleba stál dolar, špinavý pytel se slámou v místnosti, kde pokašlávalo dalších dvacet mužů, stál dva dolary. Ale když do města přijel Hangtown Charlie, dala se láhev jeho slavného ginu koupit na Rogue Alley za pouhých padesát centů. Víc Dean Morris neměl.

Opřel se loktem o stůl a podepřel si hlavu. Byla velká a díky blond vlasům vypadala ještě větší. Měl je rozcuchané a téměř černé od špíny – až na šedé prameny tam, kde vybledly na slunci. Jeho světlý vous byl tři týdny starý.

Morris slyšel, jak se odsunula židle, a vzhlédl, když se k jeho stolu posadil nějaký muž. Byl malý, štíhlý a vrásčitý, jako by ho trápila nějaká nemoc nebo zatrpklost. Měl ostré rysy ve tváři a vroubek v uchu, který identifikoval všechny propuštěné nebo uprchlé trestance z anglické kolonie Austrálie, kteří se dostali do Kalifornie.

„Jmenuju se Dusty, pane,“ řekl.

„To sis vybral špatný stůl,“ řekl Morris. „Já ti drink nekoupím.“

„Možná ho koupím já vám. Nebo vám prozradím, kde je vaše žena.“

Morris sebou trhl tak prudce, že převrhl láhev. Dusty se usmál a řekl: „Hangtown Charlie mi o vás vyprávěl, Morrisi. Řekl, že jste byl opilý a všechno mu pověděl, když tudy projížděl naposledy.“

Morris se sklonil nad stůl a chytil ho za límec krátkého kabátu. „Kde je, sakra, kde je?“ Dusty se nepokoušel vymanit. „V Grass Valley, Morrisi. Tábořili jsme tam, když jsme čekali na dostavník na sever. Vystupovala s jedním kočovným divadlem. Na divadelní ceduli měla jméno Dominika.“

Morris ho stále pevně držel. Cítil tlak v očích, těžce se mu dýchalo. Chtěl tomu věřit, a přesto nemohl. Pomalu trestance pustil a položil ruce na stůl. Dusty v jeho očích spatřil rezignaci.

„Možná nemáte dost peněz na cestu do Grass Valley.“ „Blbá otázka,“ trpce řekl Morris. Australan se usmál. Utřel si rty a řekl: „Well, pane, jestli tam půjdete pěšky, tak bude pryč, ještě než dorazíte do půlky cesty. Ale co kdybyste měl peníze?“ „Co vlastně chceš?“ zeptal se Morris. „Proč tě to zajímá?“ Dusty se usmál.

„Pojďte s námi. Pak se to dozvíte.“ Morris byl tak opilý a nedůvěřivý, že nedokázal potlačit rozrušení. Musel myslet na Dominiku. Ještě chvíli hleděl na trestance a pak vstal. Společně se prodrali davem v baru Washington a vyšli do mrazivé zimní noci.

Morris se zachvěl a zapnul si svůj starý kabát. Po Main Street vrávoral k řece. Byla příliš velká tma na to, aby byly vidět hory obklopující tu hrstku chat. Byl to únor roku 1854 a v řece Yuba, přes kterou do čtvrti Jersey Flat vedl chatrný most, ještě pluly kry. V Jersey Morris prošel kolem podlouhlé, tmavé budovy obchodu Cuteye Fostera a pak před sebou spatřil světla dostavníkové stanice.

Před kanceláří společnosti Wells & Fargo hořely louče. Sto unavených mezků řehtalo, vykopávalo a hrabalo ve špinavém sněhu, zatímco klející vozkové vykládali zboží. Morris se musel prodírat mezi nimi.

Pak dorazil ke starému dostavníku concord. Ve světle pochodní se jeho stěny z březového dřeva leskly. Oj byla položená na zemi. Koně vidět nebylo. Nějaký muž vykládal zavazadla. Morris spatřil Hangtowna Charlieho. Číňan se usmál, když si ho všiml.

„Je mi líto, pane Morrisi, ale dnes žádný gin nemám.“

Než mohl Morris odpovědět, vyšla ze stínu verandy žena. Morris si všiml, že je mladá. Tvář měla skrytou za zvednutým límcem kožichu. Pod čepicí z bobří kožešiny byly vidět blonďaté vlasy a velké modré oči. Líce měla zrudlé chladem.

„Pane Morrisi,“ řekla, „jsem Janice Farragutová.“

Svraštil čelo. Neznal ji. „Jste příbuzná plukovníka Farraguta?“ zeptal se.

„Jsem jeho neteř. Můj otec je Garrett Farragut, jeho bratr. Táta a já jsme byli v San Francisku, když jste plukovníkovi pomáhal se stavbou trati Illionois Central. Plukovník o vás hodně vyprávěl.“

Morris si vzpomněl na to, že plukovník tenkrát hovořil o svém bratrovi, který byl důlní inženýr.

„Well, slečno Farragutová, jsem rád, že vás poznávám, ale v této chvíli…“

„Věnujte mi jednu minutu, pane Morrisi. Jela jsem z Hangtownu jen kvůli vám.“ Chvíli váhala a pak kývla na postavu, která stála za ní. „Paní Rileyová jela se mnou.“

Paní Rileyová vyšla zpoza ní. Byla to korpulentní dáma v obnošeném kožichu. Modré oči jí mezi tukovými polštářky téměř nebyly vidět. Změřila si Morrise od hlavy až k patě.

„Hm,“ řekla.

Janice dodala: „Určitě už jste slyšel o Farragutově společnosti.“

Morris o ní zaslechl v saloonech v Downieville.

„Ta společnost, která byla založena proto, aby do dolů dodávala vodu?“

„Přesně,“ řekla. „Těžba pomocí vodní síly vyžaduje takové množství vody, že místní zdroje je nezajistí. Doly v Hangtownu proto založily tuto společnost a můj otec byl pověřen stavbou kanálu, který přivede vodu z Rubiconu až sem. Táta postavil téměř padesát mil, ale pak narazil na Devil’s Keyhole…“

„Co to je?“

„Kaňon severně od Hangtownu. Takovou rokli jste ještě neviděl. Otec se ji už třikrát pokusil překlenout mostem. Pokaždé se zřítil. Potřetí – potřetí se zřítil i sním.“

„To je mi líto.“

„Přežil to, ale bude muset ještě dlouho ležet v posteli. A most musí být hotový do jarního tání, pane Morrisi, jinak celý projekt zkrachuje.“

Morris pohlédl na Dustyho. Teď už chápal, proč ho tam přivedl.

„Váš otec je přece inženýr, slečno Farragutová. Jistě mě zná…“

„Samozřejmě, pane Morrisi. Měl jste smůlu…“

„Smůlu?“ jeho hlas zněl trpce.

Po chvíli řekla: „Dáme vám nabídku. Je slušná a není v ní žádný háček. Otec si myslí, že jste jediný člověk v Kalifornii, který může postavit most přes DeviPs Keyhole. Když slyšel, že jste v Donwnieville…“

„Od koho?“

„Hangtown Charlie nám to pověděl, když tu byl naposledy. Tvrdil, že jste…“

„Byl opilý,“ dodal Morris a promnul si oči.

Všechno vyžvanil, když byl namol. Už si na to nevzpomínal. Co všechno tomu Číňanovi řekl?

„Well.“

„Mohli bychom vám zaplatit hotovostí, ale budou vydány akcie, a jakmile se začne dodávat voda, bude jejich kurz stoupat.“

Zavrtěl hlavou.

„Nemůžu to udělat. Charlie vám jistě pověděl i o mé ženě. Jsem tu proto, že ji hledám. Dusty tvrdil, že ji viděl…“

Paní Rileyová mu skočila do řeči.

„Pokud se vaše žena jmenuje Dominika a pokud patří k divadlu Kings Players, pak jsme ji viděli v Grass Valley.“

„Máte peníze na cestu do Grass Valley?“ zeptala se Janice Farragutová.

Morris neodpověděl. Nemusel odpovídat. Pohlédla na jeho strniště a otrhané šaty a dodala: „Když vám dám peníze na cestu do Grass Valley a vy se tam setkáte se svou ženou, přijedete pak do Hangtownu a podíváte se na most?“

„To vám nemůžu slíbit.“

„Pane Morrisi, ta divadelní skupina dělá každý rok turné po hornických městečkách. Kings Players určitě přijedou i do Hangtownu.“

Zmocnila se ho panika. Nesměl Dominiku nechat uniknout – nesměl tuto šanci promarnit…

„Nebudu vás déle prosit,“ řekla Janice. „Promluvte si s otcem. Prohlédněte si most a pak vám dám peníze.“

Dlouho na ni hleděl, pak sklonil hlavu a vešel do kanceláře California Post Company. Na židli u kamen spal šéf stanice, který vypadal jako postava z nějakého řeckého chrámu. Měl vyzuté boty a nohy položené na pažení kamen. Na kamnech stála konvice s čajem. S pískáním z ní unikala pára. Morris přišel ke kamnům, vzal konvici a postavil ji na stůl. Pískání utichlo. Morris zatřásl šéfem stanice. Starý muž se probral.

„Dostavník na jih jede kolem desáté hodiny,“ řekl. „Cestující může mít zavazadla do třiceti liber. Nadváha 50 centů za libru. Mountain House, Camptonville, Grass Valley…“

„All right, Pope,“ řekl Morris, „to jsem chtěl vědět.“

Starý muž se zaklonil. Ještě nebyl úplně probraný.

„Neměl byste lidi takto děsit. Někdo by mohl sáhnout po koltu a vystřelit.“

Morris si od něho půjčil břitvu a horkou vodu. Šéf stanice mu půjčil i svíčku. Všechno si odnesl do umývárny, což byla místnůstka s rozbitým zrcadlem, ručníkem a mýdlem.

Po tom, co se oholil, šel ven a našel sud s vodou, který obvykle stával za stanicí. Ponořil hlavu do ledové vody a celý se zachvěl šokem. Pak ji vytáhl a s prskáním a frkáním se narovnal. Tu ucítil, že mu něco tvrdého dloublo do zad. Čísi hlas řekl: „Myslel jsem si, že dříve či později vystřízlivíš.“

Morris se nehýbal. Ledová voda mu kapala z vlasů a tekla mu po límci. Ohlédl se. Okénkem ven pronikalo slabé světlo.

Muž za ním měl na sobě medvědí kožich a páchl starým tukem. Na hlavě měl pomačkaný, kulatý černý klobouk. Dlouhé kotlety už mu začínaly šedivět. Tvář měl podivně zohavenou. Na lících byly vidět nesčetné tmavé linie, jako by ho tam něco poškrábalo. V ruce držel kolt.

„Well, Strýčku Jacku,“ řekl Morris.

Muž mu přitlačil hlaveň k zádům.

„Odkud znáš mé jméno?“

„Myslel jsem si, že se tak říká všem lidem z Cornwallu,“ řekl Morris.

Strýček Jack hned neodpověděl. Puch jeho medvědího kožichu Morrise málem omráčil. Pak Jack řekl: „Do Hangtownu nepojedeš.“

„Jedu do Grass Valley.“

„Omyl. Dostavník pojede bez tebe.“

Strýček Jack do něho strčil hlavní koltu a Morris se vydal před ním kolem tmavých chat.

Morris přemýšlel, zda muž patří k blondýně, ale to nepovažoval za pravděpodobné. Semlelo se to příliš rychle. Kráčeli po břehu řeky, cesta vedla kolem zledovatělých balvanů pod mostem.

Strýček Jack zvedl revolver. Morris už jeho tlak na zádech necítil. Vtáhl hlavu a zvedl levou ruku. To ho zachránilo. Revolver ho trefil namísto do hlavy do ruky. Byla to tvrdá rána, ochromila mu ruku, načež padl na kolena.

Otočil se. Strýček Jack stál nad ním a rozmachoval se k dalšímu úderu.

Morris ho chytil za kožich a uskočil dozadu.

Strýček Jack se zapotácel a pak se skácel na Morrise. Ten byl připraven a kopl ho oběma nohama do břicha.

Strýček Jack letěl velkým obloukem nad Morrisem. Dopadl nad záda. Morris vyskočil a sáhl si pod kabát, chtěl vytáhnout walker, který měl v pouzdře pod ním. Slyšel, jak se Strýček Jack plazí pryč, ale ve tmě pod mostem ho neviděl.

Potom máchl koltem směrem, kde podle jeho odhadu byla Jackova hlava. Trefil a málem mu při tom vypadl kolt z ruky. Strýček Jack zasténal a svalil se na zem. Morris stál nad ním a oddechoval. Strýček Jack se už nehýbal.

Morris si k němu klekl. Rozepnul mu kožich a sáhl mu na hruď. Ještě žil. Pokusil se jím pohnout, ale byl příliš těžký.

Morris měl napůl ochromenou levou ruku. Bylo mu špatně a nesměl čekat, až muž z Cornwallu přijde k sobě. Obával se, že mu ujede dostavník.

Ovládla ho myšlenka na Dominiku. Nechtěl ji znovu ztratit. Utrpěl už příliš mnoho porážek, zažil příliš mnoho beznaděje a slepých uliček.

Nechal ho ležet a vrávoravým krokem se vydal ke stanici. Potil se, přestože byla zima. U zadních dveří stanice se musel opřít o stěnu. Pokoušely se o něho mdloby, měl pocit, že se neudrží na nohou. Když to přešlo, vešel dovnitř.

Janice Farragutová a paní Rileyová seděly na lavici u kamen. Dusty stál v rohu. Janice vzhlédla, když přišel dovnitř.

„Vysoký muž z Cornwallu v medvědím kožichu, s černým kloboukem a kotletami…“

„Strýček Jack,“ řekla. „Vy ho znáte? Co se stalo?“

„Nechtěl, abych odjel do Hangtownu.“

Vytáhla ruku z rukávníku. „To není možné, to prostě není možné…“

„Kdo to je, slečno Farragutová?“

„Ach, Strýček Jack u nás byl, už když jsem byla malé děvče. Nechápu to. Musel jste se zmýlit…“

„Ještě leží pod mostem, jestli se chcete podívat.“

Bezmocně se otočila k Dustymu. Malý muž nic neřekl a šel ven. Janice chtěla jít za ním.

„Ty zůstaneš tady,“ řekla paní Rileyová. „Jestli je tam, tak ho Dusty najde.“

Janice zůstala stát a pohlédla na Morrise. Ten prošel místností a posadil se. Starý šéf stanice mlčky přihlížel s nakloněnou hlavou jako lovecký pes. Po chvíli se promrzlý Dusty vrátil. Zašklebil se a řekl: „Pod mostem nikdo není.“

Janice si Morrise změřila pohledem. „Jsem střízlivý, slečno Farragutová,“ řekl ostrým tónem. „Máte pro to nějaké vysvětlení?“

„Ne,“ odpověděla. „Nedává to žádný smysl. Strýček Jack by neměl důvod…“

„Co?“

„Co vlastně udělal, pane Morrisi?“

Morris zavrtěl hlavou. Nedokázal jasně uvažovat. Začínal cítit do té doby ochromenou ruku a bolest přiměřeně sílila.

Náhle se zvenčí ozvalo volání.

„Zapřahají koně,“ řekl šéf stanice.

Morris šel ven.

Za dostavníkem se objevil Hangtown Charlie. Uklonil se, když Janice vyšla ven, a otevřel dvířka kočáru.

Po ní nastoupila paní Rileyová. Vůz zavrzal, když stoupla na stupátko. Morris a Číňan jí museli pomoct.

Morris nastoupil za ní. Posadil se zády ke směru jízdy.

Dusty nastoupil jako poslední. Když se posadil, uviděl Morris, jak mu z kapsy kabátu trčí boxer, tradiční zbraň australských trestanců.

Dveře se zavřely a v okénku se objevila tvář Hangtown Charlieho.

„Cesta dlouhá tisíc mil bude ubíhat jen pomalu. Chce to trpělivost. Lao-c kdysi řekl, že klid je pánem pohybu. Seďte klidně, jako byste seděli na skle.“

Zachechtal se a zmizel. Kočár se naklonil, když vylezl na kozlík a posadil se vedle kočího. Dusty si všiml, že Morris pohlédl na dvůr, a řekl: „Příteli, asi jste špatně viděl. Strýček Jack tu být nemůže.“

Morris pohlédl do jeho bledé tváře.

„Co o tom víte?“

„Nic, příteli, vůbec nic.“

+ + + + +

Kočí vykřikl a koně začali táhnout. Dostavník vyjel, houpal se při tom v kožených závěsech jako loď ve vlnách. Vítr povíval koženými závěsy okének.

Projeli kolem baru Goodyear, kde se Yuba stékala s Goodyear Creekem. Ve tmě byla vidět světla tábora. Pak sebou kočár trhl a Morris věděl, že začali stoupat k Mountain House.

Morris viděl obličej Janice Farragutové. Zavřel oči a spatřil před sebou tvář Dominiky.

Dostavník se houpal a otřásal. Morris málem vyletěl ze svého sedadla. Pevně se držel a chladně hleděl na Janice Farragutovou. Slyšel řehtání mezků a mužský hlas. U okna se objevil obličej Hangtowna Charlieho.

„Říká se, že z dřeva se nestane voda a z vody kámen…“

„Sakra,“ řekl Dusty, „s tím na nás nechoď. O co jde?“

„Osud má různé podoby,“ filozofoval Charlie.

Morris zafrkal a vystoupil ven. Mnohé z těchto cest byly vybudovány soukromými společnostmi, které neutratily víc peněz, než bylo nezbytně nutné.

Kvůli vysokým nákladům, které by vznikly při odstřelování žulových stěn, byly cesty na mnoha místech tak úzké, že jimi mohl projet jen jeden kočár. A teď proti nim jely dva spojené povozy, na jejichž bočnicích byl název přepravní společnosti ze Sacramenta. Táhlo je šestnáct mezků.

Mohutný vozka stál vedle svých zvířat. Ve svitu měsíce byl vidět jen nezřetelně. Byl obtloustlý, měl tlusté, vlněné kalhoty, které však byly na stehnech těsné tak, že téměř praskaly, a modrou vlněnou košili, na které většina knoflíků chyběla. Rukávy měl vyhrnuté a byla vidět předloktí, která měl silná jako Morris nohy. Chlad mu nevadil.

Kočí dostavníku ještě seděl na kozlíku. Jednou rukou držel uzdy tancujících koní, ve druhé měl bič, jehož rukojetí si poklepával po kalhotách, aby zdůraznil každé slovo, které řekl.

„Kettle Corey, nepojedu zpátky k baru Goodyear kvůli nějakému idiotovi z Hangtownu a jeho šestnácti bratrům.“

„Bratrům?“ zařval vozka. „Well, raději jíst u jednoho stolu s mezky, než mít v žilách krev těch tvých herek. Ta hnědá klisna je tvá matka? Jste si podobní. Můžeš mi říct, jak mám s šestnácti mezky a dvěma tunovými vozy jet půl míle pozpátku?“

„Nemohli bychom se vyhnout?“ zeptal se Morris kočího. „Ten člověk má pravdu. Co vám brání se kousek vrátit.“

„Mezi námi a nejbližším místem, kde bychom se mohli vyhnout, je jedna míle úzké, strmé cesty,“ jízlivě odvětil kočí. „Poslední vozka, který to tu zkusil, letěl hned v první zatáčce do propasti. Měl dost času se pomodlit, než dopadl dolů.“

Morris hleděl přes útesy do temné hlubiny. Janice vystoupila z kočáru a bezmocně pohlédla na vozku.

„Vy se jmenujete Kettle Corey?“

Muž se usmál.

„To jsem já, madam.“

„Copak nemůžeme nic dělat?“ zeptala se.

Vozka nyní mluvil mnohem vlídněji.

„Kdybyste jeli s lehčím dostavníkem, tak bych řekl, že bychom ho mohli na lanech spustit dolů, a já bych projel. Jenže tento concord je na to příliš těžký.“

Corey si vzal z kapsy žvýkací tabák, ukousl si a pak se zamyšleně poškrábal na zarostlé hrudi.

„Loni jsem jel do tohoto stoupání a naráz se přede mnou objevil dostavník. Rozebrali ho a pak ho po částech přenesli za mě.“

Morris pohlédl na Charlieho. „To má být vtip?“

„Ne. Stává se to často. Abbot Downing má jednoduchou konstrukci.“

Morris si dřepl a prohlédl si závěsy. Byly z tuhé býčí kůže. Kočár v nich visel a tak byly tlumeny otřesy.

„Pane,“ řekl kočí k Morrisovi, „jestli se jen dotknete mého dostavníku, už vás v Kalifornii žádný kočí nevezme.“

Morris přesto vlezl pod dostavník a začal vyvlékat závěsy. Slyšel, jak ho kočí proklíná. Potom tam vlezl i Hangtown Charlie. Kočí slezl z kozlíku, když kočár postavili na osy. Stál vedle něj a bez ustání nadával.

Zadní kola sundali, přední kola a oj nechali u koní. Pak složili zavazadla. Vozka přijel s povozy ke skále, zatímco tři muži táhli kočár kolem povozu a mezků. Morris se potil a byl naprosto vyčerpaný, když se vrátil pro zápřah. Ztěžka oddechoval.

Vypřáhl levého předního koně a chtěl ho provést kolem mezků.

Kůň však byl kvůli tomuto neobvyklému počínání a pachu mezků nervózní. Splašil se, Vzepjal a odtancoval stranou. Při tom narazil do mezků. Měl pěnu u huby a koulel očima. Morris viděl, že je nemožné takto koně převést.

