John Kirby

Colorado western 188. Medicinman

Byl hrdý na to, že patří k malému kmeni Lakotů, který si říkal „Přátelé lidu hvězd“. Černý vlk byl se svou světlou pletí a hnědými vlasy jiný než jeho bratři a sestry, ale to nikomu nevadilo. Černý vlk byl totiž „prorok“. Měl vidění, která mívali jen velcí šamani. Sny, které Černý vlk míval, v něm však probudily temnou předtuchu…

Houf Vran už nebyl daleko. Bylo jasné, že to nebude dlouho trvat a Lakotové je doženou. To by pro Vrány bylo nemilé překvapení – překvapení, na které neměli tak rychle zapomenout!

Bojovníci Lakotů už se těšili na kořist a skalpy. Odedávna byli nepřáteli Vran. Tentokrát se několik Vran pokusilo jim uloupit koně. A zatím byli úspěšní.

Velký hrom, který je pronásledoval, však své bojovníky držel zpátky. Vrány čekala dlouhá cesta. Mohl vyčkávat. A udeřit ve chvíli, kdy to nebudou čekat.

Černý vlk věděl, že tento okamžik nyní přišel.

Ležel na břiše ve vysoké trávě, kterou povíval západní vítr. Byl to mladý, štíhlý muž a na tvářích měl namalované pracky vlka. Míval sny o osamělém černém vlku, který byl jeho ochráncem. A v noci mu vlk řekl, co musí udělat.

Černý vlk se neslyšně plížil travou. Pak pod sebou spatřil tábor Vran. Bylo jich šest mužů a odpočívali na břehu malého potoka. Stádo lakotských koní drželi mezi stromy, dával na něj pozor jeden bojovník.

Ostatní stáli okolo jednoho osamělého, vysokého stromu. Něco na něm viselo. Černý vlk přivřel oči, aby lépe viděl – ale obraz se nezměnil.

Bojovníci kmene Vran toho podivného muže pověsili hlavou dolů. Bezmocně se zmítal a rudoši ho týrali. Byl oděn v kůži, od hlavy až po paty, měl dlouhé, světlé vlasy a neupravený vous. Vypadalo to, že zuří. Vyhrkl několik nesrozumitelných vět, zatímco rudoši ho „škádlili“ tomahawky a ratišti oštěpů a náramně se bavili.

Černý vlk by si ho rád prohlížel dál, ale slyšel, jak se k táboru blíží jeho muži. Nad pahorkatinou se šeřilo a oni museli zasáhnout do západu slunce.

To Velký hrom věděl velmi dobře a tak provedl útok ze dvou stran, aby Vrány zahnal k bahnitým břehům potoka. Velký hrom byl zkušený bojovník a mladý Černý vlk byl hrdý na to, že s ním může jet. Ještě hrdější ovšem byl na skutečnost, že směl být prorokem houfu. Mužem, který četl znamení duchů a který hovořil s vlky…

Černý vlk se přikrčil a plazil se dál travou, velmi pomalu a velmi opatrně. Vrány dosud zaměstnával vousáč. Stačila však jen malá nepozornost – a pak by byli smrtelně nebezpeční.

Černý vlk pevně sevřel tomahawk, zatímco se blížil k nepřátelům. Nezvedl hlavu. Věděl, že ostatní bojovníci se též blíží k táboru – možná dokonce rychleji a šikovněji než on. Koneckonců to bylo jeho teprve první válečné tažení.

Dobře slyšel nadávky zajatého muže. A slyšel i hlasy Vran, které už laškování s ním přestalo bavit. Již nebyli daleko.

Černému vlku se rozbušilo srdce. Téměř se bál, že by to protivníci mohli slyšet.

Proto mu spadl kámen ze srdce, když se ozval válečný pokřik Lakotů. Z houští nalevo od Černého vlka zasvištěly šípy a šlachovití, polonazí bojovníci se vrhli na Vrány. Černý vlk běžel, aniž by přemýšlel. „Hoka hej!“ zvolal tak nahlas, jak jen mohl, a zatočil při tom nad hlavou těžkým tomahawkem. Viděl, že dva nepřátelé již leží na zemi. Trčelo z nich několik šípů.

Bojovník vedle nich klečel v trávě a v rukou držel dlouhohlavňovou pušku. Zřejmě to byla zbraň onoho vousatého cizince, ale Černý vlk neměl čas nad tím přemýšlet.

Vrána zvedl pušku a namířil mladému Lakotovi na hruď. Černý vlk se vrhl vpřed. Pohlédl do tmavých, tvrdých očí Vrány a tomahawkem praštil do hlavně pušky.

Ozval se výstřel, ale ten Černého vlka nevyděsil. V uších měl svůj vlastní vítězný pokřik, když přiskočil k nepříteli a dotkl se ho toporem tomahawku.

Zavalitý bojovník se po Černém vlku ohnal puškou, ale Lakota na poslední chvíli uhnul.

Pak se Vrána rozběhl a prchal pryč. Byl pokořen, protože se ho v boji dotkl mladík – a kromě toho tam bylo poblíž příliš mnoho Lakotů.

Během několika vteřin zmizel v křoví.

Pak bylo po boji.

Černý vlk se rozhlédl. Ještě stále držel v ruce tomahawk, už však neviděl žádné nepřátele. Čtyři Vrány leželi v trávě, Lakotové je pobili na počátku boje. Uloupení koně zvědavě vyhlíželi zpoza stromů, zatímco bojovníci Velkého hromu slavili. Nikdo z nich nebyl zraněn. Bylo to velké vítězství!