Už byl téměř za mezky, když tu se jeden z nich Vzepjal, jako by se popálil. Pronikavě zařehtal a začal trhat postrojem a vykopávat. Při tom kopytem trefil koně, kterého Morris vedl. Ten zařehtal, strčil do Morrise a málem ho strhl do propasti. Ostatní mezci se splašili. Vykopávali a vzpínali se.

Morris trhl uzdou koně a zařval: „Držte ty bestie!“

Koně podruhé zasáhlo kopyto. Zvíře opět vrazilo do Morrise a tomu ujela na sypké půdě bota. Náhle měl pocit, že pod ním je propast. Kůň se Vzepjal a pokusil se mu vytrhnout. Morris věděl, že se zřítí, pokud do něho kůň vrazí ještě jednou. Zoufale trhal uzdou, protože slyšel, že mezek koně znovu kopl.

Jen tak tak se stačil sklonit, když se kůň nad ním převrátil a zřítil do hlubiny.

Celý zpocený a rozechvělý vzhlédl. Viděl, že spřežení dostavníku se zmocnil neklid. Koně se vzpínali, kočí a Charlie se je snažili uklidnit. Kettle Corey svým dvacet stop dlouhým bičem švihal mezky. Potom však konec biče přeletěl hlavu vůdčího mezka a udeřil jednoho z koní dostavníku do čela.

Kůň se splašil. Zařehtal, Vzepjal se a vytrhl Charliemu řetízek z rukou. Potom vyrazil směrem k okraji cesty a strhl s sebou ostatní zvířata. Kočí zařval a vrhl se stranou. Kůň skočil do propasti, další dva koně zlomili oj. Přední kola dostavníku zůstala ležet na cestě. Morris viděl zlomenou oj, která trčela mezi koňmi.

Mezci ještě stále řehtali a vykopávali. Morris prošel kolem nich. Viděl Janice, paní Rileyovou a tři muže z dostavníku, kteří hleděli do hlubiny. Opřel se o skálu a pohlédl do temné propasti za cestou. Byla hluboká minimálně tišíc stop.

Udělalo se mu špatně a rozechvěl se. Vozka konečně mezky uklidnil. Tlačili se ke skalní stěně a trhali postroji. Ve vzduchu byl cítit jejich pach. Rozezlený kočí přišel k Morrisovi.

„To bylo drahé čtyřspřeží, pane. Tisíc dolarů za kus. Jim Birch z vás nadělá fašírku.“

Morris se cítil pod psa. Viděl, že vozka vytáhl kapesník a jednomu z mezků utřel oko.

„Něco se muselo stát,“ chladně řekl. „To zvíře vyskočilo, jako když střelí.“ Přes rameno pohlédl na lidi z dostavníku. „Odvezu vás do Downieville. Za dva dny přijede další dostavník.“

Morrise se zmocnila netrpělivost. Dva dny? Do té doby bude Dominika v čudu. Tak dlouho čekat nemohl.

„Corey,“ řekl vozkovi, „Vypřáhněte šest mezků.“

Kettle Corey zvedl hlavu a rozesmál se. Rozlícený kočí si oklepával kalhoty.

„To neudělám,“ řekl. „Neposlechnou vás.“

„Potřebují silnou ruku,“ řekl Morris. „Celé roky tahali dostavníky mezci.“ Vytáhl walker a namířil na Kettlea Coreyho. „Vypřáhněte je.“

Vozka dlouho hleděl na jeho revolver. Vyplivl kus tabáku do propasti. Morris jej pozoroval.

„Myslím, že ten tabák vás musí zatraceně pálit,“ řekl. „Když jste ho plivl mezkovi do oka.“

Vozka se otočil a vypřáhl prvního mezka. K Morrisovi přišla Janice.

„Jak jste to myslel?“

„Ani nevím,“ řekl, „ale je zvláštní, že ten mezek vykopl, právě když jsem kolem něho vedl koně.“

+ + + + +

Další zastávkou bylo Camptonville. Dorazili tam ještě před rozedněním po pomalé jízdě, když si museli vystačit s mezky v zápřahu, provizorními postroji a uzdami z las.

Na stanici vyměnili koně a časně odpoledne dorazili do Grass Valley.

Kočí chtěl Morrise přivléct k superintendantovi Wells & Fargo, ale Janice řekla, že se za něho zaručí.

Superintendant zavolal šerifa a pokusil se vymoci Morrisovo zatčení kvůli ztrátě spřežení. Šerif však opáčil, že o tom zákon nic neříká. Na úzkých horských cestách to prý není nic neobvyklého. A skutečnost, že při demontáži dostavníku pomáhal zaměstnanec dostavníkové společnosti, znamenala, že to firma schválila.

Všechno, co mohl rozzuřený superintendant dělat, bylo to, že vyhodil Hangtowna Charlieho a přiměl Morrise podepsat prohlášení, že kočí se celé akce nezúčastnil.

Charlie řekl, že si s ginem beztak vydělá víc. Přišel do čekárny k Morrisovi a Janice. Dostavník z Marysville směřující na jih měl dorazit ve tři hodiny. Nezbývalo jim než čekat.

Pak přijel a všichni tři nastoupili, společně se dvěma obchodními cestujícími, zlatokopem, ženou, která voněla po šeříku, a mužem v bílém plášti. Na kufru měl štítek, z něhož se dalo vyčíst, že jde o doktora Magwella Reeda, jediného kalifornského prodejce slavných tabletek dr. Fanestocka proti červům, portugalských pilulek pro ženy a různých dalších nepostradatelných léků na dnu, žaludeční onemocnění, choleru, souchotiny a tak dál.

Kdesi jižně od Auburnu Morris usnul. Probral se, když mu ranní slunce začalo svítit do tváře.

Dr. Magwell Reed řekl, že je něco před desátou hodinou. Pak dorazili do cíle. Morris vyhlédl z okna. Vyjeli jedno stoupání a vjeli do města. Jmenovalo se Placerville, ale velký dub na rohu Main a Caloma Street už tolikrát posloužil jako popraviště, že se o městě hovořilo jen jako o Hangtownu.

Hlavní ulice strmě stoupala. Vedla podél meandrů Hangtown Creeku. V kolejích nebo na okrajích cesty byl špinavý sníh. Ulici lemovaly chatrče. Většinou byly nenatřené, prkna byla zvětralá a práchnivá.

U chodníků stály neodmyslitelné povozy a městem znělo řehtání stovek mezků. Jejich ostrý pach se mísil s vůní dřeva a země.

Dostavník pomalu jel mezi nesčetnými výmoly na cestě. Zlatokopové se hrabali v zemi nebo seděli vedle hromádek hlíny a prosívali zeminu.

Kočár zastavil vedle patrové barabizny. Nad střechou verandy byl nápis „Hotel Dry Diggins“. Na jednom z oken byl nápis „Wells & Fargo“.

Dva zřízenci z kanceláře vynesli železem pobité bedny se zlatem a přinesli je k dalšímu dostavníku, který stál před domem. Na střeše dostavníku seděl muž. V ruce držel hrnek s kávou, v pouzdrech měl dva revolvery a na klíně sharpsku.

Dr. Reed vystoupil z dostavníku do Grass Valley jako první. Smekl klobouk a s teatrálním gestem pomohl Janice ven. Morris vystoupil za ní.

„Pravděpodobně budete bydlet v hotelu,“ řekl Janice.

„Táta a já bydlíme v penzionu paní Rileyové za dubem.“ V očích měla prosbu, když na něho pohlédla.

„Díky, slečno Farragutová, za peníze na cestu. Nemějte obavy, dodržím své slovo.“

Otočila se k Dustymu.

„Běž k Hamsunovi a řekni mu, ať připraví zavazadla pro dva muže na týden. Je to na účet firmy. Pak jdi za Hughem a řekni mu, ať přijde do Greyovy nájemní stáje.“

Nájemní stáj stála pod mohutným, sukovitým dubem na rohu Main a Caloma Street. Byla tam stáj, seník a několik ohrad, které se táhly až k potoku.

Grey byl tělnatý, téměř holohlavý muž, který byl cítit koňským hnojem a silným tabákem. Morris mu pomohl vybrat a osedlat zvířata. Snažil se soustředit na práci. Byl tam jeden vzpurný mezek, který ještě měl chundelatou zimní srst, pak buckskin a pinto, typičtí horští koně.

Janice čekala poblíž a přihlížela. Už byl téměř hotov, když přišel Dusty s nějakým mladým mužem. Janice ho představila jako Hugha Finleyho.

V šeru velké stáje měl Morris pocit, že Finley je mladý a poněkud obtloustlý. Špinavý červený krátký kabát a obnošené džíny se k němu nehodily. Měl módní sestřih. Po tom, co Morrisi podal ruku, si olízl prsty a učísl si vlasy. Morris to považoval za známku nervozity.

„Jsem rád, že vás poznávám, pane Morrisi,“ řekl Finley. „Slyšel jsem o vás.“

„Všechno?“

Finley zrudl. „Well, hm…“

„Hugh se chce stát inženýrem,“ řekla Janice.

Morris reagoval přikývnutím. „Co vybavení?“ zeptal se.

„Už by mělo být připravené,“ řekl Dusty. „Můžeme si ho vyzvednout v obchodě.“

„Hughu,“ řekl Morris, „běžte s mezky pro něj. Já počkám tady.“

„Jistě, pane Morrisi.“

Janice pohlédla na Morrise, když mladík odešel.

„Potřebujete ještě něco?“ zeptala se.

„Nemyslím.“

„Pak se teď s vámi rozloučím. Budete v dobrých rukou, pane Morrisi. Hugh možná vypadá mladě, ale vyzná se tu.“

Vytáhla ruku z rukávníku a podala mu ji.

Zdálo se, že chce ještě něco říct, ale potom sevřela rty, otočila se a odešla. Morris hleděl za ní. Všiml si, že Grey si ho měřil pohledem.

„Je to Finleyho snoubenka,“ řekl.

+ + + + +

Vyjeli z Hangtownu a celé dopoledne projížděli divokou horskou krajinou. Na skalních stěnách kaňonů se bělal sníh a v borových lesích.

Hugh Finley pořád mluvil. Studoval na Východě inženýrství a neustále se Morrise vyptával na nejrůznější věci z oboru. Morris mu podrobně odpovídal, aby nemusel myslet na Dominiku.

Právě jeli po jednom hřebeni, když v dáli za nimi zaregistroval pohyb. Zastavil svého koně a uviděl to znovu.

V zeleném moři lesa se zalesklo něco hnědého, kovového.

Za soumraku překonali hřeben, k němuž vedlo dvě míle dlouhé stoupání. Koně byli vyčerpaní a zpocení.

Zastavili, aby si zvířata mohla odpočinout. Okolo nich se tyčily hory. Pod nimi se táhla hluboká údolí, za nimiž se převalovala nafialovělá mlha. Po obloze táhly cáry mraků. Vzduch byl tak studený, že je bodal v plicích. Voněl pohankou, smolou a jehličím.

Morris cítil mír. Dominika a všechno, co ztělesňovala, jako by bylo pryč. Dlouhé hledání a hořký konec se změnily v sen. Neexistoval jiný svět než tento a on mohl navěky zůstat tady nahoře, kde stačilo jen zvednout ruku a mohl se dotknout oblohy.

Opět spatřil cosi v dáli a kouzlo bylo rázem pryč. Otočil se v sedle a pohlédl tam, kde již les tonul v šeru. I Hugh se ohlédl. Pak znovu spatřil ten hnědý, pohybující se bod dole v údolí.

„Vypadá to jako medvěd,“ řekl Hugh.

„To není medvěd hnědý.“

„Tady jsou i grizzlyové.“

Pak se utábořili v jednom lesíku. Poblíž švitořili ptáci, kteří ve sněhu hledali semena. Finleyho kůň dělal potíže, Morris k němu přistoupil a pomohl ho uklidnit,

„To jste se u rýsovacího prkna nenaučil,“ řekl mladík.

„Vyrostl jsem na farmě.“

„Kde?“

„V Maine,“ odpověděl Morris. „Myslím, že jsem půl života strávil tím, že jsem z pole uklízel kamení. Můj otec z toho onemocněl. Když mi bylo deset, uhnal si kýlu. Nedokázali jsme ho přesvědčit, aby toho nechal. Lékař ho ani nedokázal přimět, aby nosil kýlní pás. Otec řekl, že kdyby Bůh chtěl, aby lidské tělo chodilo takto svázané, tak by se s takovým pásem narodilo.“

Finley se rozesmál.

„Otec tvrdil, že jeho děti musejí dělat něco lepšího, než tahat kameny ze země,“ dodal Morris. „Dokonce kouřil kůru z vrb namísto tabáku, aby víc ušetřil. Takto umožnil Jessovi studium a Nedovi koncertní turné v Evropě.“

„Myslím, že váš otec byl na vás hrdý.“

„Právě jsem byl na studiích v Evropě, když zemřel,“ řekl Morris. Vyhlédl ven. „Tíží mě to jako nesplacený dluh, Hughu. Dokážete to pochopit? Všechny ty kameny, které tahal, jen abych mohl studovat.“

Zavřel oči. Byla to vina, kterou nosil v sobě. Možná bylo lepší, že otec zemřel.

Po jídle si lehli. Morris byl po trampotách toho dne vyčerpaný, ale nedokázal hned usnout. Pokaždé, když zavřel oči, viděl Dominiku.

A pak tu bylo ještě něco jiného, vzpomínka na hnědý bod v lese. Koně byli rovněž nervózní. Frkali a neklidně trhali kolíky, ke kterým byli přivázaní.

Potom Morris usnul. Zdálo se mu o tmavovlasé ženě s rozzářenýma očima a úsměvem ve tváři. Přilezl k ní po čtyřech, ale pak se proměnila v blondýnu, která měla ruce ve velkém rukávníku. Nedokázal se jí dotknout a muž, který vypadal jako jeho vlastní otec, řekl: „Je zasnoubená s Hughem Finleyem.“

Probudil se. Spal na břiše, ruce měl pod sebou. Oheň byl vyhaslý. Bylo chladno, už svítalo. Les byl v ranním šeru šedý, koně hrabali a trhali kolíky. Jejich nervozita se přenesla i na něho.

Morris vylezl z dek a oblékl si kabát. Revolver si strčil do opasku a pravou ruku si dal pod levou paži, aby si ji zahřál.

Vydal se do lesa. Smrky tam stály jako legie římských centurionů. Obešel tábořiště, něco hledal – ale co? Dokonce vylezl na hřeben nad tábořištěm, aby měl rozhled.

O něco dál byl kopec, na kterém rostly planiky, vždyzelené stromy se sukovitými větvemi a narudlou kůrou, které připomínaly stojící indiány.

K jednomu z nich byl přivázaný velký buckskin.

Morris zůstal mezi stromy. Vytáhl revolver. Buckskin se klidně pásl a nevšiml si ho. Ve vzduchu byl cítit slabý puch. Jako od skunka. To už někdy cítil – ale kde?

Nalevo od něho zapraskaly větve. Otočil se.

Tři yardy od něho stál Strýček Jack.

„Hledáte někoho?“ zeptal se.

Onen štiplavý pach se linul z jeho medvědího kožichu. Muž z Cornwallu neměl zbraň, Morris však revolver nesklonil.

„To jste byl vy, kdo nás včera pronásledoval,“ řekl Morris.

„Aha?“

„Janice mi v Downieville nechtěla věřit,“ dodal Morris. „Myslela si, že jsem byl opilý.“

„Já jsem v Downievile nebyl.“

„Jacku, vy nechcete, aby se postavil most?“ zeptal se Morris.

Muž neodpověděl. Pak Morris řekl: „Pojďme pro vašeho koně.“

Doprovodil Strýčka Jacka k jeho zvířeti. Cornwallan ho vzal za uzdu a společně šli zpátky k táboru. Finley už je očekával.

„Strýček Jack,“ řekl, „a já si myslel, že jsi zůstal u mostu?“

„Byl jsem tam,“ řekl muž z Cornwallu.

Finley pohlédl na revolver v Morrisově ruce.

„Co to má být, Morrisi? To je Strýček Jack, pracuje pro pana Farraguta.“

„Proč nerozděláte oheň?“ zeptal se Strýček Jack. „Můžeme se přece nasnídat.“

+ + + + +

Dojedli ještě před východem slunce. Strýček Jack se o tom nezmínil ani slovem, ale Finley předpokládal, že byl v Hangtownu a teď s nimi chtěl jet k mostu.

Po východu slunce údolí pod nimi zalilo světlo. Jehličí tlumilo kroky koní. Vonělo jako pomerančová kůra, když po něm jeli. Mezi stromy se vznášela zlatá mlha, prosvícená paprsky slunce jako katedrála.

Dorazili na louku a spatřili vodovod, jehož části stály na dřevěných podpěrách. Finley Morrisovi řekl, že přivádí vodu z American River k dolu You Bet.

Hodinu jeli podél vodovodu, načež přijeli k dolu. Na obou březích vyschlého, kamenitého potoka stály zvětralé sruby a rozpadající se ohrady. Mezi nimi byly haldy hlušiny. Skrývka, jak řekl Finley.

Ukázal Morrisovi pumpy, které ještě byly napůl zasněžené. Stály u potoka, každá z nich měla mosaznou trubku na kovové trojnožce. Z trysky vedla kožená hadice k vodovodu.

Když byla ve vodovodu voda, bylo možné ji pod silným tlakem dostat hadicí k trysce, kterou se pak oplachoval svah, v němž byl zlatonosný štěrk. Potom proud vody hnal štěrk rýžovacími splavy, v nichž se zlato zachytávalo v jemných žlábcích, zatímco hrubý štěrk byl splavován dál k haldám hlušiny.

„Důl You Bet vytěžil denně zlato za 10 tisíc dolarů, dokud se nepřestalo těžit.“

„Kdy se to stalo?“ zeptal se Morris.

„Když vznikne deset dolů na míli a všechny chtějí vodu na své rýžovací splavy, tak je jasné, že jí nemůže být dost,“ řekl Hugh.

Strýček Jack si pohrdavě odplivl.

„Kdyby jenom kopali, tak by to tu fungovalo.“

„Znovu těžbu obnovíme,“ řekl Finley. „Pan Farragut si myslí, že pokud není dost vody v Rubiconu, povede vodovod až k Lake Bigler.“

Morris si změřil pohledem Strýčka Jacka.

„Vám se využití vody nelíbí, co?“ zeptal se.

„Odplavuje zeminu.“ Jackův hlas zněl jízlivě. „Morrisi, zemi je nutné za její poklady odměnit – něco za něco. A lidé zemi vysávají. Tyto hory vznikly před milionem let. Země musela trpět, když vznikaly. Magma tam dole – jak musí být horké, aby roztavilo skálu? Nejenže trpěla, zlomila si srdce, jen aby nám dala zlato. Magma se dostalo na povrch trhlinami, ve kterých protékaly kovy: měď, stříbro, zlato. To jsou žíly země, to je její krev. Lidé jí zlato rvou ze srdce. Nemůžou j i okrádat, brát jí hlínu a zanechávat po sobě zející jámy. Pomstí se, tak nebo tak.“

Morris na něho udiveně hleděl. Nedokázal nic říct, přesto věděl, že by vlastně neměl být překvapený. Navštívil cínové doly v Cornwallu. A odcházel odtud s úctou k vědění těchto lidí spjatých se zemí, kteří už po staletí s pomocí svého vytříbeného instinktu těžili rudu.

„A co ložiska nerostů?“ zeptal se Morris.

„Ta zplodila země sama, bez přispění lidské ruky. Trvalo to tisíce let. Zlaté žíly se drolí díky erozi a to je ruda, kterou dnes nacházíme v řekách. Země ji lidem dobrovolně vydala. I ten největší hlupák mohl zbohatnout. Jenže teď je po všem a ti hlupáci to nepochopili. Nechtějí přestat. Chtějí zemi vyrvat její vnitřnosti.“

Finley se rozesmál.

„Nenechte se jím vyděsit, Morrisi. Staří horníci jsou všichni stejní. Jsou neuvěřitelně pověrčiví. Raději kopou celý rok, než by stejné množství zeminy dostali ze země vodou.“

„Budu to mít na paměti,“ řekl Morris.

Pokračovali v cestě. Horská údolí a hřebeny ještě bylyzasněžené. Vzduch byl studený a vlhký. V lese sněžilo, na holých mýtinách byly závěje. Měli co dělat, aby se ve větru udrželi na zavátých stezkách. Polovinu doby se koně brodili sněhem, který jim sahal až po hruď.

Pozdě odpoledne dorazili na kraj světa, nebo si to aspoň mysleli. Byl to obrovský kaňon táhnoucí se od západu na východ. Byl tak velký, že neviděli jeho konec ani začátek.

Morris odhadoval vzdálenosti zkušeným okem zeměměřiče. Kaňon musel být hluboký nejméně tisíc stop a dobrou míli široký. Pomyslel na to, co řekl Strýček Jack, o tom, jak zemi před milionem let puklo srdce.

Ten majestátní pohled Morrisovi málem vyrazil dech. Skalní stěny byly protkány červenými vrstvami obsahujícími železo a modrošedým vápencem. A byl tam vidět i levandulový pískovec.

Pod nimi vedla cesta po terasách a kolem hald, které mizely v mlze, jež zahalovala dno kaňonu. Na jedné z teras byly vidět zbytky mostu, které z výšky vypadaly jako rozházené sirky.

Jezdci jeli po okraji kaňonu na sever. Na jednom místě Finley zastavil a všechno Morrisovi vysvětlil. Bezprostředně před nimi se stěny kaňonu přibližovaly, takže připomínaly gigantickou klíčovou dírku.

Kousek za klíčovou dírkou dorazili k táboru. Několik tuctů yardů od okraje rokle stál tucet srubů. Za nimi vedl vodovod. Tady už nebyl na dřevěné konstrukci jako u dolu You Bet. Vedl v zemi jako kanál z prken, dvacet stop široký a šest stop vysoký. U okraje kaňonu zastavili.

Z chat vystoupilo několik mužů. Byl tam jeden Mexičan s křížem na zlatém řetízku a nožem za opaskem. Chilan se žlutým sombrerem vicuano, na jehož okrajích visely malé červené bambulky. Pak tam byl mladík ze severní Anglie se špinavým kloboukem a těsnou, červenou vestou. Vedle něho stál Australan, který měl jako Dusty vroubek v uchu, čínský kuchař a čtyři horalové v kalhotách z losí kůže a s mokasíny zdobené perlami.

Finley Morrise představil předákovi. Jmenoval se Sluefoot a patřil k mužům z oblasti Pike v Missouri, kteří vytáhli ke zlatonosným polím na Západě. Byl to skutečný obr a měl oděv zálesáka: vatovaný kabát, který byl jakousi uniformou lidí z oblasti Pike. Měl pronikavý pohled a srostlá obočí.

Morris ho nejprve poprosil o to, zda by se nemohl podívat na plány. Sluefoot se jen usmál.

„Učebnice jste přece nechal doma, pane inženýre. Tady v divočině nějakým kreslením hezkých obrázků neztrácíme čas.“

Morris nevěřil svým uším.

„Chcete tvrdit, že jste chtěl stavět most bez stavebních plánů?“

Předák se tahal za ušní lalůček.

„Well, pan Farragut tu něco naškrabal na dva staré papírové sáčky.“

„V Cornwallu jsme bez plánů nebo map razili i míli hluboké štoly,“ řekl Strýček Jack.

Morris váhal. Bylo to poprvé za dva roky, co se věnoval svému povolání. Prohlížel si chaty na okraji kaňonu. Nedokázal se rozhodnout, netroufal si.

„Máte tu stavební kancelář? „zeptal se.

Sluefoot ukázal k jedné chatě.

„Pan Farragut spával tam.“

„Podívejte se tam po těch sáčcích. Já si zatím prohlédnu most.“

Sluefoot se beze spěchu vydal k chatě. Finley jel s Morrisem. Nikdo z mužů je nenásledoval. Cesta dolů do kaňonu byla úzká římsa vysekaná do skály. Sto stop pod okrajem kaňonu prošli kolem velkého balvanu, který vypadal, jako by ho do propasti mohl poslat i ten nejslabší vánek. Hugh do něj praštil, když jej míjeli.

„To přináší štěstí,“ řekl. „A to potřebujeme. Pan Farragut to neudělal, když tudy šel minule.“

Morris do balvanu narozdíl od něho nebouchl. Věděl, jak pověrčiví horníci jsou. V dole se nesmělo pískat, nesměly tam ženy. Když někomu zhasla svíčka, bylo to špatné znamení.

Ze světla se dostali do stínu dole. Stezka vedla nesčetnými serpentinami. Kaňon původně vznikl jako koryto řeky, nyní v něm však žádná voda nebyla.

Sto yardů od konce stezky dorazili ke zbytkům mostu. Několik opěrných pilířů ještě stálo, ale zbytek konstrukce skončil na dně kaňonu. Morris si prohlížel pilíře.

„Jak hluboko jste je zapustili?“

„Deset stop,“ odpověděl Finley. „Poprvé, když jsme most stavěli, je pan Farragut ani do země zapouštět nechtěl, ale pak přišla velká voda a odplavila je.“

„Je něco v těch děrách?“

„Co by tam mělo být?“

„Beton, udusaný štěrk, úlomky skály – stojí pilíře v něčem pevném?“

„Hm – to nevím.“

Moris pohlédl na Finleyho a ten zrudl. Morris přišel k místu, kde byl zapuštěný jeden pilíř. Podloží vypadalo pevně, ale nebylo tomu tak. Drolilo se.

„Opravdu si pan Farragut myslel, že toto je pevné podloží?“ zeptal se Morris.

Finley na jámu bezmocně hleděl. Morris dodal: „Není divu, že se váš most zřítil. Myslel jsem si, že je Farragut inženýr.“

„Byl všude možně…“

Finleyho hlas náhle přehlušilo dunění. Zdálo se, že vychází z hlubiny kaňonu, odráželo se od skalních stěn a neslo se dál. Morris byl jako ochromený. Nevěděl, odkud ten zvuk přichází, nebo co znamená. Zmocnila se ho zvířecí panika.

Viděl, že Finley, něco křičí, ale neslyšel ho. Pak si všiml, že mladík hledí nahoru a na něco ukazuje.

Než se Morris mohl otočit, vrhl se Finley na něho. Strhl ho k zemi a tak se skutáleli do dolinky vymleté vodou.

Když Morris zvedl hlavu, uviděl, že přes místo, kde ještě před chvíli stáli, se řítí lavina. Právě kolem letěl balvan, na který Hugh po cestě klepal.

Půda se chvěla. Obrovský balvan rozbil zbytky mostu a zůstal ležet v písku, sto yardů od obou mužů. Prach se usadil, dunění odeznělo.

Náhle se rozhostilo ticho. Morris vstal a podal Finleymu ruku.

„Díky, Hughu.“

Finley se usmál a oklepal si ze svých věcí prach. Morris hleděl nahoru k okraji kaňonu. Viděl tam Sluefoota. Byl poblíž místa, kde předtím stál balvan. V ruce měl kus papíru.

„Všechno vpořádku?“ zvolal. „Vždycky jsem říkal, že to klepání pro štěstí jednoho dne balvan shodí dolů.“

Morris neodpověděl.

Za Sluefootem viděl další postavu. Medvědí kožich se na slunci takřka zlatě leskl.

+ + + + +

Vrátili se do Hangtownu. V Keyhole už Morris neměl co na práci. Pohled na trosky mostu a terén okolo mu stačil.

Doprovázel je Strýček Jack. Nebyla to příjemná jízda.

Morris spal s koltem v ruce a přes den jel vždycky za Jackem. Nebylo to pro něho nic nového. Na každé stavbě se našel nespokojenec, který dříve či později něco provedl. Nejednou už zažil, že mu vyhrožovali.

Toto však bylo jiné. Skrývalo se tam nějaké tajemství. Nevěděl, co si má o Cornwallanovi myslet. Někdy měl pocit, že jeho motivy chápe, potom však znovu tápal.

Hugh Finley si napětí mezi nimi na zpáteční cestě do města vůbec nevšiml.

Po setmění dorazili do města. Na Main Street zářily pochodně, město praskalo ve švech. Před nájemní stájí seskočili z koní a zavolali Greye.

„Jestli chceš, můžeme se nejdřív najíst,“ řekl Finley. „Mám hlad jako vlk.“

Morris pohlédl k hotelu Dry Diggins. Nemohl jinak.

„Pojďme za Farragutem,“ unaveně řekl. „Ať to máme za sebou.“

Šli k penzionu na rohu Main a Caloma Street. U dlouhého stolu v jídelně seděl tucet mužů. Vonělo tam jídlo. Janice Farragutovou ani jejího otce však neviděli.

Paní Rileyová Morrisovi vysvětlila, že Farragut si nechává jídlo nosit do pokoje. Vydali se tedy za ním.

Zaklepali a otevřela jim Janice. Měla na sobě blůzu a župan. Vlasy měla rozpuštěné, sahaly jí až po ramena. Lehce zrudla, když spatřila Morrise.

„Jsme zase tady,“ řekl Finley.

Chvíli pozorovala Morrise, pak téměř váhavě přišla k Finleymu.

„Samozřejmě, Hughu,“ řekla. Znělo to shovívavě, téměř mateřsky.

Finley svraštil čelo a zahleděl se na své boty. Janice chytila Strýčka Jacka za rukáv.

„Ty a Hugh počkejte tady. Táta nechce vidět tolik lidí najednou.“

Potom se otočila a prošla místností. Očividně sloužila jako ložnice a salon.

Strýček Jack zavřel dveře bytu a opřel se o ně zády. V rukou držel klobouk a zachmuřeně hleděl na Morrise.

Ten doprovodil Janice do druhé místnosti. Byla jednoduše zařízena zlaceným zrcadlem a umývadlem s klenutou mramorovou deskou. U postele stála lampa, v jejímž světle spatřil Farraguta.

Měl podlouhlý, hubený obličej a rozcuchané vlasy. Oči měl propadlé, stejně tak i tváře. Kůži měl zažloutlou, na krku vyschlou.

Když Janice představila Morrise, ukázal Faragut na láhev whisky, která stála vedle nedojedeného jídla na stole u postele.

„Nalij panu Morrisovi, miláčku. Pak mi může povídat.“

Jeho silný hlas Morrise překvapil.

„Díky, pane Farragute, nechci pít nalačno. Beztak se nezdržím dlouho.“ Morris šel hned k věci. „Váš most nepostavím.“

Farragut sklonil hlavu, takže mu pod hustým obočím téměř nebyly vidět oči.

„Vy myslíte, že to nejde?“

„To jsem neřekl. Ale já to neudělám.“

„Takže si myslíte, že jde?“

„Nebudeme zacházet do technických detailů.“

„Sakra,“ zaklel starý muž. „Myslel jsem si, že jsme našli schopného inženýra. Můj bratr se údajně vyzná v lidech. Plukovník Farragut tvrdil, že jste býval ten nejlepší inženýr, ale pak jste kvůli nějaké ženě šel k čertu…“

„Tati,“ řekla Janice, „nerozčiluj se. Víš, že doktor…“

„K čertu s doktorem,“ řekl Farragut a praštil do polštáře. Pohlédl na Morrise. „Nemyslím, že by na vině byla žena. Prostě jste jenom utekl před odpovědností. Dobře jste věděl, že to bude takové jako u Mast Hope, a neměl jste na to…“

„Co vy víte o mostech?“ vyhrkl Morris. „Celý život jste strávil tím, že jste kopal štoly, a teď si myslíte, že stačí vykopat pár děr a můžete přes Keyhole postavit most prostředky z doby kamenné.“

„Co tím chcete říct?“

„Nic než to, že most mohl zničit sebemenší otřes podloží. Jak jste vlastně přišel na to, že se pilíře nemusí ukotvit?“

„Viděl jste jen první pokus. Při dalších dvou jsme kopali díry…“

„Bez zabezpečení?“

„Je tam skála.“

„Tu bych mohl rozkopat nohou. Půda je tam tak sypká, že by tam spadla každá chata.“

„Vy znáte jenom to, co se píše v učebnicích.“

„V každém případě vím, že most, který už třikrát spadl, stavět nebudu. Je tam příliš různorodé podloží. Pro jeden pilíř najdete pevnou skálu, druhý už bude v erodovaném pískovci.“

„A jak to teda mám udělat? To mám celou konstrukci pověsit na balón?“

„Už jste někdy přemýšlel o visutém mostě?“

„Kriste na nebi!“ Garrett Farragut praštil do nohy postele. „To myslíte vážně? Na západ od New Yorku nejsou dost silná ocelová lana.“

„V San Francisku jsem nějaká viděl, patří jedné společnosti v Sacramentu.“

„I kdybychom je dokázali koupit. Kde bychom je nechali splést?“

„Proč splést? Některé mosty v Evropě jsou zavěšené na jednotlivých lanech.“

Farragut klesl do polštářů a zavřel oči. Na rtech se mu objevil vítězoslavný úsměv.

„Věděl jsem, že přijdete s něčím rozumným.“

Morris nyní pochopil, že starý muž ho obelstil. Musel se usmát. I Janice se usmála a pak se všichni rozesmáli.

„Poprosila bys paní Rileyovou, aby sem nechala přinést jídlo?“ řekl Farragut ke své dceři. „Vypadá to, že pán ještě nevečeřel, a máme před sebou dlouhou debatu.“

„Tati, neměl by ses rozčilovat…“

„Teď tu bude klid, dcero. Nebudu mluvit, jenom šeptat.“

Janice bezmocně zavrtěla hlavou. Pohlédla na Morrise a šla ven. Když se zavřely dveře, kývl Farragut na Morrise.

„Opravdu si myslíte, že nepoznám podloží?“

„Divil jsem se, pane Farragute. Někdo, kdo vyhloubil tolik štol jako vy…“

„Byl jsem při tom, když se prováděly vyměřovací práce. Sám jsem zatloukal kolíky.“

„Pak je někdo posunul,“ řekl Morris.

Starý muž na něho vrhl udivený pohled. Morris dodal: „Má v okolí někdo zájem na tom, aby most nebyl vybudován?“

„Zájem? Jaký zájem?“

„Konkurence.“

Farragut pohrdavě odfrkl.

„Nemám tušení. Takový projekt se nedá utajit. Víte, jaký kapitál by musela sehnat případná konkurence? O tom bychom slyšeli. Museli by postavit kanály, o tom by se vědělo.“

„Well, horníci…“

„Sakra, všichni zlatokopové až po Lake Bigler na tu vodu čekají jako na spasení. Bez vody to můžou zabalit, Morrisi. Polovina zlatokopů tu kope na vlastní pěst, zbytek jsou moji lidé.“

Morris pohlédl ke dveřím.

„Víte, co si o celé věci myslí Strýček Jack?“

Farragu překvapeně vzhlédl, načež mávl rukou.

„Ech, vím. Ten chlap chce, abych dál kopal štoly. Myslí si, že promývání rudy je ďáblovo dílo. Ale to jsou jenom řeči. Toho si nevšímejte.“

Morris přišel k oknu.

„Pane Farragute, chci vám něco říct. Dva roky jsem hledal svou ženu…“

„O tom jsme slyšeli.“

„Strýček Jack byl v Downievile. Přišel ke mně hned po tom, co jsem mluvil s vaší dcerou Janice. Nechtěl, abych sem jel. Pokusil se mě zastavit revolverem.“

Farragut neodpověděl, ale Morris hovořil dál. „Náš kočár na stoupání u Mountain House zastavil povoz s šestnácti mezky, pane Farragute. Jediná možnost, jak mu vyhnout, bylo rozebrat kočár a přenést ho na druhou stranu. Když jsem převáděl jednoho z koní, začali se mezci plašit a shodili koně do propasti. Málem jsem tam spadl i já.

Myslím, že vozka prvnímu mezkovi plivl žvýkací tabák do oka. Jmenuje se Kettle Corey. Pracuje pro firmu Sacramento Shippers.“

Farragut na něho hleděl. Vypadalo to, že tu firmu nezná. Morris trpělivě hovořil dál. „Strýček Jack s námi nebyl, když jsme se šli podívat do kaňonu na most. A pak se zřítil balvan, který měl přinášet štěstí. Kdyby nebylo Hugha, tak bych skončil pod lavinou.“

Farragut zabručel.

„To přece není náhoda,“ řekl Morris.

Farragut praštil dlaní do postele.

„Přiveďte Jacka.“

„Takže to přece jen něco znamená?“

„Slyšel jste? Přiveďte Jacka!“

+ + + + +

Recepční dřímal na pultu hotelu Dry Higgins. Morris ho nechal spát a vydal se po schodech.

Na chodbě v patře se nesvítilo. Škrtl sirkou a posvítil si na první dveře, číslo však na nich nebylo. Sirka zhasla a Morris potmě viděl, že se svítí jen pod jedněmi dveřmi. Celý se potil, když se tam vydal.

Zastavil se a chtěl zaklepat. Bolelo ho hrdlo, pálilo ho v očích. Sklonil ruku a zavřel oči. S tichou kletbou znovu zvedl ruku a zaklepal.

„Ano, kdo je tam?“

Její hlas, cvičený hlas jeviště. Slyšel pohyb. Dveře se pootevřely.

„Dominiko.“

Otevřela. Měla otevřená ústa, ale ve tváři se jí nezračilo překvapení. V ruce držela cizelovanou pistoli. Usmívala se.

„Pojď dál, Deane.“

Ustoupila a on vešel dovnitř. Zavřel dveře a položil ruku na kliku. Nechtěl se ztrapňovat. Nechtěl jít za ní, nechtěl se pokoušet ji obejmout, protože věděl, že by uhnula a on by se jen zesměšnil.

Měla na sobě šaty, které jí dal v den, kdy se viděli naposledy: zelené, hedvábné šaty s proužky na dlouhých rukávech – a fantastickou brož, kterou jí v Chicagu hodil na pódium jeden francouzský hrabě.

Teprve nyní si uvědomila, že v ruce drží pistoli. Pohlédla na ni a usmála se.

„Omlouvám se,“ řekla a odložila svou malou, čtyřhlavňovou zbraň. „Zlatokopecké tábory jsou poměrně nebezpečné.“

„Dominiko…“

„Nechceš se posadit, Deane?“

Šaty a róby ležely na židlích. Jednu zvedla z divanu, aby udělala místo, a pak ji hodila na zem. „Můžu ti nabídnout drink?“

„Dominiko, nemůžeš aspoň na chvíli přestat hrát divadlo? Uplynuly dva roky. Určitě jsi nevěděla, že jsem tady.“

„Věděla.“

Zaklonila hlavu a rozesmála se. Otočil se k ní zády a přišel k oknu. Jak se jen mohla smát? Musela přece vědět, jak trpěl. Smích utichl a on uslyšel šustění jejích šatů, když šla k němu.

„Je mi to líto, Deane, je mi to opravdu líto.“

Položila mu ruku na rameno. Otočil se a ona se pokusila uhnout, ale už bylo pozdě. Políbil ji. Snažila se otočit hlavu, ale on ji držel pevně.

Chvíli se bránila, pak zasténala. Chytila ho za hlavu a otevřela oči. Nic však neviděla.

„Deane, Deane, Deane.“

„Dominiko, odvedu si tě. Začneme od začátku. Musíme žít jinak. Patříme k sobě.“

Vytrhla se mu, otočila se a odstoupila. Šel za ní a natáhl ruku.

„Dominiko…“

„Ne, Deane, ne. Jel jsi sem zbytečně. Copak ti ty papíry nestačily?“

„Jaké papíry?“

„O rozvodu.“

Nechápavě na ni hleděl, když řekla: „Copak jsi je nedostal? Já mám svou kopii už víc než rok.“

Nějakou dobu nedokázal nic říct. Musel se zhluboka nadechnout. Pak chladně řekl: „Jak jsem je mohl dostat, když jsem za tebou putoval přes půl světa.“

„Tak to víš teď.“

„Rozvod ještě nenabyl platnosti,“ řekl. Chytil ji za ruku. „Zkusme to ještě. Musíš…“

„Deane, za chvíli přijde Castine. Chceš, aby nás tu takto viděl? Nechci dělat scény.“

Vytrhla se mu a sáhla po pistoli.

„Mám na tebe střílet jako tenkrát v New Yorku? Nebo po tobě mám hodit lahvičku s parfémem? Jak to chceš?“

Teď znovu hrála divadlo. Zaklonila hlavu tak, že se jí v očích lesklo světlo lampy.

Morris se zachvěl. Měl pachuť v ústech. Její tvář byla bledá. Přistoupil k ní, vytrhl jí pistoli z ruky a mrštil ji pryč. Chvíli to vypadalo, že ji udeří, pak se však otočil a šel ven.

+ + + + +

Venku bylo chladno. Po Main Street vanul ledový vítr. Byl cítit sněhem a ledem z hor.

Morris stál na chodníku. Celý se chvěl. Počkal, až z něho chlad vyžene trpký pocit pokoření. Nepomohlo to. Strčil si ruce do kapes a vydal se po chodníku, aniž by si všímal lidí, do kterých narážel. Dostal se k nějakému saloonu. Byla tam cítit levná whisky. Chvíli hleděl na dveře a postavy u baru.

Jednoho muže znal. Nebyl vyšší než on, ale ramena měl neuvěřitelně široká a svalnatá.

Morris ho poznal, když vyšel ze stínu. Byl to Strýček Jack. Pohlédl na Morrise a zastavil se. Na hlavě měl klobouk, límec kožichu měl zvednutý. Oči měl matné, rty opuchlé.

„To vám nezapomenu, Morrisi. To vám nikdy nezapomenu.“

„Farragut se musel dozvědět, co se stalo.“

„Byl jsem sirotek, Morrisi. V dole jsem začal pracovat, když mi bylo osm, jako poslíček. Neměl jsem otce, matku, sestry ani bratry. Spal jsem v papírové krabici na kraji města a celé dny jsem trávil v dolech. V osmnácti jsem skoro umřel na souchotiny. Pan Farragut mě odtud dostal a nechal si mě u sebe, dokud jsem se neuzdravil. Stal jsem se jeho inženýrem. Byli jsme v Peru a Bolívii, ve Francii a Itálii. Jsem u pana Farraguta už dvacet let. Myslíte, že jsem ten most strhl já?“

„To jsem neřekl.“

„Přesně to jste tím řekl. Pověděl jste panu Farragutovi o svém podezření. Nechtěl ho vyslovit, ale je to jako červ, který stále hryže, a vinen jste tím vy.“

„Co je s Kettle Coreym?“ zeptal se Morris. „Spolčil se s vámi?“

Cornwallan se pokusil soustředit pohled. Pach whisky byl omračující.

„Spolčil?“ nechápavě se zeptal.

„Kettle Corey přece nebyl ve stoupání u Mountain House náhodou,“ řekl Morris. „Nejdřív jste se mě pokusil vyřídit v Downieville, a když to nevyšlo, tak mě Kettle Corey málem shodil do propasti. Co za tím je, Jacku?“

Cornwallan přišel k němu, tak blízko, že se téměř dotýkali bradami.