„jednoho z nich jsem se dotkl!“ zvolal Černý vlk. Ostatní zvolali: „Jednoho jsem zabil! Trefil jsem ho šípem!“ Černý vlk však jejich hlasy téměř neslyšel. Dokázal zvítězit ve svém prvním boji – teď už nebyl jen prorok, ale i bojovník!

+ + + + +

Velký hrom stál pod stromem u potoka a zamyšleně si prohlížel zajatce Vran.

Lakota byl vysoký, ramenatý muž s tvrdým obličejem a úzkýma, ostražitýma očima. Ve vlasech měl množství per, která znamenala vítězství v boji, a stejně tak jimi měl zdobený oštěp. Na jelenicové košili měl vyšita vyobrazení svých hrdinských činů.

„Co budeme dělat s tím zvláštním mužem?“ zeptal se jeden z mladších bojovníků.

Zajatec ještě stále visel hlavou dolů. Kožený oděv měl roztrhaný, utrpěl mnoho povrchových ran. Dlouhými, zrzavými vlasy se téměř dotýkal země. Přestože měl červenou tvář, jak visel hlavou dolů, usmíval se.

Nikdo z Lakotů ten úsměv neopětoval. Po chvíli Velký hrom řekl: „To musí být wasichu. Bílý muž. Jeden z těch s vlasy ve tváři, kteří nám přišli ukrást naši zem.“ Odmlčel se, ale pak dodal:

„Slyšel jsem o tom lidu jen samé špatné věci. Jsou zbabělí a špinaví a přinášejí s sebou zlou sílu.“

„Měli bychom ho zabít,“ navrhl jeden z mužů.

„Zabít někoho takového nikomu nepřinese slávu,“ zabručel Velký hrom. „Měl by tu zůstat viset. Pokud je v něm svatá síla, osvobodí se. Ale nevypadá to, že by věděl, co to je!“

Bojovníci se rozesmáli a chtěli se otočit.

V tom okamžiku Černý vlk řekl: „Měli bychom mu pomoct!“

Velký hrom na něho pohlédl. V první chvíli to vypadalo, že mladíka udeří. Černý vlk byl vůbec poprvé na válečném tažení, takže by se raději měl držet zpátky.

Ale Velký hrom si včas vzpomněl na to, že Černý vlk je šaman. Byl ještě mladý a nezkušený, to ano – ale měl působivá vidění. To věděli všichni a proto teď měl právo říct své mínění.

„Je to bílý muž! Víme, co se stalo s Lakoty, kteří se dostali příliš blízko ke špatným bílým mužům! Proč bychom mu měli pomáhat?“ odpověděl Velký hrom tvrdým hlasem.

Černý vlk cítil, že na něm spočinuly pohledy všech bojovníků a chvíli cítil nutkání ustoupit. Pak však vypnul hruď a řekl: „V noci ke mně přišel vlk a řekl mi, že koně získáme zpátky. Řekl, že Vrány padnou, až se začne stmívat. A ukázal mi místo podobné tomuto.“

Černý vlk zhluboka dýchal a rozhlížel se. Ostatní bojovníci na něho hleděli se směsí bázně a nedůvěry. Záležitosti, které se týkaly duchů a posvátných zvířat, mohly být nebezpečné – často však i užitečné.

„A ukázal mi na jeden stín a řekl: ,Odřež ho od stromu a budeš dlouho žít.

Řekl i další věci, které pro mě byly příliš silné… ale teď vím, koho myslel tím stínem!“

Černý vlk se nezřetelně zachvěl, když vzpomínal na svůj sen. Bylo to, jako by hleděl do velkého, tmavého te-pee, v němž bylo osvětleno pouze jediné místo. Toto místo bylo jasně vidět, ale v temnotě číhalo něco, co vidět nebylo – co však bylo cítit.

„Bylo to mocné vidění,“ zašeptal Černý vlk, který si to uvědomil teprve nyní. Ukázal na muže, který visel na laně. Nehýbal se, ale oči měl ostražité. „On byl jen jeho malou částí – a já ho odřezal!“

„Může nám uškodit,“ řekl Velký hrom, ale to znělo mnohem méně přesvědčivě.

„Je to jenom jeden muž,“ řekl Černý vlk pevným hlasem. „Nás je moc a můžeme ho kdykoli potrestat, pokud se bude chovat špatně. Ale kdo z vás o něm něco ví? Možná podle něho poznáme, jací běloši jsou. Možná nám poradí, jak s bělochy zacházet. Zatím jsme proti nim nebojovali a možná se dokážeme vyhnout válce, protože válka s těmito lidmi nepřináší slávu.“

Velký hrom přikývl. Slova mladého muže na něho udělala dojem. Hovořil tak, jako by byl šaman!

„Nu, pak běž a odřež ho! Obávám se, že sám tak rychle nespadne, i když už je zralý jako hruška!“

Bojovníci se rozesmáli a napjatá atmosféra, která tam do té doby panovala, se uvolnila. Pouze jeden z nich se nesmál. Byl to Otočen zády – jediný, který byl proti tomu, aby s nimi směl jet Černý vlk. Jako bojovník už zažil mnoho úspěchů, i když byl ještě velmi mladý. A nelíbilo se mu, že mu nějaký jiný mladý bojovník konkuroval, že se mohl stát tak úspěšným, jako byl on – jen proto, že měl vidění!