„O Kettleovi Coreym nic nevím. Vím jen, že pan Farragut musí přestat. Ta věc ho zruinuje. Obětoval na ni všechny své peníze, a jestli nepřestane, přijde na mizinu. Až se most znovu zřítí, tak ho to zabije. Poznal jsem, co jste zač, když jsem vás poprvé viděl v Downieville. Jste zkrachovalec, dobrodruh. Nepřipustím, aby pana Farraguta zničil nějaký přivandrovalý opilec.“

„Díky za důvěru.“

Strýček Jack jen zabručel.

„Morrisi, dnes v noci zmizte!“

„Nemám peníze na cestu.“

„Dám vám je.“

„Nevezmu si je.“

Strýček Jack položil ruku na pažbu revolveru.

„Vezměte si je.“

Morris čekal. Chtěl, aby Jack vytáhl zbraň, aby mu ji potom mohl vyrazit z ruky. Cítil nutkání někoho praštit. Pak však náhle ucítil prázdnotu. Nedokázal ani vytáhnout ruce z kapes.

„Jacku, to nemá cenu. Ani vy ani já nemáme důvod o něco bojovat.“

Obrátil se a šel pryč. Slyšel, jak za ním Jack cosi volá.

+ + + + +

Morris a Farragut následujícího rána podepsali smlouvu. Morris měl dostávat sto dolarů měsíčně, za každý týden deset akcií Farragutovy společnosti, dalších sto akcií po ukončení práce a extra sto akcií, pokud by to zvládl do 15. března.

Akcie se na burze prodávaly za pouhé dva dolary za kus, ale Farragut Morrisovi ukázal požadavky dolů v oblasti. Cena, kterou byly ochotny platit za vodu, Morrise přesvědčila o tom, že Farragut není fantasta, pokud očekává, že akcie vyskočí nahoru, až bude most hotov.

Morris obdržel zálohu. Ze všeho nejdřív koupil sto doutníků. Šest si nechal, ostatní nechal zabalit do krabice, kterou poslal do nájemní stáje, spolu se svými dalšími nákupy.

Potom se posadil na lavičku u šibeničního dubu a zapálil si první doutník. Byl tak zahalen jeho dýmem, že ani neviděl hotel na druhé straně. Myšlenka na Dominiku však probudila starou nerozhodnost, starý strach. A potom mu doutník přestal chutnat. Odhodil nedopalek a šel k hotelu. Recepční mu řekl, že Dominika jela s ansámblem k hotelu Golden Monte. Rozmrzelý se vrátil k nájemní stáji. Strýček Jack a Dusty už na něho čekali.

Navečer druhého dne dorazili k Devil’s Keyhole. Morris slyšel randál, ještě než dorazili do tábora. Celé mužstvo bylo na nohou. Lesem znělo jásání a řev.

Morris ze sedla viděl přes hlavy mužů. Uprostřed nich stál čínský kuchař, který poskakoval kolem mezka. Muž měl svůj cop přivázaný k ocasu mezka. Zvíře vykopávalo a Číňan měl co dělat, aby neokusil tvrdost jeho kopyt. Mezek ho vlekl s sebou a dav před nimi ustupoval. Muži křičeli a plácali se po stehnech.

Morris pobídl koně a muži se před ním rozestoupili. Když se ocitl v kruhu, vytáhl ze sedlového pouzdra pušku.

„Nezastřel je oba!“ zvolal jeden z mužů. „To je dobrý mezek z Missouri.“

Morris obešel mezka tak, že ho mohl chytit za uzdu. Mezek vykopával. Morris ho praštil hlavní do nozder. Mezek zařehtal a pokusil se ho kopnout. Morris ho znovu praštil a tentokrát to mezkovi stačilo.

„Dusty!“ zvolal Morris. „Podrž to zvíře!“

Australan přišel k mezkovi a chytil ho za uzdu. Číňan se celý chvěl a plakal rozrušením. Morris mu odvázal cop, chytil ho za ruku a odvedl ho pryč. Kuchař byl naprosto vyřízený.

„Kdo to byl?“ zeptal se Morris. „Kdo tě přivázal?“

Číňan na něho pohlédl vytřeštěnýma očima a zabručel.

„Plechový talíř nemůže mluvit,“ řekl Dusty. „V Hangtownu byly pogromy na Číňany a některým vyřízli jazyk.“

Morris na Číňana nevěřícně hleděl. Plechový talíř přikývl a znovu zabručel.

„Ukaž mi je,“ řekl Morris, „ukaž mi muže, kteří to udělali.“

Plechový talíř se rozechvěl a chtěl pryč. Morris mu sevřel ruku.

„Jen klid. Už ti nic neudělají. Musíš mi to říct.“

Muž nechtěl ukázat prstem, ale pohled jeho očí ulpěl na muži z Chile. Chilan zavrtěl hlavou a červené bambulky na jeho klobouku se roztančily.

„Já neudělat, já neudělat…“

„Byl to on,“ řekl jeden traper. Morris se k němu otočil.

„Kdo ještě?“

Traper ukázal zjizvenou rukou na jednoho z mužů z Missouri.

„Leeper.“

Morris Číňana pustil a pohlédl na onoho Leepera. Jemu a Chilanovi pak řekl: „Jste propuštěni. Opusťte tábor.“

Z davu vystoupil Sluefoot. Byl předkloněný a ve tváři měl vyzývavý výraz. Žvýkal tabák a držel se za kšandy.

„To nejde, pane inženýre. Už tak máme málo lidí. Chlapci už se nudili a chtěli se pobavit…“

„Přesně,“ řekl Leeper. „A navíc nás ani nemůžete propustit. Posloucháme jen pana Farraguta.“

Morris šel k Leeperovi. Viděl, jak se v jeho očích objevil lstivý výraz. A všiml si i toho, jak se mu napjaly jeho úctyhodné svaly.

Morris zůstal stát těsně před Leeperem, rukama se opíral o boky a hleděl mu do očí. Dav mlčky vyčkával. Leeper Morrisův pohled nevydržel a zneklidněl. Znejistěl a řekl: „Well, pane inženýre…“

Morris ho kopl do holeně.

Muž zavyl a chtěl se sehnout. Morris ho pěstí praštil do břicha. Leeper se zkroutil a Morris ho udeřil malíkovou hranou do krku. Leeper šel k zemi. Morris stál vedle něho a čekal. Hleděl na Chilana, který se raději klidil.

Dav zneklidněl. Sluefoot na Morrise hleděl přivřenýma očima, nic však neříkal. Potom Leeper zasténal a pohnul se. Opřel se o lokty a začal zvracet. Když skončil, Morris řekl: „Máš pět minut na to, abys vypadl.“

Otočil se k ostatním.

„Jestli se toho Číňana ještě někdo jen dotkne, tak ho přivážu ke kolu a zbičuju.“

Od Dustyho si vzal pušku, chopil se uzdy koně a odvedl ho ke stavební kanceláři. Kuchař ho následoval. Ustrašeně se rozhlížel kolem sebe. Morris mu řekl, že může spát v jeho chatě, jestli chce. Muž se usmál a udělal gesto, které vyjadřovalo vděčnost.

Ke stavební kanceláři přišel jeden z traperů. Měl mladou tvář, která však byla pohublá a skrytá pod plstnatým, černým vousem. Měl na sobě kalhoty z losí kůže a košili ušitou z červené přikrývky Hudson Bay Company.

„To se mi líbilo,“ řekl. „Ti chlápci z Missouri jsou ti největší ničemové, jaké jsem kdy potkal.“

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Morris.

„Jesse Barton.“

Morris mu podal ruku. „Jak jste se sem vůbec vy a ostatní trapeři dostali?“

„Je nás tu hodně, Morrisi. Pokoušel jsem se hledat zlato, abych sem mohl přivést svou ženu a děti ze St. Louis. Po dvou letech kladení pastí jsem byl na mizině. Snažil jsem se rýžovat na American River a taky jsem kopal. Něco jsem našetřil, ale ne dost. Pak přišel Garrett Farragut se svým návrhem. Měli jsme investovat naše peníze a čas do jeho firmy – za podíl na zisku.“

„Když to vyjde, tak si sem budete moct přivést svou rodinu,“ řekl Morris.

Barton přikývl. Zamyšleně se tahal za vous.

„Jaké jsou vaše plány s patrolou?“

„S patrolou?“

„Pan Farragut nechával vodovod po celou dobu hlídat. Od té doby, co je pryč, to přestalo. Už celý týden nikdo nebyl na patrole.“

Morris pohlédl na vodovod. Dřevěné koryto vedlo z lesa, pak překonávalo terasy a končilo u okraje kaňonu.

„Kolik je vás tu?“ zeptal se Morris.

„Čtyři.“

„Znáte hory lépe než ostatní. Co kdybyste se patrol ujali vy? Promluvím s panem Farragutem o finanční stránce této záležitosti.“

Barton se spokojeně usmál.

„To jsem rád.“

„Zařiďte to tak, aby u vodovodu neustále někdo byl.“

Barton se vrátil k ostatním traperům. Morris si prohlížel tábor. Muži odešli ke svým chatám a táborovým ohňům. Leeper a Chilan odjížděli na dvou vychrtlých oslech. Na kraji tábora zastavili a pohlédli na Morrise.

Leeper něco řekl a Chilan přikývl. Malé červené bambulky na okraji jeho klobouku se rozhoupaly. Morris je sledoval, dokud nezmizeli v šeru.

+ + + + +

Následujícího dne protřídil mužstvo. Vybral problémové jedince a lenochy a zařadil je do speciální skupiny. Uložil jim jednoduché práce v táboře, při nichž nemohli napáchat velké škody.

Hovořil s ostatními a nalezl mezi nimi několik mužů, kteří rozuměli důlním pracím, nebo kteří byli mechanici. Pověřil je tím, aby na okraji rokle postavili jeden pilíř. Strýčkovi Jackovi žádnou práci nedal. Cornwallan lelkoval po táboře, nevrlý jako nespokojený medvěd a s muži se dostával do styku jen velmi málo. Jediný, s kým mluvil, byl Dusty.

Plechový talíř, který nyní k Morrisovi vzhlížel jako ke svému zachránci, za ním chodil jako věrný pes. Nosil mu malé misky s vynikajícím jídlem a v chatě nikdy nechyběla konvice s horkým čajem.

Sluefoot, jak se zdálo, věděl, co má dělat. Stal se z něho energický předák, který své muže motivoval k výkonům, které by dozajista potěšily i plukovníka Farraguta. Morris se vrhl do práce. Neměl čas myslet na Dominiku a byl tak vyčerpaný, že hned po jídle usnul. Byl příliš unavený.

Po třech dnech stály pilíře po obou stranách kaňonu. Čtvrtého dne vyšel Morris z chaty a před dveřmi se zarazil. Bylo to mrazivé ráno. Na horách už ležel sníh, který se na slunci třpytil.

Morris viděl, jak od srubů mužstva kráčel John Quill, jeden z traperů. Pravděpodobně to bylo už rok, co naposledy kladl pasti, ale ještě teď se mu z šatů linul pach návnad na bobry. Na krku měl pověšenou mosazí pobitou pochvu s nožem green river, která se mu při chůzi houpala. Měl dlouhé, bílé vlasy, orlí nos a vrásčitý obličej, vypadal jako starý indián. Před Morrisem se zastavil a poškrábal se na lokti.

„Ohlásil se v noci Barton?“

„U mě ne.“

Quill vzhlédl k horám.

„Rozdělili jsme se. Hart a Joe Hide patrolují na horním úseku až k přehradě. Barton a já jsme na dolním. V noci měl přijet a nechat se vystřídat.“

„Proč jste mi to neřekl včera večer?“

„Zná to tu. Mohl mu utéct kůň, nebo se stalo něco jiného. Vždycky je potřeba mít rezervu.“

„Well, možná měl problémy. Beztak jsem si vodovod chtěl prohlédnout. Jeďme.“

Po postavení pilířů v táboře nebylo moc práce, čekalo se na ocelová lana. Sluefoot byl u toho, když se vodovod stavěl, a proto nyní Morris chtěl, aby jel s ním a všechno mu vysvětlil. Vzali jednoho soumara s potravinami na pět dnů.

Morris jezdil ještě stále na pintoví z Greyovy stáje. Quill měl indiánského poníka se značkovanýma ušima. Používal indiánské sedlo pobité mosazí a zdobené třásněmi a medvědí kožešinou.

Večer dorazili na místo, kde vodovod vedl přes potok. Sluefoot řekl, že ho postavil Garrett Farragut.

„Farragut měl raději zůstat u těžby,“ řekl Morris. „Až se vrátíme do tábora, pošleme sem mužstvo. Koryto je nutné vyztužit vzpěrami.“

Odpoledne se zvedl vítr. Koně byli nervózní a plašili je veverky a datli. Byli již poměrně vysoko v horách a dokonce i na slunci byla zima. Morris si oblékl kabát a přes něj si přehodil deku, i tak se však třásl chladem.

Za svítání na jedné louce spatřili pohyb. Nejprve si mysleli, že to je jelen, ale vydali se tím směrem a uviděli, že to je buckskin, který kráčel mezi stromy a klidně okusoval kůru.

Quill řekl, že to je Bartonův kůň. Sedlo se mu svezlo pod břicho, uzdu vlekl po zemi. Quill ho obešel a prohlédl si sníh.

„Není tu nic kromě otisků kopyt a ty jsou den staré.“

Pohlédli na sebe. Morris chtěl něco říct, ale pak zavřel ústa. Nedokázal to vyslovit. Upravili buckskinovi sedlo a přitáhli ho.

Sluefoot vedl koně, zatímco ostatní šli po buckskinových stopách. Ty je po dvou mílích přivedly zpátky k vodovodu.

Byl zničený. Pravděpodobně tam někdo na vícero místech odpálil nálože dynamitu. Ty byly uložené v jamách v zemi pod vedením. Okolní louky byly posety troskami vodovodu.

Quill začal nadávat. Šli dvě míle podél vodovodu a Quill celou dobu klel. Potom dorazili ke konci zničeného úseku. Vodovod zde vedl přes hřeben.

Na svahu nasedli a prohlédli si ten obraz zkázy.

„Jak dlouho potrvá oprava?“ zeptal se Morris.

„To záleží na tom, kolik sem pošlete lidí,“ řekl Sluefoot. „Počítejme s kácením stromů, s jejich otesáváním – mužstvo by to mohlo zvládnout za tri, čtyři dny.“

„Jak chcete opravovat vodovod a zároveň stavět most?“ trpce se zeptal Quill. „Je vám jedno, kdo to byl, Morrisi?“

„Co myslíte vy?“ zeptal se Morris.

„Chilan a Leeper. Zuřili, protože jste je vyhnal.“

„Opravdu?“ zeptal se Morris.

„To nedává smysl,“ ozval se Sluefoot.

„Ne?“ zeptal se Morris.

Sluefoot na něho zkoumavě hleděl. Morris netrpělivě mávl rukou.

„Ještě jsme nenašli Bartona.“

Jeli po stopách. Vítr hnal sníh a vodovod byl částečně zavátý. V lese, na místě, kam nesvítilo slunce, nalezli v závěji hluboký otisk lidského těla. Od něj vedla stopa prozrazující, že se dotyčný plazil.

„Asi ho shodil kůň a pak se plazil,“ řekl Sluefoot.

„To nebyl kůň,“ namítl Quill.

„Co?“

Quill si prohlížel tmavou skvrnu na místě, kde musela ležet hlava muže.

„Že by mu začalo téct z nosu, když spadl do sněhu?“ řekl Quill.

Barton za sebou zanechal zřetelnou stopu. Někdy šel, někdy se plazil. Stopa vedla do hor, přes louky a les.

Dorazili na hranici lesa. Koně se chvěli a byli celí zpocení. Morris je vyhnal na louku. Teplota byla pod bodem mrazu. Bolely ho klouby, tvář měl červenou od chladu. Pobídl koně a jel dál k hřebeni.

Už byli přibližně sto stop od okraje lesa, když se ozvala ohlušující rána. Ozvěna se nesla po svahu. Pinto se Vzepjal a shodil Morrise.

Sníh ztlumil dopad. Zadýchaný Morris vstal. Viděl, jak ze stromu tři stopy od něho odletěly kousky kůry. Slyšel hvízdnutí kulky.

Sluefoot a Quill zahnali koně do lesa a nyní leželi ve sněhu s puškami v rukou.

„Bude nahoře ve skalách!“ zvolal Morris. „Kryjte mě, zkusím ho obejít!“

Hřeben byl poset žulovými balvany. V jamách a dolinkách byly hluboké závěje.

Morris běžel po vrstevnici, až narazil na skalní římsu, která vedla nahoru. Opět třeskl výstřel a šest stop od Morrise proletěly úlomky skály. Čekal, že Sluefoot vystřelí, ale nedočkal se.

Kdosi zařval. Morris rozuměl jen útržkům. Znělo to zlověstně, jako zpěv indiána nebo nějakého šílence.

Když se Morris kryt římsou plazil nahoru, řev zesílil. Nebyl na tyto výšky zvyklý a zadýchán lapal po dechu. Vzduch byl řídký a ledový. Byl tam cítit kouř. Chladný vzduch ho bodal v hrdle, bolely ho plíce. A při pádu z koně si narazil žebra.

Nechtěl se však zastavit. Měl pocit, že může konečně zasáhnout, že může vyřešit všechny nezodpovězené otázky: nepřátelství Strýčka Jacka, vozku na stoupání u Mountain House, lavinu, která ho málem pohřbila u Devil’s Keyhole.

Řev utichl. Ležel za římsou. Kdy to utichlo? Hučelo mu v hlavě. Chvěl se a bylo mu špatně. Vytáhl kolt. Pažba byla mokrá od potu.

Potom se plazil dál. Slyšel nějaký zvuk. Otočil se a spatřil muže, který stál na skále tři stopy od něho.

Byl to Barton. Mířil na něho dragonerem. Morris reflexivně zvedl revolver, ale měl tak prokřehlou ruku, že nedokázal zmáčknout spoušť.

Traper však spoušť zmáčkl. Kdyby byl v bubínku náboj, ustřelil by Morrisovi hlavu. Jenže nebyl. Barton vykřikl a mrštil koltem po něm.

Morris uhnul hlavou a revolver ho trefil do ramene. Potom se na něho Barton vrhl. Skáceli se na zem. Barton ležel na Morrisovi a bušil do něho.

Morris měl ještě stále v ruce revolver. Po chvíli ruku uvolnil a praštil Bartona do hlavy. Muž se zhroutil.

Morris vylezl zpod něho, ale též odpadl. Boj v té nadmořské výšce ho vysílil. Neměl dost kyslíku, při každém nadechnutí ho bolely plíce. Vůbec se nedokázal pohnout, když tam přišel Sluefoot.

„On není normální,“ řekl. „Musel zešílet.“

Potom se posadil. Viděl, že Barton má zakrvácenou košili, byla to zaschlá, zamrzlá krev. Košili měl doslova přimrzlou k tělu.

Barton slabě zasténal. Zachvěla se mu víčka, chladně pohlédl na Morrise, opřel se rukou o zem a chtěl vstát. Boj ho však vyčerpal. Zasténal a klesl na zem.

+ + + + +

Barton přežil jen díky své horalské vitalitě. Bylo nebezpečné ho převážet, ale dospěli k názoru, že ještě nebezpečnější by bylo, kdyby zůstal bez lékařské pomoci.

Zhotovili indiánský smyk, který připevnili k Bartonovu koni.

Tak mohli jet jen pomalu, ale pro zraněného to bylo lepší, než kdyby ho naložili přes sedlo.

Barton byl celou dobu omráčený. Morris se ho snažil vyptávat, ale souvislé odpovědi se nedočkal. Barton jenom pořád opakoval jméno Sam. Quill řekl, že Sam byl Bartonův bratr, kterého před lety v Novém Mexiku zabili Utahové.

Třetího dne dorazili do Keyhole. Přivítalo je celé mužstvo. Když Morris sesedl, uviděl, že tam je Hugh Finley. Morris lidem pověděl, co se stalo. Když se pak muži ujali Bartona, otočil se k Finleymu.

„Aspoň jedna dobrá zpráva, Hughu. Kdy tu budou ocelová lana?“

Finley se díval na špičky svých bot a na zem. „Žádná lana nebudou, Deane.“

„Co?“

Finley si nervózně promnul obličej.

„Správce přístavu mi nebyl schopný nic říct. Lana byla zatížena náklady na přepravu. Někdo za ně zaplatil a vzal si je.“

„To nedává smysl, Hughu. Ta lana přece měla cenu šrotu. Ležela u harampádí, které tam celé měsíce rezavělo. K čemu by je kdo potřeboval?“

„Správce přístavu si myslí, že by se na nich daly tahat výtahy v dolech.“

„To by je nejdřív museli splést. A na to tu nejsou stroje. Jak se jmenuje člověk, který je koupil?“

„Správce přístavu tvrdil, že se jmenuje Corey a že je ze společnosti Sacramento Shippers. Na zpáteční cestě jsem se na to ptal v Sacramentu. Firma o tom nic neví.“

Morris už ho neposlouchal.

Corey! Kettle Corey a velký povoz na stoupání u Mountain House, kvůli kterému museli rozebrat dostavník!

Morris pohlédl na Bartona. V horách věřil, že je blízko odpovědi. Věděl však, že je zbytečné se ptát Bartona.

Byl vyčerpaný, bolely ho klouby, v ústech měl odpornou nasládlou pachuť. Chtěl si sednout nebo lehnout, zavřít oči a na všechno zapomenout.

Muži čekali a hleděli na něho. Věděl, že by jim měl něco říct. Musel rozhodnout, musel jim vydat pokyny. Nenapadalo ho však, co by jim měl říct.

Má smysl opravovat vodovod, když stejně most nemohou postavit, protože chybějí ocelová lana?

Zdálo se, že jeho nejistotu cítili. Zneklidněli a hleděli jeden na druhého. Stál před nimi jako před zdí, kterou nebylo možné zdolat. A oni to věděli.

Z nějakého důvodu musel myslet na Dominiku. Cítil stejnou bezmocnost jako v její přítomnosti.

„A kdybychom to zkusili s lasy?“ zeptal se Finley.

„Co?“

„Visuté mosty. Pan Farragut řekl, že v Peru indiáni staví mosty z las. Už po staletí.“

„Hughu, je ti jasné, jakou váhu a sílu bude mít voda, která poteče vedením? Otřesy by lasa roztrhaly.“

Finley neodpověděl. V očích měl zmatek, téměř zklamání. Morris se otočil a šel do své chaty. Věděl, že musejí Bartonovi dopřát den odpočinku. Teprve pak ho mohli odvézt do Hangtownu.

Morris byl tak vyčerpaný, že zbytek dne a celou noc spal. Následujícího rána Bartona znovu naložili na smyk. Měl horečku a nikoho z nich nepoznával. Morris s sebou vzal Finleyho a Quilla.

Večer dorazili na křižovatku s vozovou cestou. Od Finleyho Morris věděl, že cesta vede k dolu Golden Monte. Byli jen míli od něj. Morris si byl vědom toho, že pro Bartona by bylo lepší, kdyby jel ve voze. Quill zůstal se zraněným a Morris s Finleym se vydali k dolu.

Právě projížděli mezi zakrslými duby, když se Morrisův pinto začal plašit. Morris měl pocit, že v lese viděl jezdce. Vytáhl revolver, zkrotil nervózního koně a zvolal na jezdce: „Vyjeďte ven!“

V podrostu to zapraskalo a pak se objevil muž na velkém mezkovi. Morris nedokázal zakrýt své překvapení. Byl to Číňan.

„Charlie!“ řekl Morris.

Hangtown Charlie se usmál. Měl svůj bambusový klobouk, starý kabát z bizoní kůže a kalhoty z losí kožešiny, které nějaký traper vyhodil.

„Jedete k dolu, pane Morrisi?“ zeptal se.

„Ano. Co tu děláš, Charlie?“

Číňan poklepal na své sedlové brašny.

„Charlie vézt gin horníkům. Charlie smět jet s vámi?“

Morris váhal. Přemýšlel, proč je naráz tak nedůvěřivý.

Finley řekl. „Vezmi ho s sebou, Deane. Charlie tudy jezdí často.“

Morris schoval revolver a kývl na Charlieho.

O několik set yardů dál narazili na potok, stružku ledové vody mezi zamrzlými břehy. Po obou stranách viděli žlaby a rýžovací splavy, rezavějící pumpy a svahy, z nichž se tlakem vody smývala zlatonosná ruda. Celé to působilo ztraceným, opuštěným dojmem, jako město duchů.

Kůň se opět splašil, tentokrát tak, že Morrise málem shodil. Neměl čas tasit revolver. Ze změti žlabů vystoupili dva muži. Měli armádní kabáty a kožešinové čepice. Jeden z nich byl ozbrojen starou springfieldkou.

„Myslel jsem si, že už nepřijedeš,“ řekl k Charliemu.

„Charlie přijet s panem Morrisem.“

Morris jim vysvětlil, proč přijel. Muž na něho zachmuřeně hleděl a přemýšlel. „Číňan zůstane tady. Nechceme u nalezišť žádné šikmooké.“

„Charlie ti dá láhev ginu,“ řekl Číňan.

Muž zvedl springfieldku.

„Jestli nezmizíš, tak to zmáčknu.“

Charlie na Morrise prosebně pohlédl. Morris nic neřekl. Charlie si povzdechl, narovnal si klobouk a otočil mezka.

Jeden z mužů Morrise a Finleyho doprovodil k dolu. Poblíž jedné štoly stálo několik zchátralých srubů. Muž z jednoho z nich přivedl předáka, vysokého, nevrlého chlapíka jménem Yuba. Řekl, že jim dá vůz, ale ne koně. Morris odpověděl, že se pokusí zapřáhnout jezdecké koně.

Vůz stál poblíž vchodu do štoly. Zatímco zapřahali koně, slyšel Morris parní stroj, který byl ve štole. Krátce pohlédl na Finleyho a šel ke vchodu štoly. Vevnitř spatřil muže u navijáku. Ve světle lucerny viděl lano, které se navíjelo na buben.

Výtah vyjel nahoru a parní stroj byl vypnut. Z koše vystoupili tři zpocení, špinaví muži. Morris viděl, že z jednoho srubu vyšel Yuba.

„Myslel jsem si, že jste chtěl vůz,“ řekl předák.

„Často pracujete tak brzy ráno?“ zeptal se Moris.

„V hlavním tunelu došlo k sesuvu. Snažíme se ho odklidit.“

„Jak je to hluboko?“

„Tisíc osm set stop. Poslouchejte, pane…“

„To ocelové lano je z kvalitního drátu.“

„Z toho nejlepšího, nosnost čtyřicet tun na coul čtvereční průměru.“

Morris pohlédl na Hugha Finleyho. Mladík se usmál. Morrisovi se nahrnula krev do hlavy. Tisíc osm set stop toho nejlepšího ocelového lana. Morris Yubovi bez nějakých okolků řekl, že to ocelové lano chce. Yuba mu odpověděl, že nemá pravomoc mu lano prodat.

„A jestli do pěti minut nezmizíte, tak můžete zapomenout i na vůz, pane,“ dodal.

S vozem byli rychlejší. Po setmění dorazili do Hangtownu. Nalezli lékaře, který Bartona ošetřil, a potom ho odvezli do chaty na kraji města, kterou předtím trapeři obývali.

+ + + + +

V apartmá se vznášel kouř cigaret a doutníků. Bylo tam hodně lidí, většinou šlo o vážené občany města. Nechyběl ani Garrett Farragut a jeho dcera.

Morris viděl, že u jednoho z oken stojí Strýček Jack. Hleděl ven, jako by chtěl utéct. V ruce držel drink.

Garrett Farragut popíjel s Parkerem Innesem. Janice byla v obležení mladých mužů. Hugh Finley stál poblíž, rozpačitě si potahoval za vous a rozladěným výrazem ve tváři hleděl před sebe. Morris vytáhl dva doutníky a jeden z nich mu nabídl.

„Na to si budeš muset zvyknout, Hughu.“

Mladík se vděčně usmál a vzal si doutník. Morris mu podal oheň.

Všiml si Dominiky. Smála se, hovořila třemi jazyky zároveň a při každém slovu teatrálně gestikulovala. Morris měl sto chutí ji chytit za ruku a pořádně jí zalomcovat, aby ji ta afektovanost přešla. Zlostně vyfoukl tabákový kouř.

Viděl, že Strýček Jack ještě pořád hledí na ulici. Měl svraštělé čelo a neslyšně pohyboval rty. Pak postavil drink na parapet, a aniž by si všiml Morrise, šel ke dveřím.

Morris přistoupil k oknu. Chvíli měl pocit, jako by hleděl do zrcadla, potom však v záři pochodní na verandě hotelu spatřil povoz, který stál u chodníku.

Vedle povozu byl muž, který hleděl nahoru. Byl mohutný a i v tom mrazu měl na sobě jen vlněnou košili s vyhrnutými rukávy. Z kapsy vytáhl krabičku se šňupacím tabákem. Morris viděl nápis na bočnici vozu: Sacramento Shippers.

Morris se prodral mezi lidmi a dorazil ke dveřím. Strýček Jack nebyl ani na chodbě ani na schodech. Morris proběhl recepcí a pak venku uviděl Strýčka Jacka a Kettlea Coreyho. Stáli u vozu a o něčem se dohadovali. Potom se otočili a vydali se po ulici. Morrise si nevšimli.

Šel za nimi. Kráčel kolem těžebních jam a byl tak zabrán do sledování těch dvou, že do jedné z nich málem spadl.

Jack s Coreym dorazili k mohutnému dubu a rozdělili se. Kettle Strýčkovi Jackovi zahrozil pěstí, zatímco Cornwallan šel ke Greyově nájemní stáji. Kettle chvíli hleděl za ním, pak si šňupl a šel k řece.

Morris zůstal stát pod šibeničním stromem. Nevěděl, za kým z těch dvou má jít. Rozhodl se pro Kettlea.

Vozka kráčel mezi stany a sruby. Znělo tam bendžo a smích opilé ženy. U několika dveří byly pověšené lucerny, v jejichž záři byly vidět nápisy: Suzie, Spanish Lou, Grizzly, Gertie, Laura.

Kettle se však u chat lehkých žen nezastavoval a šel dál po zamrzlém břehu Hangtown Creeku. Nyní se před ním rozprostíralo smetiště s odřezky, starými konzervami a dalším odpadem. I v tom puchu byla cítit jistá vůně a Morris hned věděl, kde je.

Zlatá horečka lákala muže z celého světa, i z Asie.

V temnotě svítilo okno. Kettle se před tou chatou zastavil. Zabušil, nečekal na odpověď a vešel dovnitř.

Morris slyšel čínštinu a Kettleův chraplavý hlas. Rozhovor se změnil v nesrozumitelné mumlání. Náhle v chatě kdosi vykřikl. Ozval se náraz a chata se zachvěla. Nato uslyšel ženský výkřik. Žena pak začala hovořit čínsky.

Morris přiběhl ke dveřím. Ty se otevřely a pak kolem něho kdosi proběhl. Ve svitu rozbité lampy Morris v chatě viděl Kettlea, který se tam pral s nějakým Číňanem.

„Jsou tu ocelová lana, Charlie. Stovky míst s ocelovými lany. A ty mi řekneš, kde, jinak ti zpřelámu všechny kosti.“

Morris vtrhl dovnitř. Tasil kolt a zvolal: „Corey!“

Vozka se ohlédl. Ještě stále držel Číňana za límec. Když spatřil Morrise, zaklel a smýkl Charliem proti němu. Morris nemohl střílet, protože by zasáhl Číňana. Ten do něho vrazil a přitlačil ho ke stěně. Morrisovi kolt vypadl z ruky.

Kettle se rozběhl ke dveřím. Morris odstrčil Číňana a vrhl se na vozku. Udeřil ho ramenem a strhl ho na podlahu.

Morris se převalil a vyskočil na nohy. Viděl, že obr se taky zvedl. Ba co víc, dokonce se rozmáchlpěstí a Morris už neměl čas se bránit. Uder ho odhodil proti stěně. Točila se mu hlava, v uších mu hučelo. Dělaly se mu mžitky před očima.

Potom se posbíral ze země a chytil se za bolavou bradu. Věděl, že Kettle utekl.

Ve dveřích chaty stál Hangtown Charlie. Na sobě měl vyšívaný černý kabát z hedvábí, který mu sahal až po kolena. Jeho pleť ve slabém světle připomínala mokrou měď. Chladně se usmál.

„Pch, pane Morrisi, chcete gin?“

„Charlie, nehraj to na mě. Vím, že anglicky mluvíš lépe než já. Co od tebe Kettle Corey chtěl?“

„Ech, ano, Kettle Corey.“

Charlie si zkřížil ruce na prsou a sklonil hlavu. „Jsem vám hluboce zavázán, zachránil jste mi život.“

Jeho dokonalá angličtina Morrise nepřekvapila.

„To jsem si myslel.“

„Víte, kdo to jsou mandaríni, pane Morrisi?“

„Šlechta ve vaší zemi, ne?“

„Měl jsem vychovatele z Oxfordu. Mé nehty byly osmnáct coulů dlouhé.“

Morris pohlédl na ubohou chatrč.

„To je celkem rozdíl.“

„Slunce zapadne, ale musí zase vyjít. Možná mě chcete poctít návštěvou.“

Ustoupil do místnosti. Morris viděl ženu – spíš dívku, těžko jí mohlo být víc než dvanáct nebo třináct. Mlčky klečela v rohu. Byl tam cítit gin, rýže a vepřové. Škvíry na stěně zakrýval červený papír s čínskými písmeny. Dívka chladně hleděl na Morrise, což ho zneklidňovalo. Zvedl svůj kolt a strčil si ho do pouzdra.

„O co tu jde, Charlie? Co za tím vězí? Kdo se snaží zastavit Farraguta?“

„Na otázky sfingy není odpověď, pane Morrisi.“

„Myslím, že na tyto ano, Charlie. Napadla mě taková nehezká věc. Objevuješ se všude. Byl jsi v dostavníku, když nám Kettle za Downieville zatarasil cestu. Kettle ve Frisku koupil ocelové lano. A teď přišel kvůli ocelovému lanu za tebou. Možná za tím stojíš ty, Charlie! Možná je to Six Companies. Pokoušejí se zhatit Farragutův plán s mostem?“

„Co by tím získali?“

„Nevím. Možná je motivem pomsta. Číňanéjsouv Americe diskriminovaní.“

Úsměv Charliemu proměnil oči ve dvě šikmé čárky. Udělal jedno gesto a dívka postavila na troj nožku v rohu rezavý hrnec. Charlie se posadil na bambusovou rohož a postavil před sebe dva šálky s čajem.

„Six Companies jsou často terčem různých obvinění, pane Morrisi. Není to nic víc než bratrstvo založené na ochranu Číňanů v San Francisku.“

„A lidé, které chrání, jsou ve skutečnosti otroky bratrstva,“ řekl Morris. „Kam jdou peníze, které vám platí za ochranu?“

„Když zemřou, pošleme jejich ostatky do říše Středu.“

„To nestojí moc. Six Companies mají jen ve Frisku pozemky v hodnotě jednoho milionu dolarů, Charlie. Co ještě vám patří? Sacramento Shippers?“

Voda začala vřít. Dívka nasypala do šálků čaj a zalila ho vodou. Potom se stáhla zpátky do svého rohu.. Charlie ukázal na rohož. Morris váhal. Potom se posadil a kolt si položil na klín. Charlie viděl, jak čajové lístky začaly barvit vodu.

„Byl jsem při tom od začátku,“ řekl Charlie. „V roce 1849, když to začalo a když tu nebylo tolik Číňanů jako dnes, mohli mít claimy jako každý druhý. Ale brzy nás bylo příliš mnoho. Dnes je nás tu pětadvacet tisíc. Vaši lidé nedokázali strávit myšlenku, že by podřadní Asiaté mohli těžit zlato. Začaly represe. Když jsme našli zlato, vyhnali nás z claimů. Soudy nás odmítaly chránit. Když jsme kladli odpor, vyháněli nás z táborů. Kolik našich lidí bylo zavražděno, už nikdy nebude známo. Vrahy nikdo nepotrestal. Jsme ta nejhorší lůza, pane Morrisi, pohrdají námi víc než Mexičany a černochy, jednají s námi jako s prašivými psy. Víte, jak tu probíhaly pogromy?“

„Viděl jsem Plechový talíř,“ řekl Morris.

„Ten ještě může mluvit o štěstí, že přišel jen o jazyk,“ řekl Charlie. „Několik opilých bílých horníků rozneslo fámu, že Číňané vykrádají rýžovací žlaby v Golden Monte. Srotil se dav a vypálili naše chaty. Stříleli na nás, když jsme vybíhali z hořících chat. Byla zima a mnoho lidí pomrzlo, než dorazili do Calomy nebo do Shingle Springs.“

„Jak to, že jste měli odvahu se vrátit?“

Charlie míchal čaj.

„Horníci měli chuť na můj gin.“

Morris pomyslel na Kettlea Coreyho. „Z čeho vaši krajané žili, když tu byli, Charlie? To všichni rýžovali?“

„Vystačili jsme s tím, že jsme zlato hledali na hlušinách nebo v opuštěných jamách,“ řekl Charlie. „Bělochy zajímá jen ruda s vysokým obsahem zlata. Ale Číňan dokáže žít i z patnácti centů na den.“

Opuštěné jámy – to Morrise přivedlo na novou myšlenku.

„Charlie, mluvil jste o prvních letech. Kolik šachet bylo v té době v provozu?“

„Kdo ví? Stovky… Kdo by si teď na všechny vzpomněl? Jen lidé, kteří v nich pracovali, lidé, kteří zůstali po tom, co všichni ostatní odjeli. V osamělých kaňonech, na odlehlých potocích…“

Morris se předklonil.

„V těch šachtách musely být výtahy a ty visely na ocelových lanech. A ta tam ještě jsou, že? Chtěl Kettle vědět toto?“

Charlie se usmál.

„Pane Morrisi, vám to pálí.“

Morris se zaklonil. Uklidnil se. Znovu se ho zmocnila nedůvěra.

„Proč chce Kettle ta ocelová lana?“

„Abyste je nedostal vy.“

Morris si ho zkoumavě prohlížel. Nevěřil mu a přesto nedokázal potlačit rozrušení, které se ho opět zmocňovalo.

„Charlie, ukážete mi opuštěné šachty v horách?“

Charlie usrkl čaj.

„Omlouvám se, pane Morrisi, ale nemůžu odjet, mám tu obchod. Horníci a gin…“

Morris nerad vyhrožoval, ale nyní byla jeho trpělivost u konce. Musel ta ocelová lana získat a Charlie to věděl.

„Charlie, víte, co se stane, když horníky napadne, že byste mohl stát za zničením vodovodu?“

Charlie nehnul ani brvou. Postavil šálek na stůl. Dívka v rohu se pohnula. Charlie si povzdechl.

„Tak dobrá, pane Morrisi, pomohu vám.“

+ + + + +

Morris vzal Charlieho s sebou do hotelu. Večírek v poschodí byl ještě v plném proudu, ale recepční mu řekl, že Farragut a jeho dcera už odešli.

Morris se vydal k penzionu. Farragut ležel v posteli, ale ještě nespal. Když jim Morris pověděl o svém plánu, Farragut i Janice zpozorněli.

„Myslíte, že by to mohlo jít?“ zeptal se starý muž. „Žádná z těch starých šachet nebyla hlubší než dvě nebo tři sta stop.“

„Budeme lana muset nadvázat. Přemýšlel jsem o tom. Není to sice to nejlepší řešení, ale myslím, že vydrží.“

„Budeme potřebovat pomoc. Pošlu s vámi Hugha a Strýčka Jacka.“

„Strýčka Jacka raději ne.“

Farragut na něho udiveně hleděl. Vypadal nevrle.

„Ještě stále si myslíte, že Jack pracuje proti nám, Morrisi? Sakra, Jack je jako můj vlastní syn.“

„Pane Farragute, nic jsem neřekl. Jenom dělám to, co považuji za nejlepší. To je všechno.“

Farragut dštil oheň a síru, ale pak přikývl. Dal Morrisovi plnou moc na disponování s mezky a zásobami na týden. Potom řekl Janice, že musí spát. Janice šla s Morrisem do salónu a tiše za sebou zavřela dveře ložnice. Janice poprosila Charlieho, aby našel Hugha Finleyho. Když odešel, otočila se k Morrisovi.

„Je mi líto, co se stalo. Myslím, to s vaší ženou v hotelu.“

Smutně se usmál.

„Nebylo to poprvé.“

„Nechápu ji. Kdyby mě nějaký muž tak miloval – kdyby mě dva roky hledal – nemá právo…“

„Nebylo to tak vždy, Janice. Žena, kterou jste dnes viděla, není žena, kterou jsem hledal.“ Opět se usmál. „Možná není jediná,“ řekl. „Co Hugh?“

Chvíli na něho hleděla, než pochopila, jak to myslí. Zrudla a netrpělivě zavrtěla hlavou.

„Nechtěla jsem s ním jednat takto, ale někdy mě prostě znervózňuje. Je tak neohrabaný, Deane. Jako malý kluk…“

„Dejte mu šanci. Vyzraje. Myslel jsem si, že jste snoubenci.“

„Och, žádal mě o to. Neřekla jsem mu ano ani ne. Nevím – jak si můžu vzít dítě?“ Odmlčela se a pohlédla na něho. „Asi si myslíte, že to je pošetilé, že? Považujete i mě za dítě?“

„Když jsem vás viděl poprvé, pomyslel jsem si, že jste žena, kterou bych si rád vzal.“

Olízla si rty a náhle vypadala velmi přitažlivě. Vůbec poprvé pochopil, co výraz v její tváři znamená, a došlo mu, že udělal chybu.

„Celý večer jsem vás pozorovala,“ řekla klidným hlasem. „Myslela jsem si, že jste si toho všiml. Celou dobu jste se hnal za přeludem. Teď to víte, Deane, že ano? Teď to víte.“

„Ne, Janice, nevím to.“

Dlouze na něho hleděla, pak ustoupila a řekla: „To jste nemyslel vážně, když jste řekl, že byste si mě rád vzal.“

„Myslel jsem to vážně,“ odpověděl vlídným hlasem.

Opět se odmlčela. Zhluboka se nadechla a potom tiše řekla: „Nechceš mě políbit, Deane?“

„Janice, ty mi nerozumíš.“

„Rozumím, Deane. Nechceš mě políbit?“

Všiml si, jak změnila postoj. V očích se jí objevila rezignace. A zralost, kterou v nich předtím neviděl. Sklonil hlavu a políbil ji na rty.

Tu se otevřely dveře. Na prahu stál Hugh Finley. Když Janice konečně promluvila, zněl její hlas napjatě a chraplavě.

„Měl jsi zaklepat.“

„Proč raději nezatarasíš dveře,“ řekl Hugh. Byl celý rudý, v očích měl jiskry.