„Ten ubohý wasichu byl ve tvém snu?“ zeptal se Otočen zády, když Černý vlk vytáhl nůž zpoza opasku.

Černý vlk cítil jeho nepřátelství a změřil si ho pohledem.

„Ano,“ odpověděl Černý vlk.

„Chci vidět, zda mluvíš pravdu,“ zabručel Otočen zády. „Chci, abys kousl do šípu a pak opakoval, co jsi řekl!“

Několik okamžiků panovalo ticho. Ten, kdo „kousl do šípu“, tím přísahal, že mluví pravdu. Pokud přesto lhal, poštval tím proti sobě zlé duchy.

„Pak mi dej šíp,“ vztekle zabručel Černý vlk. Bezděky sevřel rukojeť nože.

„Nechte toho!“ přikázal jim Velký hrom. Zkoumavě pohlédl na oba mladíky a řekl: „Prorok je příliš blízko světu duchů na to, aby mohl lhát o svých snech! Krom toho tento bílý muž nestojí za to, abychom kvůli němu udělali tak vážnou věc. Odřež ho už konečně, Černý vlku!“

Mladý bojovník přistoupil k zajatci a zvedl nůž.

+ + + + +

Frank Elliot seděl na břehu potoka a čistil si pušku. Rozdělal ohýnek, který byl ze všech stran chráněn hustým křovím.

Indiáni, kteří ho zachránili před Vranami, zmizeli. Elliot se domníval, že to byli Siouxové. V té zemi žilo mnoho různých kmenů. Nejbližší pevnost bělochů byla stovky mil daleko.

Elliot položil svou starou, dlouhohlavňovou pušku kentucky na zem. Patřila už jeho otci a její přesnost byla fenomenální. Elliot byl rád, že si ji Siouxové nevzali. Většina indiánů, které dosud potkal, o střelné zbraně neměla zájem. Dokonce mu nechali i jeho koně a sedlo. Přesto nebylo pochyb o tom, že se jim nelíbí.

Elliot se ptal, proč ho vůbec zachránili. Byl to horal a často lovil na jejich území. Bojovníci Vran ho překvapili, když odpočíval u potoka – ani nestačil sáhnout po zbrani. Naštěstí byli v dobré náladě a vypadalo, že si s ním nejdřív chtějí pohrát. Při tom se tam připlížili siouxští bojovníci a udělali s Vranami krátký proces.

Elliot nabil dlouhohlavňovou pušku, vstál a takřka neslyšně prošel křovinami. Již mnoho let žil v divočině a pohyboval se v ní s lehkostí dravého zvířete. Nevěřil, že se dva bojovníci kmene Vran, kteří přežili, vrátí – ale chtěl si být jistý. Kouř mohl být cítit na velkou vzdálenost a bylo možné, že nepřátele přiláká – a pak by bylo moudřejší nebýt poblíž ohně.

Byl rozhodnut tentokrát okolí svého tábořiště důkladně prozkoumat.

Přemýšlel o diskusi, kterou indiáni vedli. Elliot skoro ničemu nerozuměl, ale byl si jíst, že ten mladý bojovník stál na jeho straně. Ten, který ho odřezal. Štíhlý indián s dlouhými, tmavohnědými vlasy a výraznými rysy v obličeji.

Elliot se pokusil s ním mluvit. Měl pocit, že mladík jeho angličtině rozuměl – což bylo samo o sobě pozoruhodné. Hleděli na sebe, jako by vycítili, že mají něco společného. Jako by mezi nimi bylo jakési nevysvětlitelné pouto.

Elliot si lehl do vysoké, měkké trávy na okraji doliny. Ve vzduchu byl cítit kouř, ovšem jen slabě, mohl ho zachytit jen někdo, kdo měl jemné smysly divokého zvířete. Elliot za keři viděl nezřetelnou zář ohně.

Noc byla teplá a tichá. Zabití indiáni potmě nebyli vidět, ale leželi v trávě nedaleko. Elliot si uvědomoval, že je musí pohřbít. Jejich druhové očividně neměli dost odvahy na to, aby se vrátili.

Traperovi se vybavily obrazy těch událostí. Siouxští bojovníci vzali s sebou koně Vran a pak už si Elliota nevšímali. Ze strany některých z nich cítil pohrdání.

Pouze mladík s namalovanými vlčími prackami v obličeji ho zkoumavě a ostražitě pozoroval. Nepřistoupil na

Elliotovy pokusy o komunikaci, ale přivedl mu jeho koně.

Pak odjel i s ostatními.

Elliot měl pocit, že ten mladík rozuměl něčemu z toho, co mu chtěl říct. To bylo udivující. Ještě pozoruhodnější však byla jiná skutečnost, o které nyní traper přemýšlel.

Mladík totiž měl zářivě modré oči.

+ + + + +

Na pomalovaných kůžích te-pee se mihotaly stíny. Ve velkém stanu Vidoucího sokola znělo bubnování a zpěv.

Hubený šaman mlčky kouřil posvátnou dýmku. Černý vlk seděl naproti něho, u ohýnku, v jehož záři byly vidět šamanovy rysy, ale nic víc. Mladý prorok byl velmi vzrušený. Vidoucí sokol byl velký medicinman. Mnozí říkali, že to je největší šaman, jakého jejich kmen měl. A dnes, při oslavách vítězství, si Černého vlka zavolal k sobě.