„Hughu,“ řekl Morris, „nemysli si nic špatného.“

„Najděte si pro tu jízdu do hor někoho jiného,“ řekl Hugh, vrhl na Janice rozezlený pohled a odešel.

Morris chtěl jít za ním, ale Janice ho chytila za ruku. Pohlédl na ni. Nevěděl, co má říct. Ještě stále byl zasažen tím vášnivým okamžikem, hlouběji, než si to chtěl přiznat.

„Je mi to líto, Janice,“ řekl. Zvedla bradu a trucovitě mu pohlédla do očí. „Mně ne.“

+ + + + +

Ocelová lana pro svůj visutý most měl Morris dříve, než čekal. Za týden mohli vyrazit k Devil’s Keyhole. Lana smotali a naložili na mezky.

Ve Strawberry Valley se cesta rozdělovala. Koně dupali a vzpínali se, ze smrkového jehličí stoupala vůně připomínající pomerančové slupky.

„Doleva se jede zpátky do Hangtownu,“ řekl Charlie. Strčil si ruce do rukávů a uklonil se. Morris nevěděl, zda v jeho hlasu je sarkasmus nebo pokora. „S vaším dovolením, pane Morrisi.“

„Díky za pomoc, Charlie. Postarám se o to, aby se vám Farragutova společnost odměnila.“

„Bude platit,“ řekl Charlie s úsměvem, „víc, než si myslíte.“

Morris hleděl za ním, když odjížděl. Kroutil hlavou a snažil se zahnat nedůvěru a strach.

Do Keyhole dorazili následujícího dne. Garret Farragut už na ně čekal. Byli s ním Strýček Jack, Hugh Finley a jeden neznámý člověk.

„Janice mě nechtěla pustit,“ řekl Farragut, „ale já věděl, že budete potřebovat pomoc, až přijedete s ocelovými lany. A už se mi nechtělo vysedávat mezi čtyřmi stěnami. Sehnal jsem muže, který tvrdí, že dokáže lana nadvázat. Pracoval v dolech v Grass Valley.“

Jmenoval se Albert Nevis. Byl to vychrtlý, souchotinářsky vyhlížející muž s propadlými, nezdravě vypadajícími tvářemi, v ošumělém obleku, škrobené košili a dlouhé kravatě. Morris mu podal ruku. Byl hubený, ale měl překvapující sílu.

„S ocelovými lany jste ale nepracoval,“ řekl Morris.

„Dřív jsem byl v Birminghamu,“ odvětil muž.

„Nemáme žádné nástroje.“

„Možná vám kovář nějaké vyrobí. Pokud ne, tak to bude muset jít i tak.“

Nevis se otočil a rozkašlal se. Morris pohlédl na Finleyho. Mladík zrudl, zachmuřeně jeho pohled opětoval a zahleděl se do země. Morris pozoroval Strýčka Jacka, který stál opodál.

„To je v pořádku, Morrisi,“ tiše řekl Farragut. „Nebude vás rušit. Ale nemohl jsem mu zakázat sem jet.“

Zatímco Nevis pracoval s ocelovými lany, šel se Morris podívat, jak mužstvo dokončuje pilíře a velký naviják, po němž se mělo navíjet ocelové lano. Neměl čas se starat o Strýčka Jacka. Soustředil se na svou práci. Hleděl do budoucna, představoval si most.

Cesta Garretta Farraguta vyčerpala. Většinu doby trávil ve stavební kanceláři. Muži pracovali ochotně, ale Morris přesto cítil jistou změnu. Pokaždé, když vzhlédl, uviděl, že ho pozorují. Přestože Strýček Jack většinou zůstával u Farraguta a hrál black jack nebo poker, bylo to, jako by nad táborem ležel jeho stín.

Když bylo ocelové lano nadvázáno, přivázali ho k lasu, které vystřelili na druhou stranu kaňonu. Pak ocelové lano připevnili k pilířům.

Než však mohli začít se stavbou nosné konstrukce, přišel blizard a týden se nedalo nic dělat.

Po skončení vánice sahaly závěje až po střechy. Museli se prokopávat sněhem.

Morris pracoval společně s muži. Uklízeli cestu mezi táborem a mostem. Morris viděl, že Farragut stojí na okraji kaňonu a hledí na druhou stranu.

Přišel k němu. Mrzlo a starý muž měl kolem úst omotanou šálu. Morris stál vedle něho, s rukama v kapsách. Potom Farragut řekl: „Morrisi, víte, co to pro mě znamená. Už jsem si myslel, že jsem prohrál.“

„Ještě jsme most nepostavili.“

„Myslím, že se ohledně Číňanů mýlíte,“ řekl Farragut.

„Pokud Hangtown nebude dostávat vodu, bude většina horníků, kteří Číňanům ztěžují život, bez práce.“

„Přiznávám, že Číňané jsou diskriminováni, Morrisi. Ale přece by se nemstili takto.“

„Stopa musí někam vést a Hangtown Charlie ví víc, než nám řekl.“

Farragut neodpověděl.

Morris pozoroval tábor. Muži ještě pořád postávali mezi baráky a diskutovali. Morris a Farragut se vrátili do tábora.

„Práci v neděli nesnáším,“ řekl Morris k mužům, „ale víte, jak málo máme času. Potřebujeme každý den, protože jsme několik týdnů za harmonogramem.“

„My proti práci v neděli nic nemáme,“ řekl Quill.

„Pak se tedy do toho můžeme pustit,“ řekl Morris. „Dnes ráno ukotvíme první trámy.“

Nikdo se nepohnul. Jako by čekali na Sluefoota. Ten vytáhl váček se žvýkacím tabákem a kousek ukousl.

„Nevím,“ řekl Sluefoot, který zamyšleně žvýkal. „Jestli jsou pilíře zkonstruované jako most u San Felipe, který se zřítil pod jednou setninou vojáků…“

„Co vy víte o San Felipe?“ zeptal se Morris. „To bylo před deseti lety ve Španělsku a jeden mladý poručík zapomněl svým lidem přikázat, že na mostě nemají dupat. Tady jsou jiné podmínky.“

„U Mast Hope žádní vojáci nebyli,“ řekl Sluefoot.

Morris cítil, že zrudl. V tichu bylo slyšet, jak muži přešlapovali. Morris se rozhlédl a pak u stavební kanceláře spatřil Strýčka Jacka. Nevrle na něho hleděl.

„Kdysi jste tvrdil, že jste u stavby mostu ještě nikdy nebyl, Sluefoote,“ řekl Morris.

„To je pravda.“

Morris ještě stále hleděl na Strýčka Jacka.

„Kde jste slyšel o San Felipe a Mast Hope, Sluefoote?“

„To už si nevzpomínám.“

„Pak připravte plošinu.“

„Nepověsím se na lano ve výši tisíc stop nad zemí,“ řekl Sluefoot.

„To lano vydrží,“ řekl Nevis. „Už jsem nadvazoval delší, než je tady toto.“

Nikdo se nepohnul. Nechtěli mu pohlédnout do očí. Morris věděl, že by je mohl přinutit pracovat. To by však pochybnosti a nedůvěru, které vznikly díky informaci o katastrofě mostu u Mast Hope, neodstranilo.

„Pan inženýr chce, abyste tančili na laně,“ řekl Strýček Jack. „Nemá odvahu to udělat sám.“

To Morrise překvapilo. Vrhl na Cornwallana ostrý pohled. Strýček Jack hovořil posměšným tónem. Morris měl za to, že právě Jack jim pověděl o San Felipe a Mast Hope.

„Zavěste na lano plošinu. První trámy připevním já.“

Muži se tvářili překvapeně. Pak se Dusty rozesmál a zvedl ze země laso. Přiběhl s ním k pilíři a ostatní ho následovali. Přehodili přes ocelové lano lasa a pak na ně pověsili pracovní plošinu, na kterou naložili nářadí.

Morris vylezl na plošinu a muži ji pomalu spustili nad rokli.

Vanul vítr, který rozhoupal lano. Pod Morrisem zela tisíc stop hluboká propast. Na skalních stěnách se třpytil led. Zachvěl se a zase rychle vzhlédl. Váhal, než pustil laso.

Muži k němu spustili první trám a Morris se musel pustit do práce. Vzal z plošiny materiál a nářadí a začal na ocelové lano připevňovat závěs pro trám.

Plošina se chvěla. Z lana musel odsekávat led. Vlastně to byla práce pro dva muže. Pak sáhl nahoru a chtěl na lano připevnit zakotvení, v tom mu však uklouzla noha. V panice se chytil las. Slyšel výkřiky mužů. Visel na lasech a viděl, jak zakotvení padá do propasti.

„Morrisi, chcete se vrátit?“ zvolal Strýček Jack.

Morris klel. Vzal nové zakotvení a připevnil ho na lano. Potom dal znamení a muži k němu spustili první trám. Narazil do plošiny a ta se rozhoupala.

Trám byl prostrčen do závěsu a Morris ho už jen musel zabezpečit v zakotvení.

Měl prokřehlé prsty. V kaňonu skučel vítr. Plošina se kývala a Morris vrávoral.

Pak trám konečně seděl pevně. Potom k němu připevnil lávku. Muži mu poslali další trám. Pověsil ho na lano a pohlédl na okraj kaňonu. Viděl, že muži ho pozorují.

Věděl, co si myslí. S každým dalším trámem, který byl pověšen na laně, se zvyšovala tíha. A tyto trámy mu muži museli přinést po lávce.

Váha visutého mostu byla mnohem menší než váha mostu s pilíři, jenže tito muži na visutém mostě nikdy nepracovali. Třikrát však viděli, jak se jejich most zřítil.

Morris slezl z plošiny na lávku a přivázal se na lano. Musel křičet, aby ho ve větru bylo slyšet.

„Jeden čtvereční coul ocelového lana unese čtyři tuny. Klidně můžete na lávku!“

„A vítr?“ vykřikl Strýček Jack. „Započítal jste i ten?“

„Ano.“

Muži ještě stále váhali. Jejich nedůvěra Morrise rozzuřila. Nepřátelství Strýčka Jacka mu šlo na nervy. Několikrát na lávce vyskočil.

„Co je s vámi?“ zvolal. „Ve štole takovým trámům věříte. Když unesou horu, tak unesou i chlapa, i sto chlapů!“

Viděl, že to srovnání účinkovalo. Muži na sebe pohlédli a rozpačitě se zašklebili. Quill se váhavě vydal k lávce. Když Garret Farragut viděl, že jejich odpor je zlomen, přiběhl k lávce a zamával.

„Pojďte, jestli most nepostavíme, tak už nikdy žádné zlato nevyrýžujete.“

„Pane Farragute!“ zvolal Strýček Jack rozběhl se k němu. „Ne, pane Farragute, stůjte…“

Morris nepoznal, co chtěl Farragut udělat. A pak už bylo pozdě. Starý muž vešel na lávku.

Morris na ní ještě pořád skákal, aby mužům dokázal její pevnost. Pak to pod ním zapraskalo. Pravou rukou chvatně popadl konec lasa a jeho vlastní váha mu málem utrhla ruku. Chvíli visel ve vzduchu. Řval bolestí. Nevěděl, zda laso vydrží. Viděl jen, jak se Farragut řítí do kaňonu.

Morris zvedl levou ruku a chytil se trámu. Plošina se ve větru houpala. Nedokázal se vytáhnout. Jenom se držel a muži zatím přitahovali plošinu.

Dělo se to neuvěřitelně pomalu. Když pak plošina konečně dorazila ke stěně kaňonu, rozhoupal ji vítr a Morris z ní téměř sletěl. Chytil se skály. Cítil, jak mu kloužou prsty.

„Lez nahoru!“ zvolal Quill. „Nemůžeme jít za tebou!“

Morris se ještě jednou pokusil vylézt na plošinu, ale už neměl sílu. Ruce měl prokřehlé. Pohlédl do hlubiny. Prsty mu sklouzávaly po skále, zmocňovala se ho panika.

Pak uviděl čínského kuchaře, který lezl dolů. Plechový talíř byl celý bledý. Morris viděl, jak se chvěje. Potom však Číňan přes něj hodil smyčku.

Morris už se nedokázal udržet. Sklouzly mu ruce a začal padat. Po třech yardech se laso napjalo.

Potom laso připevnili k navijáku a vytáhli ho. Na okraji kaňonu mu Quill a Plechový talíř pomohli na nohy.

Morris cítil, že se o něho pokoušejí mdloby. Viděl, že několik mužů sestupuje po stezce ke dnu kaňonu. Vedl je Strýček Jack.

Když se Morris vzpamatoval, vydal se za nimi. Byla to dlouhá cesta. Právě dorazil dolů, když se Jack sklonil ke Garretu Farragutovi. Klekl si na kolena a zahleděl se do země. Potom Strýček Jack vstal. Jeho pohled byl prázdný, tvář měl zkřivenou.

„Pane Farragute!“ vykřikl nelidským hlasem. Byla v něm cítit bolest. „Buďte proklet, Morrisi!“

Strýček Jack ve svém huňatém medvědím kožichu vypadal jako monstrum, když se vrhl na Morrise.

Morrise to překvapilo. Na poslední chvíli se pokusil uhnout, ale Strýček Jack ho jednou rukou chytil a druhou do něho začal bušit.

Morris se snažil uhýbat a bránit. Jeden z úderů vykryl a pak zaútočil sám. Medvědí kožich však ránu ztlumil, neměla pražádný účinek.

Potom ho jeden z Cornwallanových háků trefil do obličeje. Zapotácel se a další rána ho poslala k zemi.

Morris se převalil. Ucítil bolest v hrudníku a věděl, že Strýček Jack do něho kopl. Pokusil se vstát, ale Jack do něho znovu kopl. Nedokázal tomu zabránit. Byl napůl omráčený, bylo mu špatně a neměl sílu se bránit.

Ležel na zádech, když nezřetelně uviděl, jak za Strýčka Jacka přistoupil Hugh Finley a jak se rozmáchl revolverem. Pak ho udeřil.

Cornwallan klesl na kolena a zafrkal. Otočil se, Finley ho chytil za límec a znovu ho praštil. Strýček Jack se posbíral ze země, ale byl omámený. Vypadalo to, že Finleyho nevidí. Už se nesnažil kopat Morrise. Dal si ruce před tvář a ustoupil.

„Pane Farragute,“ sténal, „pane Farragute…“

Morris takový hlas ještě nikdy neslyšel. Strýček Jack vrávoral jako opilý. Neustále volal pana Farraguta.

„Jacku!“ zvolal Finley.

Muž ho neslyšel.

„Zastavte ho!“ zvolal Finley.

Muži se nepohnuli. Dívali se, jak Strýček Jack kráčí po stezce nahoru. Při tom stále řval.

Morris zasténal a zvedl se na kolena. Finley na něho pohlédl.

„Díky, Hughu,“ řekl Morris.

Mladík byl bledý jako stěna. V očích měl obžalobu.

„Není zač,“ chladně řekl.

+ + + + +

Když do Hangtownu přivezli mrtvého Garretta Farraguta, pršelo. Obleva je překvapila, když ještě byli na cestě. Ze země ledu a sněhu se dostali do země deště a bahna. Hlásila se však další vánice. Možná poslední v tom roce.

Main Street tonula v bahně. Sruby a chaty byly celé černé od bahna. Ve světle pronikajícím ven z oken se leskly kaluže. Na ulici stál povoz. Šestnáct mezků mělo skloněné hlavy a svěšené uši. Déšť skrápěl šikmé střechy.

Morris zastavil svého koně před penzionem. Garreta Farraguta zabalili do celty a přivázali k jeho koni. Za Farragutem jeli Dusty a Hugh Finley.

Většina mužstva tábor opustila ještě před Morrisem. Věděl, že do Hangtownu dorazili před ním a že už pravděpodobně sedí v saloonech a vypráví o všem místním.

Morrise trápil pocit viny. Ohlédl se. Dusty na déšť nedbal. Měl na sobě vlněný klobouk, v jehož krempě se držela voda, která mu pak stékala po ramenou a po límci. Shrbeně seděl v sedle a hleděl na Farraguta. Dešťové kapky se mu leskly na tvářích, jako by to byly slzy.

Morris řekl: „Dusty, odveď ho do kůlny. Hugh a já jdeme nahoru.“

Malý muž neodpověděl a Morris zvolal: „Dusty!“

Australan překvapeně vzhlédl a Morris musel svůj příkaz opakovat. Zamyšlený Dusty vzal uzdu Farragutova koně a odvedl ho ke kůlně penzionu.

Morris a Finley vešli dovnitř. Mladík byl po cestě zamlklý. Dlouho stál přede dveřmi, než zaklepal. Otevřela Janice. Chtěla se usmát, ale výraz jejich tváří ji varoval. Položila si dlaň na ústa a ustoupila zpátky do pokoje. Šli za ní.

„Janice,“ řekl Morris. „Janice…“

„Otec!“ řekla a zasténala. Pak vykřikla a rozběhla se. Chtěla proběhnout kolem něho. Morris ji zastavil a řekl: „To už mu život nevrátí, Janice.“

Pohlédla na Hugha. Jeho tvář byla jako z pergamenu. Měla otevřená ústa, ale z hrdla se jí nevydrala ani hláska. V očích měla stejný výraz, jaký Morris viděl u Strýčka Jacka. Hugh natáhl ruce a přitáhl ji k sobě. Opřela se mu tváří o hruď. Pak vzlykla a vytrhla se mu. Prošla místností, postavila se k oknu a vyhlédla ven.

„Táta?“ řekla. „Otec?“ Potom se otočila a znovu klesla na židli. Celá se chvěla.

Morris se cítil hrozně.

„Janice,“ řekl, „je to nevysvětlitelné. Nosnost je přes čtyři tuny na coul čtvereční. To je prostě nepochopitelné.“

„Teď běž raději ven,“ řekl Hugh.

„Hughu, Bože můj…“

„Morrisi, běž ven!“

Mladíkův hlas zněl rozhořčeně. Křečovitě zatínal pěsti. Morris pohlédl na Janice, která se ještě stále chvěla. S pocitem bezmoci odešel.

Dole spatřil skupinu promočených horníků. Bydleli tam. Přinesli Farraguta dovnitř a položili ho na divan. Paní Rileyová mu právě zakrývala hlavu šátkem. Proklínala při tom Morrise.

Morris se otočil. Pohlédl na Dustyho, který stál u dveří a apaticky hleděl na mrtvého. Přistoupil k němu.

„Dusty – chceš se ujmout příprav?“

Chvíli si myslel, že ho Dusty neslyšel. Potom přikývl.

Morris vyšel ven a zůstal stát na verandě. Déšť bubnoval na střechu, škvírami kapala voda. Morris ještě stále cítil bolesti. Byl promočený, vyčerpaný a cítil se Špatně. Nevěděl, co má dělat a kam má jít. Všichni ho vinili z Farragutovy smrti. Všechno to bylo jako zlý sen. Cítil touhu uprchnout, věděl však, že by to nemělo smysl.

Viděl koně, kteří ještě pořád stáli na dešti. Vylezl na svého pinta, druhého vzal za uzdu a vydal se ke Greyově stáji. Grey právě vyšel ze svého kumbálu. Morris, přestože unavený, mu pomohl odsedlat a vytřít zvířata. Grey toho moc neřekl, ale Morris si všiml, že po něm pošilhává. Pak řekl: „Už jste to slyšel?“

„Od Sluefoota,“ řekl Grey. „Dorazil sem půl hodiny před vámi.“

Morris opět vyšel ven. Cítil stále větší tlak. Strýček Jack v Downieville, Kettle Corey na stoupání u Mountain House, Barton – to všechno vedlo k mrtvému, který nyní ležel v penzionu paní Rileyové, a žádná z těch otázek nebyla zodpovězena. Naposledy stopa vedla k Hangtownu Charliemu.

Morris kráčel po Caloma Street směrem k Hangtown Creeku. Řeka vystoupila z břehů, mezi chatami a haldami odpadků byla voda. Chata Hangtowna Charlieho stála na místě, kam vysoká voda nedosáhla. Vevnitř kdosi hrál na loutnu. Morris vytáhl revolver a zaklepal. Slyšel tiché hlasy.

„Charlie,“ řekl Morris, „pusť mě dovnitř, jestli nechceš, abych vykopl dveře.“

Krátce nato dívka otevřela dveře. Hangtown Charlie seděl na rohoži a měl na sobě mandarínskou róbu ze žlutého hedvábí s vyšívanými černými draky. Dívka se vrátila do rohu a znovu začala hrát na loutnu. Zdálo se, že nejsou překvapení. Hangtown Charlie se chladně usmál.

„Můj dům je váš dům, pane Morrisi.“

Byl tam cítit kouř. Morrisovi do očí vhrkly slzy. Přišel k Charliemu.

„Charlie, už toho mám plné zuby. Farragut je mrtvý. Já zjistím, kdo za tím stojí.“

„Podle toho, co jsem slyšel, to byla vaše vina.“

„Nevím, co se stalo. Vím jenom, že jsem dělal, co jsem mohl. Dokaž mi, že za tím nestojíš ty, Charlie, a to teď. Dokaž mi, že jsi nevinný. Jestli to neuděláš, tak tě zabiju!“

Charlie si povzdechl.

„Nevěřím, že mě dokážete zabít.“

Morris zavrávoral. Udělal gesto vyjadřující beznaděj a sklonil revolver. Rozkašlal se.

„Jestli ses nebál mých výhrůžek, tak proč jsi mi potom pomáhal hledat ocelová lana?“

„Protože jsem si myslel, že bychom mohli mít společný cíl,“ řekl Charlie.