Časně ráno se houf bojovníků vrátil do vesnice. Byli oslavováni a obdivováni. Byl to velký výkon přivést zpátky uloupené koně a porazit Vrány. Bylo rozhodnuto, že k jejich poctění bude zapálen vítězný oheň. Toho večera se mělo zpívat a měly se rozdávat dary. Celý kmen chtěl oslavovat své mladé bojovníky.

Vidoucí sokol si je vyslechl. Když přišla řeč na Černého vlka a jeho vidění, byl šaman velmi zamyšlený. Když pak začal skalpový tanec, odvedl Černého vlka stranou a řekl mu: „Musím s tebou mluvit, mladý příteli. Pojď se mnou.“

Posadili se do medicinmanova velkého te-pee a Černý vlk byl naplněn úžasem. Jeho bázeň ještě narostla, když mu Vidoucí sokol nabídl dýmku. Muselo se jednat o velmi důležitou věc, když se předtím mělo kouřit.

A očividně o ní měli vědět jen oni dva!

Po chvíli starý šaman odložil dlouhou, bohatě zdobenou dýmku stranou. Přiložil na oheň a vyšlehly plameny. S vážným výrazem ve tváři si prohlížel mladíka, načež sáhl za sebe a něco vytáhl z pestře vyšívané přikrývky. Byl to váček, který byl částečně ušit ze vzácné kožešiny bílého bizona. Tato kožešina však byla obšita něčím, co bylo ještě mnohem drahocennější.

Černý vlk věděl, co to je, a zatajil se mu dech.

„Ty to znáš, že?“ zeptal se Vidoucí sokol a rozvázal váček.

„Posvátná kniha lidu hvězd,“ odpověděl Černý vlk. Vidoucí sokol ho naučil číst ta cizí, podivná znamení. Nebylo to obrázkové písmo, jaké používali Lakotové při výzdobě te-pee nebo při znázorňování nejdůležitějších událostí roku. Toto malé, jako by plynoucí písmo nebylo na vyčiněné bizoní kůži, nýbrž na tenkých, bílých listech. Listech, které byly svázané v knize…

„Před mnoha generacemi přijelo několik vyslanců lidu hvězd, který žije na noční obloze. Pobývali u Lakotů a naučili nás mnoho neznámých věcí. A protože žili v našem kmeni, pojmenovali nás jako „Přátelé lidu hvězd“, tak jako jsou Miniconjouové nazýváni „Ti, kdo sázejí u řeky“, nebo Sihasapaové „Černonožci“.

Mladík trpělivě naslouchal těm klidným slovům, přestože tento příběh slyšel už mnohokrát. Všichni věděli, že ti cizinci kdysi dávno přijeli k jejich kmeni, který byl později nazván podle nich. Lakotové časem dospěli k názoru, že cizinci museli být spřízněni s bájným lidem hvězd. Proto byli úplně jiní než všechny ostatní národy, které žily na prérii.

„Zanechali nám tento velký talisman,“ řekl Vidoucí sokol. Ukázal na tlustou knihu, která ležela uprostřed bílé bizoní kožešiny. „Po mnoho generací v ní šamani a prorokové dovedli číst, ale s každou generací se stále více ztrácel význam těch slov v cizí řeči.“

„Je v nich velká síla. Je wakan – posvátná. Ale proč mi to vyprávíš?“ zeptal se Černý vlk.

„Jsi rozumný,“ řekl šaman s vlídným úsměvem. Ani na okamžik mladíka nespustil z očí. „Něco je však ještě důležitější: Jsi světu duchů blíž než všichni ostatní prorokové, které znám. Cítím, že v sobě máš velkou sílu. Tvé sny se dotýkají mého srdce silou, kterou jsem u ostatních nezažil!“ Podal knihu Černému vlku. „Naučil jsem tě číst v této knize, chlapče. Několik stran jsi přečetl. Přečti všechno! Hledej nová vidění, nové posvátné obřady. A pak mi řekni, co znamenají!“

Oba muži na sebe mlčky hleděli, zatímco po stěně stanu se pohybovaly stíny. Venku se ještě stále tančilo a zpívalo v jednotvárném rytmu.

„Cítím, co si myslíš,“ chraplavě zašeptal Černý vlk. Dokázal číst v medicinmanově tvrdé, pohublé tváři. „Myslíš, že tito cizinci, kteří jsou našimi předky – nepřišli od lidu hvězd! Máš v srdci pochybnosti tak jako já. Myslíš, že to byli…“

Vidoucí sokol přikývl a řekl: „Ano, myslím, že to byli běloši! Bílí lidé, kteří k nám přišli dlouho před ostatními!“

+ + + + +

Z DENÍKU CHRISTOPHA VON HOHENFELS

26. března, Anno Domini 1596

Toto je tedy začátek mého deníku.

Ještě stále nenalézám klid na to, abych vylíčil všechno, co se přihodilo od mého příjezdu do Nového světa. Dojmy byly příliš silné, události příliš divoké. Slíbil jsem však lordu Haskellovi, že mu pošlu zprávu o Novém světě, a chci svůj slib dodržet. Tento deník mi možná pomůže uspořádat myšlenky a vytřídit důležité od banálního. A protože budu své dopisy do Anglie beztak psát v angličtině, bude i tento deník veden v tomto jazyce, ve kterém se již dokážu vyjadřovat stejně dobře jako ve své mateřské řeči němčině.

Kde začít? Sedím nyní v suchu a teple u otevřeného okna a doléhají ke mně neznámé zvuky Mexika. Mám knihu, inkoust a spoustu husích brků, ale před týdnem jsem o tom mohl jen snít.

Už je to věčnost, co Gilead ztroskotala nedaleko pobřeží. Jaké iluze jsme měli, když jsme vyplouvali z Plymouthu! Chtěli jsme být hrdiny, kteří vyrvou bohatství a země papeženským Španělům, hrdiny jako sir Francis Drake, který jen před několika lety porazil armádu.

Ale Gilead byla příliš malá, příliš stará a příliš pomalá! Místo toho, abychom plenili pobřeží Kuby, prchali jsme před španělskými loděmi na západ. Stejná bouře, která nás zachránila před jejich děly, Gilead potopila před Veracruzem!

Tak byly tím prvním, co jsem viděl z Nového světa, šedé skály, na něž mě chtěly vyhodit vlny. Loď se potopila, po mých druzích nezůstala ani stopa. Ztratil jsem je z očí ve stejném okamžiku, když mě příboj strhl z paluby. Pak jsem bojoval proti vlnám a po nějaké době jsem podlehl. Když mé svaly ochably, stlačila mě jedna mocná vlna pod hladinu a náhle byla kolem mě tma.

Když jsem se probral, svítilo slunce. Ležel jsem na písku uprostřed nízkých chat. Bylo horko a obloha byla neuvěřitelně modrá. Kolem stály štíhlé stromy – říkají jim „palmy“. Ani jsem se nemusel dívat na ty nahé, snědé lidi, abych poznal, že jsem v ráji.

Proti tomu však hovořila děsivá bolest v mé hlavě. I zbytek těla utrpěl: dost na to, abych pochopil, že mé pozemské bytí ještě neskončilo. Mnoho však nechybělo! Jeden z těch nahých divochů se sklonil ke mně a promluvil na mě lámanou španělštinou.

Později jsem se dozvěděl, že to byl kazik té vesnice, náčelník domorodců. V té chvíli, kdy si mě zkoumavě prohlížel a španělsky po mně žádal vysvětlení, jsem děkoval Bohu za to, že jsem měl v mládí španělského učitele. Mé světlé vlasy a šedé oči mne snadno mohly prozradit jako nepřátelského Angličana, jako ztroskotaného kacíře – má tichá odpověď v plynné španělštině je však uklidnila. Jelikož jsem ovládal jazyk jeho pánů, nemohl jsem být nepřítel – a proto mě nemusel vydat svému encomenderovi, španělskému šlechtici, který spravoval tento kraj. Divocí indiáni na tomto pobřeží nežili už dlouho, takže jsem mohl mluvit o štěstí, že jsem ošálil indiánské poddané Jeho katolického Veličenstva.

Dozvěděl jsem se od nich, že mě našli na pobřeží. Moře mě muselo vynést na břeh. To mi připadalo jako ten největší zázrak.

Indios nevěděli o tom, že by se na pobřeží objevili ve stejné době jako já další cizinci. A stejně tak jsem se o svých druzích z Gilead nic nedozvěděl ani během svého krátkého pobytu ve vesnici, takže jsem musel předpokládat, že všichni utonuli.

Indios se ke mně chovali přátelsky, několik dnů mě hostili, dokud jsem nebyl dostatečně silný na to, abych je mohl opustit. Nechtěl jsem riskovat, že by mě tam spatřili španělští vojáci.

Byl jsem poněkud smutný, když jsem ty skromné, přátelské lidi, kteří mi v mnoha ohledech připadali jako lepší křesťané než mnozí Španělé nebo Angličané, musel opustit. O národech těchto zemí již psali učenější lidé, než jsem já, takže to zkrátím. Navíc jsem na jejich pozorování neměl čas, protože jsem žil v neustálém strachu ze Španělů.

Jednoho teplého rána jsem vesnici opustil a po prašné cestě se vydal na západ. Na stromech na kraji cesty seděli pestrobarevní ptáci, jaké jsem ještě nikdy neviděl, a na každém kroku jsem se setkával s podivuhodnými úžasnými věcmi. Naštěstí jsem ještě stále měl své boty a za opaskem kalhot ostrý nůž. Šaty jsem však měl otrhané a byl jsem si jist, že se podobám víc nějakému lupiči než pocestnému.

Doufal jsem, že dorazím do Estancia de Cordoba, o které mi vyprávěl kazik indios. Pán tohoto velkého dobytkářského statku prý žije velmi skromně a vyznačuje se přátelskými vztahy s indios, narozdíl od tamního encomendera. Z kazikova vyprávění jsem odvodil, že mezi tímto pánem a encomenderem existuje napětí. Proto pro mě estancia mohla být bezpečnějším útočištěm než město Veracruz nebo jiné španělské statky v okolí.

Putoval jsem několik hodin, když jsem dorazil na širokou cestu, která vedla do otevřené, travnaté krajiny. A tam mi přišla na pomoc Prozřetelnost v podobě hezkého, byť nepříliš přepychového kočáru, který táhli čtyři silní koně. Kvůli hrbolaté cestě se pohyboval mnohem pomaleji, než by jinak bylo možné. Mávl jsem na kočího. Seděl na kozlíku sám. Hned jsem si všiml dlouhé pistole, kterou měl za opaskem.

„Buďte pozdraven! Je to cesta k Estancia de Cordoba?“ zvolal jsem, když kočár přijel ke mně.