Morris svraštil čelo a utřel si slzící oči.

„Nemohl bys uhasit ty zatracené svíce?“ zeptal se.

Charlie kývl, dívka odložila loutnu, vzala malý měděný pohárek, který stál na lakované bambusové skříňce, a uhasila svíčky.

Morrisovi se z kouře dělalo špatně. Strčil kolt do pouzdra a šel k rohoži. Z klobouku a kabátu mu kapala voda, čvachtala mu v botách. Posadil se a zavřel oči. Byl vyčerpaný.

„Well,“ řekl, „chceš si ještě pořád hrát na Konfucia, nebo mi něco řekneš?“

„Dokončíme most?“ zeptal se Charlie.

„Jak? Kdo by měl podnik vést? Muži už nepůjdou do práce. Příliš mnoho chyb, Charlie. Už bys nenašel jediného člověka, který by na most vylezl.“

Morris se odmlčel. Vůbec poprvé pochopil, že utrpěl porážku. Cítil úlevu.

„A oklika kolem Devil’s Keyhole se udělat nedá?“ zeptal se Charlie.

„To by trvalo rok. Vůbec by ten most nezačali stavět, kdyby existovala jiná cesta.“

Charlie mlčel. Potom řekl: „Vaše podezření ohledně Six Companies bylo správné. Jejich obchodní zájmy se neomezují jen na pozemky v San Francisku. Jsem agentem Kong Chow Company. Už delší dobu se snaží uchytit v těžbě. Ne na těch nuzných claimech, odkud nás vyženou, když najdeme zlato. Musíme velmi zbohatnout, abychom pogromy mohli zastavit. Když byl Golden Monte nabídnut k prodeji, byla prvním zájemcem Kong Chow.“

To pro Morrise bylo překvapením.

„Proč by někdo chtěl prodat Golden Monte? To je přece nejbohatší důl na American River?“

„V těžařské společnosti je spousta kapitálu z Východu. Farragutova neschopnost dostavět vodovod nebezpečně snížila hodnotu akcií Golden Monte. Lidé z Východu mají pocit, že je příliš riskantní je dál držet. Pokud vodovod nebude dokončen letos, přijde důl na mizinu.“

„Ale proč? Zlato tam přece pořád je?“

„Tradičním způsobem těžby by se to desetinásobně prodloužilo. A čas jsou peníze. Akcionáři z Východu se na to zřejmě nedokážou dívat střízlivě. Vidí jenom kurs cenných papírů. A ten klesá. Victor Castine má za úkol důl prodat a musí to udělat. A to je velká šance pro Číňany.

„Opravdu si myslíte, že si dokážete udržet takový velký důl?“

„Pane Morrisi, Six Companies jsou mocné. Chlapci z Missouri a frajeři z Texasu zjistí, že nemají co do činění s chudými kuli. A guvernér nám přislíbil pomoc milice, pokud by byly problémy.“

„Tak proto jsi pořád na cestách,“ řekl Morris.

Charlie přikývl.

„Měl jsem důl zkontrolovat. Kong Chow však nechtěla, aby se o tom někdo dozvěděl. Nechceme potíže, dokud důl skutečně nebudeme mít v rukou. Kdyby se to horníci dozvěděli příliš brzy, mohli by být nevypočitatelní.“

„Takže už jsi v tom dole byl?“

„Ne, ale později se do něj podívám. Zatím jsem viděl jenom okolí. Důl je velmi bohatý. Chápete už, že za sabotáží mostu nestojí Číňané? Mají na něm stejný zájem jako na vodovodu.“

Morris sklonil hlavu. Už si myslel, že podezření ohledně Charlieho je odůvodněné. Nyní však znovu tápal ve tmě. Uslyšel za sebou šustění a otočil se. Dívka hleděla na dveře sousední místnosti. Pak rychle pohlédla jinam. Morris zvedl revolver a namířil na dveře.

„Řekni jim, že mířím na dveře, Charlie,“ řekl, „a že budu střílet, jestli nevyjdou ven.“

Charlie něco řekl čínsky. Pak do místnosti vešel usmívající se Plechový talíř.

„Když jsi předtím klepal, mysleli jsme si, že to jsou horníci,“ řekl Charlie. „Nechtěl jsem, aby ho tu viděli.“

Kuchař přišel k nim a posadil se. Neustále hleděl na Morrise a usmíval se jako idiot. Charlie řekl: „Je vám zavázaný, protože jste ho zachránil před Chilanem a tím chlápkem z Misssouri. Plechový talíř a Nevis prohlédli lávku mostu, když jste byl pryč. Nezlomila se. Byla nařezaná.“

Morris pohlédl na Plechový talíř. Kuchař rychle přikývl. Rukama udělal nějaké znamení.

Morris tiše zaklel. Proč se na ni nepodíval sám? Byl příliš otřesený Farragutovou smrtí, Jackovými údery a pocitem viny.

„Kdo to byl, Plechový talíři?“

Kuchař se nepřestal usmívat, zavrtěl však hlavou. Morris nečekal, že to ví. Tu však pojal nové podezření.

To Strýček Jack ho přece ponoukal, aby šel na lávku a vyzkoušel její nosnost. Pak chtěl zabránit Farragutovi v tom, aby šel za Morrisem. Byla to ošklivá myšlenka, ale měla svou logiku, která se nedala přehlédnout. Nebylo divu, že Strýček Jack po Farragutově smrti tak zuřil. Obětí smrtící pasti, kterou nalíčil na Morrise, se totiž stal Farragut.

Náhle se venku ozval šramot a poté ženský hlas: „Morrisi? Deane? Deane?“

Znělo to jako Janice. Rychle vstal a přišel ke dveřím. Venku viděl Janice Farragutovou. Měla na sobě šaty a hedvábný župan.

„Strýček Jack,“ vyhrkla, „je ve městě…“ Klopýtla a málem upadla.

Morris ji chytil a Janice se mu pověsila kolem krku.

„Stájník Grey přišel k paní Rileyové. Řekl, že těsně po tvém odchodu se v nájemní stáji objevil Strýček Jack. Grey si příliš pozdě uvědomil, o co Jackovi jde. Udělal chybu, řekl, že jsi tady, u Charlieho…“

Náhle třeskl výstřel. Kulka proletěla tenkou stěnou chaty. Cítil, jak Janice strnula. Otočila se a zakryla ho svým tělem.

„Jacku!“ zvolala. „Neblázni!“

Opět zaduněl výstřel. Kulka trefila papír v okně a protrhla ho.

Morris věděl, že v okně jsou vidět jejich siluety. Chytil Janice a odstrčil ji. Pak vyskočil ze dveří a spatřil postavu v medvědím kožichu, která běžela temnotou na jih. Vytáhl walker a vystřelil.

Strýček Jack palbu opětoval.

Kulka trefila Morrisův kolt a vyrazila mu ho z prstů. Morrise brněla ruka. Zaklel a klesl na kolena. Levou rukou hledal zbraň, ale v bahně ji nemohl najít. Viděl, že Strýček Jack je jen několik yardů daleko. Janice si klekla k Morrisovi. Chytil ji a odvedl do temnoty.

„Morrisi!“ zvolal Strýček Jack a začal znovu střílet.

Janice zavrávorala a skácela se na zem. Morris ji musel chytit pod paži, aby ji vytáhl z bahna. Neviděl Strýčka Jacka, ale slyšel muže, který za nimi kráčel v blátě.

„K řece!“ vyhrkl Morris. „Já poběžím po Caloma Street a odvedu jeho pozornost.“

„Neopustím tě!“ vyhrkla.

„Janice – je to šílenec…“

„Já tě neopustím!“

„Strýčku Jacku!“ zvolal Morris.

„Buď proklet, Morrisi!“

Slyšeli, že běhal mezi ruinami čínské čtvrti a hledal je. Morris držel Janice za ruku. Proklopýtali mezi troskami a dostali se ke strmému břehu řeky. Vběhli do vody. Sahala jim po boky a byla dravá. Přebrodili se ke Studebakerově opravně kočárů, která stála na strmém břehu a byla podepřena pilíři. Po nějaké době Morris řekl: „Myslím, že už je po všem.“

Janice mlčela. Opřela se mu tváří o hruď a rozplakala se.

Morris si náhle uvědomil, že Dominiku takto nikdy nedržel, když plakala. Buďto se vášnivě objímali, nebo se hádali, ale nikdy se od něho nenechala držet, když plakala.

Po chvíli, když se Janice uklidnila, Morris řekl: „Janice, musím ti něco vysvětlit. Lávka – předtím jsem to nevěděl – se neprolomila. Byla nařezaná.“

Janice měla hlavu přitisknutou k jeho hrudi, takže její slova zněla tlumeně.

„Jsem ráda, Deane, že to tak bylo – chci říct, že bys měl vědět, že tě z otcovy smrti neviním – i když všichni ostatní ano. V hotelu jsem byla šokovaná, ale nevinila jsem tě, nevinila jsem tě, Deane…“ Její hlas odezněl. Rozechvěla se.

Přivinul se k ní. „Lávka byla nařezaná? Proč? Kdo to mohl udělat?“

„Strýček Jack.“

„Ne, ten měl otce rád, nikdy by…“

„To je právě to. Chtěl zabít mě. Nečekal, že na lávku skočí tvůj otec.“

Pohlédla na něho a on viděl, že tomu nemůže věřit. „Víš přece, jak Jack na tvého otce naléhal, aby projekt nechal padnout.“

„Já – já myslím – ale to by přece Jack…“

„Nedokážu si to jinak vysvětlit. Zkoušel už všechno možné, aby mě odstranil z cesty.“

Tiše zasténala, prozrazovalo to její žal a soucit. Byl na tom stejně. Nedokázal Cornwallana nenávidět. Necítil hněv, jen soucit.

„No, teď aspoň dosáhl svého,“ řekla.

„Jak to myslíš?“

„Most,“ řekla Janice. „Teď už se nepostaví.“

„Bez mostu bys neměla nic. Tvůj otec do něj vložil všechny své peníze.“

„Nemůžu po tobě chtít, aby ses vrátil, Deane.“

„Proč ne?“ zeptal se. „Něco ti dlužím. Jsem na konci. Nikdo jiný by mi teď nedal práci. Ty jsi mi dala šanci. Ty a tvůj otec.“

Byl těmi slovy sám překvapen. Dřív myslel pouze na svou ctižádost. Chtěl se stát inženýrem, chtěl Dominiku a byl ochoten udělat vše, jen aby ji získal.

Janice ho chytila za ruku.

„Deane, dokážu to ocenit, ani nevíš, jak. Ale – dokážeš dostat muže zpátky k mostu?“

„Zkusit to musím,“ řekl.

+ + + + +

Ráno Morris vyrazil s novým mužstvem. Už jen mrholilo a tak to vydrželo po celý den.

Navečer se dostali nad mraky. Bylo to, jako by stáli na břehu vlnícího se jezera, které sahalo, kam až oko dohlédlo.

Následujícího rána dorazili k Devil’s Keyhole. Morris je přivedl k lávce. Muži ji prohlédli. Na železných obručích, které lávku držely, byly stopy pilky.

Morris muže okamžitě poslal do práce. Největší trable byly s Číňany. Pouze jeden z nich uměl anglicky a ten musel ostatním tlumočit všechny pokyny.

Jeden z Australanů, jmenoval se Mulligan, byl kovář. Morris poslal Dustyho a malé mužstvo, které vlastně ani nemohl postrádat, do hor, aby tam opravili zničený úsek vodovodu. Přišla obleva. Led ve vědrech byl každé ráno tenčí. Kaňonem protékala voda z roztátého sněhu.

Morris pracoval tvrději než kdy předtím. Každého Číňana musel do práce zasvětit osobně. Musel je pobízet, dokud každý z nich nepracoval za dva. Většinu dne trávil u mostu. Za setmění byl tak vyčerpaný, že usnul nad večeří.

Polovina trámů už byla upevněna, když do tábora přijel Hugh Finley s tuctem mužů ze starého mužstva. Byla to vítaná posila a Morris Hugha srdečně pozdravil. Hugh se však neusmíval.

„Je mi to líto, že jsem tě obvinil ze smrti pana Farraguta,“ řekl mladík. „Měl jsem být prozíravější.“

„Zapomeň na to,“ řekl Morris. „Co je s Janice? Rozumíš už tomu, Hughu?“

„Rozuměl jsem tomu už tenkrát,“ řekl Finley. „Nevrátil jsem se kvůli tobě nebo kvůli ní, Morrisi. Podepsal jsem pracovní smlouvu a tu dodržím.“

Morris poznal, že by bylo nesmyslné dál naléhat. „Tak dobrá,“ řekl. „Vezmi své lidi a začni se stavbou vodovodu na druhé straně kaňonu. Veď ho přímo k Hangtownu. Doly, které leží stranou, si můžou postavit své přípojky.“

O tři dny později se Dusty vrátil a řekl, že poškozený úsek je opravený. Obleva dorazila i do hor. Pravděpodobně už nyní by mohli otevřít horní stavidlo. Morris dostal i zprávu od Finleyho, podle které měla být spodní část vodovodu dokončena do pátku.

Ve středu, když ještě chybělo padesát stop mostu, se objevili dva muži z hornického tábora. Tvrdili, že mnoho dolů už postavilo přípojky k vodovodu. Jejich mužstva chtěla být připravená, chtěli vědět, kdy budou moct jít do práce. Morris jim řekl, že voda může začít téct tak na konci týdne.

Toho večera Quill Morrisovi řekl, že kdosi viděl Strýčka Jacka, jak z návrší pozoroval tábor. Morris ztratil svůj revolver oné deštivé noci u chaty Hangtowna Charlieho. Půjčil si jeden od Quilla, byl to starý paterson. V noci ho pečlivě vyčistil.

Následujícího rána k němu přišel Mulligan. Ruce měl od mouru. Řekl Morrisovi, že jim došly obruče.

„Jak je to možné?“ zeptal se Morris. „Objednal jsem jich víc než dost, když jsme sem vyjeli.“

„Vím jenom, že jsou pryč a že v táboře nemáme žádnou plochou ocel. Minulou noc se kdosi potuloval kolem mé kovárny, ale myslel jsem si, že to je někdo z Číňanů.“

Morris v duchu zaklel. Pomyslel na Strýčka Jacka. Bez obručí most dokončit nemohli.

„Kolik obručí ještě máme.“

„Asi tucet. Dojdou před polednem.“

Morris pohlédl na návrší. Pokud tam Strýček Jack byl, pak se tam Morris nemohl dostat neviděn. Ale měl i jinou možnost. Kdyby Jack viděl, že Morris opouští tábor, směrem do Hangtownu…

Morris řekl Mulliganovi, aby přivedl Dustyho a Hugha Finleyho. Potom šel do chaty pro kabát a náhradní náboje. Právě byl u ohrady a sedlal koně, když se objevili. Vysvětlil jim, co má v úmyslu, a oni hned řekli, že ho chtějí doprovázet.

„Nemůžeme si dovolit zpomalit práci tím, že bychom z mostu stáhli důležité lidi. Kromě toho – když Jack uvidí, že jedete se mnou, tak nezabere. Nemáme čas a je to jediná možnost, kterou vidím.“

Nechal je stát u ohrady a vyjel. Když projížděl kolem jednoho skalního výčnělku, ohlédl se. Nad kaňonem se klenul most. Ďáblova klíčová dírka. Vzpomněl si na to, jak mu o ní v Downieville poprvé vyprávěla Janice. Připadalo mu to tak dlouho.

Cesta náhle odbočila od kaňonu k lesu. Zhruba o půl míle dál se k ní připojovala stezka vedoucí ze Strawberry Valley.

Morris pobídl koně a ten už po několika minutách jízdy v řídkém vzduchu začal odfrkávat. Nedaleko stezky odbočil do lesa a pak dorazil k louce, odkud bylo vidět na rozcestí. Přejel ke stezce do Strawberry Valley. Viděl na několik set yardů daleko. Potom se schoval za keře a čekal.

Kůň už byl klidný, když se objevil Strýček Jack. Očividně si myslel, že Morris pojede po hlavní cestě.

Když byl jen patnáct stop daleko, otočil Morris koně. Vykřikl a udeřil ho do zadku. Zvíře zařehtalo a vyrazilo z keřů.

Kůň Strýčka Jacka, který byl už tak nervózní, se vzepjal a Jack ho nedokázal zkrotit.

Morris na poslední chvíli strhl své zvíře stranou, plecí však vrazilo do Jackova koně, který se ještě stále vzpínal, a povalilo ho na zem.

Strýček Jack seskočil ze sedla.

Morris tasil kolt, ale Jack byl kryt svým koněm. Morris otočil své zvíře stranou a v tom okamžiku vytáhl Strýček Jack revolver.

„Pusť ho!“ zvolal Morris. „Jacku, mířím na tebe!“

Na břiše ležící Jack zvedl revolver a vystřelil.

Morris se vrhl z koně. Kulka hvízdla nad ním. Morris automaticky zmáčkl spoušť. Kdyby však Jacka zabil, nikdy by nenašel zmizelé obruče.

Otočil se a vrhl se do keřů. Při tom zakopl o kořen, takže letěl po hlavě. To mu pravděpodobně zachránilo život, protože Jackovy kulky přeletěly nad ním. Dopadl na zem a při tom mu kolt vypadl z prstů.

Viděl, že leží na dosah ruky. Sáhl po něm, ale vtom třeskl Jackův revolver. Morris ucukl rukou, když se kulka zaryla do země jen coul od něho.

Jackův kůň se splašil a utekl. Když jeho dusot odezněl, slyšel Morris jen svého vraníka. Mezi ním a Jackem byly stromy. Slyšel, jak Jack vstal a šel k němu. Pak ho spatřil.

Morris pomalu vstal. Cornwallan měl na tváři omrzliny. Už dlouho se neholil. Neměl klobouk a vlasy a kožich mu zplstnatěly. Linul se z něho štiplavý zvířecí puch. V očích měl horečnatý lesk.

Morris do nich pohlédl a poznal, že to jsou oči šílence. Jackův revolver byl odjištěný. Morris se obával, že při prvním slovu vystřelí. Musel to vsak zkusit. Musel ho nějak rozhodit.

„Kde jsou obruče?“ zeptal se.

Cornwallan na něho nechápavě hleděl. Morris už si myslel, že nepromluví, ale pak pohnul rty.

„Jaké obruče?“

„Železné obruče, které jsi ukradl z Mulliganovy kovárny.“

„Nic jsem neukradl.“

„Jo a tu lávku jsi taky nenařezal ty, co?“

„Jakou lávku?“

„Tu, která se prolomila pod Farragutem.“

Revolver se zachvěl.

„Táhni k čertu, Morrisi…“

„Někdo ji nařezal,“ rychle řekl Morris.

To Jacka na chvíli zabrzdilo. Morris si všiml jeho překvapení, zmatku a bezmocného hněvu. To nebyla reakce, kterou očekával. To působilo upřímně.

Cornwallan nebyl ve stavu, kdy by mohl své pocity maskovat. Morrisovi chvíli trvalo, než uspořádal své myšlenky. Výraz v Jackově tváři ho však přesvědčil. Jack o nařezané lávce skutečně nic nevěděl.

Morris řekl: „Bylo to ode mě hloupé tak po ní skákat. Ale Farragut by se zřítil i tak.“

Strýček Jack na něho hleděl jako dítě, které se chce soustředit. Morris opět pocítil naději. „Stačí, když se mnou pojedeš zpátky do tábora, Jacku. Lávka je tam.“

„Musím tě zabít,“ řekl Jack. „Musím ti ustřelit hlavu.“

„To by bylo, jako kdybys Farraguta zabil podruhé,“ řekl Morris. „Zničil bys jeho poslední sen. Udělej to a most nikdy nebude hotov. A bez mostu Janice nebude mít ani cent. Chceš jí to udělat?“

Jack vrávoral a napjatě hleděl na Morrise. A ten viděl, že náhle prozřel. Jeho hlas nyní zněl tiše.

„Morrisi, ta lávka opravdu byla nařezaná?“

„Podívej se sám.“

Cornwallan si sáhl na čelo. Pohlédl na skály, na stromy, na zem, potom zasténal a zavřel oči. Došel ke skále a posadil se. Revolver mu vypadl z prstů. Chytil se za hlavu.

„To je v pořádku,“ řekl Morris. „Už je po všem. Pojďme zpátky do tábora.“

+ + + + +

Morris Strýčkovi Jackovi ukázal nařezanou lávku, načež ho odvedl do kuchyně a řekl Plechovému talíři, aby mu dal najíst. Jack měl hlad jako vlk.

Morris byl přesvědčený, že Strýček Jack obruče neukradl. Zatímco Jack jedl, šel Morris k Mulliganovi a pověděl mu, že musejí vyrobit provizorní obruče. Mulligan to považoval za nemožné.

„V táboře ještě nějaké železo je,“ řekl Morris. „Použij ráfky z vozů, kuchyňské nádobí, kotle a pánve.“

„To nebude stačit.“

„Pak použijeme zbytek ocelového lana.“

Když kovář odešel, uslyšel za sebou kroky. Od mostu k němu běžel jeden z Australanů.

„Na konci vodovodu se jeden z Číňanů málem zřítil do propasti. Teď leží na lávce a nemůžeme se k němu dostat.“

„Pošli tam předáka Číňanů,“ řekl Morris.

„Už tam je a mluvil s ním. Ale nemůže nic dělat.“

Morris přikývl a pak vylezl na pilíř. Vodovod ležel na lávkách, bylo to dřevěné koryto, dvacet stop široké s šest stop vysokými postranicemi.