„Ano, to je!“ zvolal muž. Přibrzdil koně a zvídavě si mě prohlédl. Než se mohl rozhodnout, zda má zastavit nebo ne, odhrnul se závěs v okénku. Pohlédly na mě jasné, modré oči v líbezném obličeji. Mladá žena na kočího zvolala: „Stůj!“

Uklonil jsem se, když si mě prohlížela. „Buďte pozdravena, krásná dámo,“ řekl jsem. „Mé jméno je Christoph von Hohenfels. Hledám práci. Můžete mi říct, jak daleko je odtud ještě Estancia de Cordoba?“

„Pokud chcete jít pěšky, tak tím strávíte zbytek dne, ne-li déle.“ Cítil jsem, jak si mě měří pohledem. „Ale možná vám mohu pomoci. O jakou práci máte zájem?“

Usmál jsem se a vysvětlil jí, čím vším můžu být. Filozofem. Učitelem. Písařem. Osobním strážcem. „Byl jsem najat pro jednu expedici, ale když jsem sem přijel, došla jejímu organizátorovi odvaha. Náhle se přestalo mluvit o zlatu a o neznámých zemích. Měl jsem trochu peněz, ale ty už mi došly. A teď jsem ztroskotal, madam!“ Alespoň poslední věta odpovídala pravdě.

„Takže vy jste německý žoldnéř – ale šlechtic?“ Slovo žoldneř pronesla bez opovržení. To se mi líbilo. Nebyla tak povýšená, jak by být mohla.

„K vašim službám, doňo!“ Uklonil jsem se jako grand. To ji rozesmálo. Řekla: „Jmenuji se Isabella de Santa Leone. Dobře se znám s donem de Cordobou. Lépe řečeno jsem jeho sestřenice. Nastupte si, seňore Hohenfelsi! Podíváme se, jestli by se pro vás na estancii nenašla nějaká práce!“

Vlezl jsem k ní do kočáru. Byla to drobná, štíhlá žena s krásnými světlými vlasy a divil jsem se, že se mě nebojí. Trochu jsme klábosili, zatímco jsme projížděli po pozemcích estancie. Viděl jsem ohromná stáda dobytka, jaká jsem ve Starém světě nespatřil. Hodilo se mi, že mladá dáma vyprávěla o sobě a o své nizozemské matce, o svých cestách po Španělsku a Nizozemí, o tom, že se po smrti svých rodičů rozhodla zkusit štěstí u vzdálených příbuzných v Novém Španělsku. Tak jsem se aspoň nemusel zaplétat do lží o svém původu.

Cesta s doňou de Santa Leone byla vskutku příjemná – kde se však vzal ten zvláštní pocit, že její vyprávění je asi tak pravdivé jako to mé? Možná jsem byl jen příliš nedůvěřivý kvůli tomu, že jsem se ocitl v prekérní situaci v nepřátelské zemi – možná se však jen ozval můj instinkt. Tento instinkt mi v posledních šesti letech, kdy jsem prchal přes půl světa, mnohokrát pomohl – a nyní mi říkal, že ta dáma lže!

O tom jsem však zatím nechtěl přemýšlet.

Možná lhala – ale každopádně mi pomohla obstarat místo druhého písaře na estancii. Pomáhám prvnímu písaři při účetnictví, což je nudná, ale ne příliš namáhavá práce. Znovu chodím slušně oblečený a vydělávám nějaké peníze a to pro začátek musí stačit! Na to, abych přemýšlel o svých druzích z lodě, je ještě čas.

V této chvíli je příliš nebezpečné po nich pátrat. Musím se snažit získat zdání legálnosti a možná i sehnat nějaké dobré papíry, které by ze mě udělaly právoplatného Španěla. Osídlování je totiž pod přísnou kontrolou a já nechci být nápadný. Vím, že další kroky budu moct podniknout teprve, až se trochu zorientuji.

Uvažoval jsem jen nad tím, kdo je ve skutečnosti ta krásná doňa de Santa Leone…

+ + + + +

Brzy dopoledne kráčel Černý vlk kolem potoka, u kterého byla vesnice kmene. Psi vesele štěkali, když za sebou nechal poslední te-pee a kolem velkého stáda koní šel k lesu. Byl to teplý, přátelský den a ve větvích stromů zpívali ptáci. Když se rozhlédl naposledy, viděl, že ve vesnici panuje čilý ruch. Skupina žen nesla od potoku vodu, další seděly před te-pee a sešívaly bizoní kůže. Do tábora se vracela skupina lovců.

Černý vlk však od nich nejdřív musel získat odstup. To, že šel sám mimo tábor, mohlo být nebezpečné, to mu však bylo jedno. Musel přemýšlet.

Mladý bojovník kráčel po březích zurčícího potoka do hloubi lesa, který pokrýval mírné svahy údolí. Dlouho četl v posvátné knize a přemýšlel nad podivnými obrazy. Mnohému nerozuměl, ale něco viděl naprosto zřetelně. Pocity, které v něm kniha vyvolala, se podobaly pocitům, které zažíval, když měl vidění.

Musel uvažovat a utřídit myšlenky, které se mu honily hlavou, když si vzpomněl na podivné scény z oné zvláštní knihy.

Zastavil se na mýtince chráněné podrostem a trním. Břeh potoka zde byl vyhřátý sluncem. Černý vlk se posadil, natáhl nohy. pohlédl do průzračné vody a pochopil, že Vidoucí sokol měl pravdu.

Kniha nebyla sepsána bohem, ale bělochem! Vidoucí sokol se ji naučil číst už před lety. Kdokoli z kmene se to mohl od šamana naučit, ale jen málo lakotských mladíků o to mělo zájem. Věci, které byly takto wakan, zajímaly jen proroky a šamany – a toto písmo při lovu nebo při vedení války nikomu nepomohlo! Takže číst v knize umělo jen několik mužů, kteří byli blízko světu duchů.

Černý vlk byl prorok – a očividně to byl mocný prorok, jak tvrdil starý šaman. Jednou se Černý vlk dlouho postil a pak v divočině hledal vidění – a když přišlo, bylo velmi silné. Tehdy poprvé hovořil s černým vlkem, svým ochráncem. Viděl mocný vítr, který vyvracel stromy, rozvinoval trávu a zaháněl lidi… jen jeden mladík tam zůstal, aby mohl táhnout s vlky. Byl to jediný skutečný člověk, který ještě žil, a vlci byli jeho bratři… vítr však přinesl shrbené, lačné stíny… a tehdy zvedl svůj oštěp a vyzval je na souboj.

Černý vlk se zachvěl hrůzou, když se mu vybavily ty staré, působivé obrazy. Nevěděl, co se v tom snu stalo, a nechtěl to vědět. Divil se, proč na to myslel, když přece dojmy z knihy byly úplně jiné.

Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil. Téměř sebou trhl, když se náhle ozvaly tiché kroky.

Otočil se, rychle a neslyšně. Vzal nůž a připravil se ke skoku.

Teprve pak uviděl, že na mýtinu přišla dívka. Nikoli medvěd nebo nějaký duch – ne, byla to jen mladá, hezká dívka. Měla na sobě jelenicové šaty s hezkým vyšíváním a kožený váček, do kterého sbírala borůvky. Vyděšeně hleděla na mladého bojovníka. Očividně nečekala, že tam narazí na někoho z vesnice – a navíc ještě na Černého vlka, který se právě proslavil a byl oblíbencem Vidoucího sokola…

Černý vlk pomalu vstal a poněkud se uvolnil. Byl rád, že si vzal dobré mokasíny, nové kalhoty a vyšívaný opasek. Chtěl na to děvče udělat dobrý dojem.

„Co tu děláš, Malá ruko?“ zeptal se.

Dosud s ní promluvil jen pár slov – a vždy byli poblíž její rodiče. Snažil se hovořit rázným tónem, aby zakryl, že ve styku s dívkami je nezkušený. Kdyby je někdo přichytil, mohli by mít problémy. Černý vlk však byl odhodlaný tuto jedinečnou příležitost využít.

Malá ruka byla štíhlá, líbezná dívka a dvořilo se jí mnoho mladíků. Byla však velmi ctnostná a její bratři byli obávaní rváči.

„Sbírala jsem borůvky a viděla jsem tě, jak jdeš kolem,“ řekla Malá ruka s plachým úsměvem. „Chtěla jsem se tě na něco zeptat, ale před ostatními ženami jsem nemohla. Takže jsem šla za tebou.“

Černý vlk byl několik vteřin perplex. Malá ruka šla za ním! Byla snad do něho zamilovaná?

„Nebudou tě hledat?“ zeptal se a pomalu k ní přistoupil. Malá ruka na něho hleděla vytřeštěnýma očima. Pod tenkými šaty spatřil její plná ňadra a náhle mu oschly rty.

„Vědí, že jsem ještě nikdy neudělala nic špatného,“ řekla a v jejích očích se zajiskřilo. „Možná dnes něco takového udělám, kdo ví? Když nebudu pryč příliš dlouho, nikdo si toho ani nevšimne.“

„Na co se mě tedy chceš zeptat?“

„Viděla jsem, že si tě Vidoucí sokol včera odvedl do svého te-pee. Doufala jsem, že tě uvidím u ohně, ale celou noc jsi byl v šamanově stanu. Mnozí tvrdí, že bys byl velkým šamanem…“ Stydlivě sklonila hlavu.

Černý vlk řekl: „Nemůžu ti povědět, o čem jsme včera v noci mluvili! To se týká posvátných věcí! Do toho žádné ženě nic není.“

Dívka chvatně zavrtěla hlavou. „Ne, na to jsem se přece ani neptala! Nejsem taková drbna jako mé tety. Asi si myslíš, že to není důležité, ale jsou věci, o kterých jsem dlouho přemýšlela, a ty mi nedávají pokoje.“

Černý vlk měl pocit, že musí být slyšet, jak mu bije srdce. „A co to je?“ zeptal se. Tentokrát nedokázal zabránit tomu, že se mu zachvěl hlas.

„Přiměl jsi Velký hrom, aby pomohl jednomu bílému muži. Proč jsi to udělal? Držíme se od bílých lidí zpátky, protože náčelníci tvrdí, že by nás zkazili.“

Černý vlk měl na jazyku krátkou, strohou odpověď, mohl se odvolat na svá vidění, jako to udělal, když hovořil s Velkým hromem. Cítil však, že to by nebylo upřímné. Chtěl mluvit s Malou rukou a z celého srdce chtěl, aby mu rozuměla.