Most se ve větru houpal, když se po něm Morris vydal. V dáli viděl dvě postavy. Na konci vodovodu visel přes úzkou lávku jeden kuli. Na vodovodu seděl čínský předák, muž jménem Ah Fong, a hovořil s ním.

Kuli nechtěl odpovídat. Strnule ležel přes lávku a měl zavřené oči. Křečovitě se držel.

„Pověz mu, že jsem tady a že mu pomůžu,“ řekl Morris Ah Fongovi. „Pověz mu, ať se nebrání. Vytáhneme ho.“

Lehl si na lávku a pokusil se kuliho chytit.

„Ne, ne, ne!“ vykřikl Ah Fong. „Bude kolem sebe mlátit a strhne vás s sebou.“

„Přesně,“ přisvědčil Australan. „Zkoušel jsem to se třemi muži a málem jsme se zřítili.“

Morris si dřepl vedle kuliho. Nebezpečně balancoval, opíral se o něho vítr.

„All right,“ řekl Morris. „Povězte mu, že se jeho ostatky nikdy nevrátí do vlasti, jestli se zřítí.“

Předák zasténal. „Ne, to nemůžu říct.“

„Musíte to říct. Nemůže se tu držet věčně. Dříve či později ochabne a pak ho vítr strhne. Řekněte mu, že jestli spadne z takové výšky, tak se rozbije na tolik kousků, že ho už nikdy nenajdeme.“

Předák si dlaněmi zakryl oči. Potom si olízl rty a začal čínsky hovořit s kulim. Morris viděl, že kuli se vyděsil. Morris ho chytil za ruku, Číňan se však stále nechtěl pustit lávky. Morris kývl na Australana, ten opatrně slezl na lávku a chytil kuliho za druhou ruku.

„Mluvte dál,“ řekl Morris k Ah Fongovi.

Muž opakoval, co řekl předtím. Kuli se znovu zachvěl děsem. Morris mu opět trhl paží. Pak se Číňan jednou rukou pustil.

Na vodovodu a na lávkách stáli muži a přihlíželi. Australan znovu chytil kuliho za ruku a Číňan se pustil. Nyní visel nad propastí.

Bylo to, jako by nesli mumii. Číňan neotevřel oči, ani když už byl v bezpečí. Měl strnulé svaly a Morris a Duck ho museli celou cestu k okraji kaňonu nést.

Byli tam shromáždění Číňané. Rozrušeně hovořili jeden přes druhého. Morris jim muže předal.

+ + + + +

Následujícího rána Morrise probudil déšť. Oblékl se, nasadil na hlavu klobouk a šel ven.

Lilo jak z konve, bylo to mnohem horší než dole v Hangtownu. Vše bylo zahaleno stříbřitým závojem. Pak spatřil muže, který přišel k verandě. Byl to kovář Mulligan.

„Ta zatracená střecha je tak děravá, že nemůžu rozdělat oheň.“ Sundal si klobouk a oklepal ho. „Beztak je to jedno.

Číňané dnes nepracují. Mají strach kvůli tomu, co se stalo včera.“

„Musejí do práce. Déšť může trvat i týden.“

Morris a kovář šli k první chatě. V krbu hořel oheň, seděl kolem něho tucet Číňanů. Neměli teplé oblečení, takže jim byla zima.

Morris poslal Mulligana pro tlumočníka. Vysvětloval jim, že čas pracuje proti nim. Nesměli tam jen tak sedět a čekat, až přestane pršet. Nabídl jim dvojnásobnou mzdu. Vzal laso a ukázal jim, jak se dá jistit. Nic však nepomohlo. Muži tam jen seděli a pokaždé, když komínem dovnitř začala kapkat voda, sténali a něco mumlali.

Morris šel do dalších chat a všude to zkoušel stejně, s úplatky, vyhrožováním, logikou. Nic však nepomohlo. Prošel všechny chaty, ale vedlo to jen k tomu, že se rozzuřil. Šel s Mulliganem ke kovárně. Mulligan z ráfků vykoval půltucet obručí. Morris je svázal.

„Číňané nechtějí,“ řekl Mulligan.

„Možná změní názor, až venku někoho uvidí,“ řekl Morris. Vzal pytel a strčil do něj nářadí a nýty. „Někdo jim musí ukázat, že to jde.“

Dorazil k pilíři, zastavil se a rozhlédl se po táboře. Pak přes ocelové lano přehodil laso a přivázal ho ke svému opasku. S vakem přes rameno se vydal po kluzké lávce. Houpala se pod ním. Klekl si a pak šel dál po čtyřech.

Nyní již věděl, co musel předchozího dne zažít onen kuli. Dorazil ke konci. Musel vstát, aby připevnil úchyt k ocelovému lanu. Lávka se rozhoupala, když přesunul těžiště.

Chytil laso a pokusil se houpání zastavit, ale už bylo pozdě. Z druhého konce se ozvalo skřípění povolujícího železa. Hned věděl, že některá z Mulliganových provizorních obručí musela prasknout.

Sletěl z lávky a asi jeden yard padal. Pak se laso s trhnutím natáhlo. Houpal se sem a tam a viděl, jak trám zmizel ve tmě.

Bičovaly ho kapky deště. To bylo to jediné, co slyšel. Pokusil se vyšplhat po lasu nahoru, ale bylo tak mokré, že mu vždy sklouzly ruce.

Ocelové lano bylo dvacet stop nad ním, most patnáct stop od něho. Bezpečnostní laso mu zachránilo život, ale bylo jasné, že tam bude viset jako loutka, dokud ho někdo nevytáhne.

Začal řvát, ale bylo to k ničemu. Hukot deště přehlušil všechny jiné zvuky. Věděl, že jeho řev není slyšet dál než na deset, patnáct stop.

Visel tam a hleděl do temnoty pod sebou. Byl vyřízený. Toto byl konec. Věděl to. Věděl, že až bude mít znovu pevnou půdu pod nohama, tak si sbalí věci, nasedne na koně a odjede.

Potom se ocelové lano zachvělo. Uviděl dva stíny na mostě. Byli to Strýček Jack a Sluefoot, kteří na ramenou nesli trám. Na konci vodovodu ho položili. Vytřeli si oči a pohlédli na Morrise. Sluefoot se rozesmál. Opřel se rukama o boky, zaklonil hlavu a rozesmál se.

„Ještě tě smích přejde!“ zařval Morris. „Dám ti co pro to, jestli mě odtud nevytáhneš!“

Muži vzali laso a hodili ho k němu. Napotřetí se mu povedlo ho chytit. Muži ho přitáhli na most.

Morris stál v korytu a odvazoval se z lasa. Bylo mu, jako by ho někdo chtěl přeseknout na dvě poloviny. Pohlédl na trám, který tam položili.

„Mírová nabídka,“ řekl Strýček Jack.

Sluefoot vytáhl žvýkací tabák.

„Myslím, že jsem vám dělal starosti, Morrisi. My z Missouri jsme paličatí, když jde o to věřit cizinci. Ale dnes, když jsem viděl, jak jste sám šel na most – to prostě prolomilo ledy. Nemůžu stát stranou. Vydejte pokyny a dokončíme most.“

Morris pohlédl do jejich tváří a pak na most. Potom se usmál a poplácal Strýčka Jacka po rameni.

„Souhlasím. Začněme!“

Pršelo dva dny a dvě noci a ti tři pracovali takřka bez přestávky. Byly to ty nejtěžší chvíle, jaké kdy Morris zažil, Sluefoot s Cornwallanem ho však podrželi.

Strýček Jack byl šikovný mechanik a s ocelovým lanem dokázal divy. Sluefoot vydal za celé mužstvo. Měl nevyčerpatelnou energii a nervy z ocele.

Večer, když se setmělo, Strýček Jack a Morris lezli po čtyřech, aby z mokrého vodovodu nespadli. Sluefoot ještě visel na jisticích lasech a pracoval. Morris věděl, že bez něho by to nikdy nedokončili.

+ + + + +

V sobotu večer byl most hotov. Uspořádali malou oslavu. Plechový talíř upekl koláče pro celé mužstvo. Většina mužů byla tak opilá, že Morris měl co dělat, aby našel někoho, kdo mohl jít na hlídku. Všichni trapeři kromě Quilla byli na patrole.

Strýček Jack souhlasil s tím, že bude hlídat u tábora, Sluefoot a jeho druhové z Missouri měli hlídat na druhé straně. O půlnoci je měli vystřídat Quill a Morris.

Morris si chtěl brzy lehnout, aby byl o půlnoci svěží. Byl však nepokojný a nervózní, nemohl usnout. Vyšel ven. Vzduch byl vlhký, bylo cítit jehličí a mokrá hlína. Blížil se východ měsíce, nyní však na Morrise dopadala jen slabá zář plamenů.

Pomalu kráčel ke skalám na kraji kaňonu. Pohlédl na skřípající most, který ve tmě skoro nebylo vidět. Práce byla dokončena. Jeho první most! Vzpomněl si na svého otce a na kameny, které odnášel z pole. Bylo to, jako by mu tím mostem splatil dluh.

Přesto však ještě necítil spokojenost. Věděl, proč. Ještě nebylo učiněno vše. Existovalo ještě příliš mnoho nezodpovězených otázek. Strýček Jack, Kettle Corey, Hangtown Charlie. Ještě to neskončilo.

Pohlédl na severovýchod a pomyslel na Dustyho. Už musel být u horního stavidla. Řeky se plnily a vody bylo dost. Bylo jasné, že akvadukt bude plný vody. Mohla dorazit kdykoli. Hlídky to měly oznámit výstřely, aby všichni v táboře viděli plody své práce.

Náhle uslyšel šustění a otočil se. Trhl rukou k revolveru. Mezi skalami viděl ženskou postavu v plášti.

Nebyla ani yard daleko, když poznal, že to je Dominika. Zastavila se a mlčky na sebe hleděli. Potmě jí neviděl do tváře.

Opět se ho zmocnil zmatek. Skutečně si tehdy, když ji v Hangtownu opustil, myslel, že je po všem? Tehdy alespoň necítil takový zmatek.

„Vydrží ty provizorní obruče?“ zeptala se.

To ho překvapilo. Chvíli mu trvalo, než pochopil, že narážela na jeho rozhovor s kovářem.

„Vydrží.“

„Měl jsi těžkosti. Janice mi o tom vyprávěla. Nevěděla jsem…“

Její slova byla trpká a napjatá, něco se v nich skrývalo. Nebylo přirozené, aby hovořila jen tak, po všem, co se stalo. Nedůvěřivě řekl: „Někdo se snažil stavbě zabránit. Nejdřív jsem si myslel, že to byl Strýček Jack. Ale ten to nebyl. Pak je tu ještě Kettle Corey ze Sacramento Shippers. Víš o něm něco?“

Zavrtěla hlavou.

„Nic bližšího, ale…“ Kousla se do spodního rtu. Byl to zvyk z dětství, dělala to, když přemýšlela. „Zdá se mi, že Victor o tom jednou hovořil ve Frisku. Mluvil o tom, že Sacramento je dceřinnou společností Golden Monte.“

„Co?“ Pohlédl na ni. „Existuje nějaké spojení? Nevzpomínáš si na to?“

Dominika neodpověděla a hned změnila téma.

„To byla opravdu velká věc – to s tím Číňanem na mostě. Ani jeho vlastní lidi ho nedokázali zachránit.“

„To patří k práci.“

„Práce, které opravdu rozumíš, Deane. Ještě jsem tě nikdy neviděla při práci. Nikdy od té doby, co jsme se vzali, jsem tě neviděla pracovat. Jsi pilný, Deane.“

Hovořila rychle.

„Innes měl pravdu. Jsem nula, která nemá pro divadlo talent. V New Orleans to věděli, v New Yorku to věděli. Nepatřím do divadla, ale nechtěla jsem si to připustit. Možná že to byl důvod mého chování.“

„Znamená to, že se chceš vzdát?“

„Proč jsem asi tady? Musela jsem tě vidět, Deane.“

Položila mu ruce na ramena a přivinula se k němu.

„Jel jsi za mnou přes půl světa, abys mě získal zpátky. Teď jsem tvoje.“

Dva roky snil o tomto okamžiku. Ujel deset tisíc mil, jen aby slyšel tato slova.

„Musím dokončit most.“

„Och, Deane, co znamená most? Jsme spolu, můžeme se teď vrátit do New Orleans, do New Yorku, kam patříme.“

Pomyslel na Plechový talíř, Číňana s vyříznutým jazykem, který ho zachránil, když nikdo jiný nebyl ochotný pro něho riskovat. Pomyslel na Bartona, trapera, který by tam nemohl vzít svou rodinu, kdyby most nebyl dokončen.

„Dominiko, chci ti to vysvětlit.“

„Co mi ještě chceš vysvětlovat?“

Pohlédl na ni. Věděl, že má pravdu. Nemusel jí nic vysvětlovat. Viděla mu to na očích.

„Vzpomínáš si, co jsi řekl, když jsme se viděli v Hangtownu? Udělal bys všechno, jen abys mě získal zpátky. Všechno, co chceš, řekl jsi. Nu, teď chci toto. Jestli mě chceš mít, pak odjeďme.“

Naklonila hlavu a v očích se jí objevil vypočítavý výraz.

Nebo ne? Možná si za ty roky na toto gesto a na tento pohled natolik navykla, že je používala, aniž by za tím něco bylo.

Už vůbec nic necítil. Nyní vypadala úplně jinak. Nepociťoval vzrušení, ani hněv, ba ani neklid nebo lítost. To vše už v něm odumřelo. Možná to začalo odumírat po jejich setkání v Hangtownu. Nebo tehdy, když políbil Janice?

„Myslím, že kdybys počkala, až bude most hotov, tak bych s tebou odjel. Pak bys mě přesvědčila, že ses opravdu změnila.“

„Deane, poznala jsem sama sebe.“

„Dominiko, máš strach?“ zeptal se.

Její podvědomá reakce mu prozradila, že trefil do černého.

„Nevěřím, že jsi mi prozradila celou pravdu. Neustále okolo tebe byli muži, kteří tě chtěli, ale teď tu nikdo není.“

Její tvář se zkřivila zlostí. Trucovitě řekla: „Chceš, abych ti to dokázala?“

Morris si všiml, že pošilhávala k mostu. Neviděl to přesně, ale měl pocit, že na jeho druhém konci spatřil světlo.

Jeho reakce byla automatická. Zapomněl na všechno a rozběhl se k mostu. Dorazil k pilíři a zvolal na muže na hlídce. Ticho. Vylezl na pilíř a málem zakopl o muže, který tam ležel. Byl to Strýček Jack, byl omráčený. Morris si klekl a zatřásl jím.

„Jacku, kdo to byl? Je na moště?“

Cornwallan zasténal. Probral se, ale Morris nemohl čekat. Vstal a rozběhl se po mostě. Věděl, že to světlo nebylo výplodem jeho fantazie. Viděl to.

Most se ve větru chvěl. Morris dorazil do půli cesty, zde byl most nejprověšenější. Byl vyčerpaný a ztěžka oddechoval, ale to přehlušovalo skučení větru a vrzání mostu.

Opět spatřil to světlo, byla to pochodeň. V její záři bylo vidět tři muži u pilíře na druhé straně. Jeden z nich stál. Byl to urostlý Kettle Corey. Další dva muži byli přikrčení a ve větru se snažili zapálit sirku. Morris poznal Sluefoota a dalšího muže z Missouri.

Sirka zhasla. Slyšel, jak Sluefoot zaklel. Zatím všechny zvuky přehlušil vítr a skřípání mostu. Brzy však museli uslyšet jeho kroky…

Sluefoot se narovnal a vytáhl revolver. Jeho kulka se odrazila od jedné železné obruče.

I Morris tasil. A vystřelil. Mířil na záblesk. Při druhém výstřelu Morris viděl, jak se druhý muž z Missouri otočil a jak odskočil od pilíře.

Morrisova čtvrtá kulka Sluefoota zasáhla.

I Kettle Corey nyní střílel. Nebyl to však dobrý střelec. Morris ho téměř neviděl. Za běhu vypálil zbylé dvě kulky, aniž by však trefil. Vozka na tom nebyl lépe. Morris běžel a navíc na houpajícím se mostě, takže Corey nemohl mířit. Jeho kulky hvízdaly kolem Morrise a zaryly se do dřeva nebo se odrazily.

Když Corey revolver vystřílel, hodil ho po Morrisovi a vyrazil proti němu jako podrážděný býk. Do Morrise narazilo tři sta liber masa a kostí.

Svalili se. Kettle Corey byl nad Morrisem a tiskl ho k lávce. Morrisovi hučelo v uších a myslel si, že to je tím pádem. Slyšel, jak Kettle Corey odfrkává. Cítil, jak se z něho odvalil a pak ho vzal pod paže.

Bránil se, pokoušel se muže udeřit. Cítil, jak ho vlekl ke kraji mostu. Levou rukou se chytil jedné vzpěry a pevně se jí držel. Nechtěl skončit v propasti. Pomyslel na Garretta Farraguta.

Potom Kettle Corey zasténal a pustil ho. Morris viděl, že bojuje s někým jiným, s vysokým mužem v medvědím kožichu. Byl to Strýček Jack. První Cornwallanův úder Coreyho odhodil od Morrise. Druhý ho odmrštil ještě dál. Chytili se a nyní bojovali a vrávorali na kraji mostu.

Morris slezl do vodovodu. Cítil, jak se chvěje. Slyšel vzdálený hukot a šumění. Teď už věděl, co to je. Rychle vylezl na postranici a chytil se vzpěry mostu.

„Jacku!“ zvolal. „Voda!“

Z temnoty se vynořila temná masa. Akvadukt se chvěl tak, že Morris málem sletěl.

Kettle Corey a Strýček Jack spolu ještě bojovali, když k nim dorazila voda. Házela s nimi jako s hadrovými panenkami – bezmocně se zmítali v proudu vody, bahna a naplaveného dřeva. Corey se mihl kolem Morrise. Všechno, co Morris viděl, byly nohy a ruce. Pak ho voda vynesla přes postranici. Zřítil se do propasti. Hned za Coreym voda nesla Cornwallana.

Morris se pevně chytil vzpěry a strčil do vody nohy.

„Jacku!“ zařval.

Jack narazil hlavou do jeho boty.

Mával rukama kolem sebe a pak ho chytil za nohu. Morrisovi to připadalo, že mu ji každou chvíli utrhne. Křičel bolestí, ale vydržel to.

Proud Jackem mlátil o postranici. Povedlo se mu přes ni zvednout nohu. Jednou rukou pustil Morrisovu nohu a chytil se vzpěry. S hekáním a kašláním vylezl z vody.

Oba muži viseli na mostě a odpočívali. Potom přiručkovali zpátky k pilíři. Morris slezl na zem a opřel se o něj zády. Byl vyčerpaný a chvěl se. Jack se posadil vedle něho.

„Díky, Morrisi,“ vyhrkl.

„Myslím, že jsme si kvit,“ řekl Morris.

Sluefoot ležel na zemi. Z rány na stehně mu vytékala krev. Morris si odepnul opasek a stáhl mu nohu.

„Nech ho být,“ řekl Strýček jack.

„To nemůžu.“

„To on nařezal lávku, že? To on zavraždil pana Farraguta.“

„Asi,“ přisvědčil Morris. „A v posledních dvou dnech dřel jak kůň jenom proto, aby si získal mou důvěru. Je to tak, Sluefoote?“

Muž z Missouri byl jen napůl při vědomí. Hleděl na Morrise. V očích měl bolest a šok.

„Můžeš klidně všechno přiznat,“ řekl. „Voda se už zastavit nedá. Všichni poznají pravdu, až dorazí ke Golden Monte.“

„Golden Monte?“ zeptal se Jack. „Co ten s tím má co společného?“

Morris čekal na to, až mu Sluefoot potvrdí to, co se dosud jen domníval. Sluefoot zasténal, načež řekl: „Lidi z Golden Monte chtěli zabránit stavbě mostu. Důl je odepsaný. Už v něm není zlato. Až tam dorazí voda, už to nebudou moct dál tajit. Do té doby chtěli důl prodat Číňanům…“

„Takový bohatý důl?“ Jack zavrtěl hlavou. „Jak mohli utajit, že v něm už není zlato?“

„Zjistili to na konci těžební sezóny,“ odpověděl Sluefoot. „Většina mužstva už byla pryč. A zbytku slíbili podíl z prpdeje. Kettle Corey v tom jel taky.

Měl Morrise zastavit po cestě z Downieville.“

„A tys od začátku pracoval pro Golden Monte,“ řekl Morris. „Sabotáže – balvan, který se na mě zřítil, zničený vodovod, ukradené obruče – za vším jsi byl ty.“

Sluefoot zavřel oči a přikývl.

Strýček Jack na něho upřeně hleděl.

„To je šílené,“ řekl Jack. „Chtěl jsem zabít tebe, Morrisi, a přitom jsem měl zabít jeho. Ale teď už nemůžu nic dělat, teď, když pan Farragut je mrtvý, už je po všem.“

Morris vstal a položil Jackovi ruku na rameno.

„Zůstaň tady a hlídej Sluefoota. Pošlu pro něho pár lidí.“

Morris viděl louče, které svítily na protější stěně kaňonu. Ve svitu měsíce viděl postavu, která kráčela před nimi. Nepoznal, že to je žena, dokud sám nedorazil na dno kaňonu. Pak viděl, jak běží k němu.

Volala jeho jméno.

Byla to Janice.

Setkali se uprostřed kaňonu. Objal ji a přitiskl ji k sobě. Nemusela mu nic říkat, stačil polibek.

Přišla tam proto, aby se stala jeho ženou.

Našel ji.