„Slyšeli jsme o běloších hodně, ale ještě žádného jsme neviděli,“ řekl Černý vlk. „Jsou lakotské kmeny, které s bělochy obchodují, ale náš kmen se drží zpátky. Slyšeli jsme o tom, co se stane, když se někdo s bílými příliš sblíží. Přinášejí nemoci a zlou sílu a svádějí lidi ke špatným věcem. To všechno jsme slyšeli. Ale žádného bělocha jsme ještě neviděli. Chápeš už, co tím myslím?“

Malá ruka váhavě přikývla. „Chceš vidět, co ten bílý muž bude dělat? Ale pokud má zlou sílu, tak by možná bylo rozumnější ho zabít“

„Naši šamani jsou mocní. Nevěřím, že jediný běloch by dokázal natropit tolik zla a uškodit nám. Mluvil jsem o tom i s Vidoucím sokolem. Tvrdí, že bychom cizince měli pozorovat. Jednoho dne jich určitě přijde mnohem víc, a pak musíme vědět, jak se s nimi vypořádat. A to neřekl jen Vidoucí sokol, myslí si to i vlci!“

Malá ruka přikývla. Věděla, že Černý vlk ve svých snech mluví se svými bratry, vlky.

„Vlci ti pověděli, kde byly Vrány s našimi koňmi. A řekli ti, že máš zachránit toho bělocha?“

Černý vlk vážně přikývl. „Přišel jsem proto, abych o tom všem přemýšlel.“ Usmál se na ni. „Ale teď se mi to naráz nezdá být tak důležité.“

„Možná nás sem přivedl Velký duch,“ zašeptala. „Navštívil jsi mě v našem stanu, ale to se nedalo mluvit upřímně. Měla jsem o tebe strach, když jsi jel s Velkým hromem proti Vranám…“

Černý vlk ji chytil za ruce, které opravdu byly velmi malé. Nedokázal odtrhnout zrak z její krásné tváře a v té chvíli mu skutečně bylo tak, jako by je chránili všichni dobří duchové. Byli sami, úplně sami!

A tu se zničehonic rozhodl, jak by mu to poradil jeho bratr vlk. Přitáhl dívku k sobě a políbil ji.

Malá ruka se k němu přitulila a vášnivě jeho polibky opětovala. Přes šaty cítil žár jejího těla.

Strhl jí šaty z jejích půvabných ramen a na několik hodin zapomněli na okolní svět.

+ + + + +

Černý vlk ležel v trávě a hleděl na zářivě modré nebe. Pomalu se blížilo poledne, ale ve stínu keřů a stromů bylo příjemně chladno. Malá ruka ležela v jeho objetí a spala.

Černý vlk se zasněně usmál. Pohladil dívku po vlasech a naslouchal zpěvu ptáků. Když ucítil, že se probudila, zašeptal: „Dnes večer tvému otci přivedu dva dobré koně. Už dnes večer! Jednoho mi dá můj otec a druhého uloupím Vranám!!“

Dívka zvedla hlavu a usmála se: „Znamená to, že si mě chceš vzít za ženu?“

„Samozřejmě!“ zvolal Černý vlk. Přitiskl ji k sobě a políbil ji. „Má rodina nám dá te-pee – pokud chceš žít s mými lidmi, Malá ruko!“

Viděl odpověď v jejích očích, už ji však nevyslovila.

Náhle se totiž ozvalo několik výstřelů!

Dívka vyděšeně vykřikla a vyskočila. Indiáni se odmalička učili být při nebezpečí tiše. Ale třesk výstřelů, který zněl od tábora, byl tak silný, že její křik nikdo nemohl slyšet.

Černý vlk sáhl po svém noži a instinktivně si přivázal bederní roušku. Malá ruka na něho vyděšeně hleděla, s šaty v rukou. Oba mladí lidé věděli, že ty rány vydávají střelné zbraně. Dosud je slyšeli jen několikrát – ale nikdy ne takovou salvu. Byl to zvuk, který jim naháněl hrůzu.

Přátelé lidu hvězd se navíc střelným zbraním vyhýbali a nikdy je nepoužívali.

„Co to je?“ chraplavě vyhrkla Malá ruka. Byla bledá jako stěna a chvěla se jí kolena. Střelba nyní poněkud polevila, ale do třesku výstřelů se ozývaly divoké bojové výkřiky – a to bylo ještě více zneklidňující.

„Přepadli nás!“ zvolal Černý vlk. „Počkej tady! Musím se podívat, co se stalo!“ Byl to bojovník, i když měl nyní u sebe jen směšný lovecký nůž. Jeho luk, štít a tomahawk ležely v te-pee jeho rodiny. A on jim musel pomoct!

„Nenechávej mě tu samotnou!“ zvolala dívka. Rychle se oblékla a vydala se za Černým vlkem, který běžel pryč. Na okraji lesa viděla hustý kouř, který se pomalu šířil mezi stromy. Muselo tam střílet nejméně tucet pušek!

Černý vlk se zastavil a chytil Malou ruku kolem ramen. Zatřásl jí.

„Prober se!“ zvolal v ryku boje, který zuřil necelých tisíc kroků odtud. V kouři toho moc neviděli. „Nemá smysl teď riskovat život. Ukryj se! Proti těm bojovníkům nemáš šanci!“

Přitom ani nevím, co je to za bojovníky, blesklo mu hlavou. Malá ruka však zřejmě již poznala, že má pravdu. V očích už neměla paniku.

„Přijdu pro tebe, až bude po všem! Jsi má žena!“ zvolal.

Pak se však z křoví, jen několik kroků odtud, vynořili nepřátelé. „Pozor!“ zvolala Malá ruka a ucukla, když se za Černým vlkem objevili dva muži.

Mladík se otočil a několik vteřin nechápavě hleděl do tváří nepřátel. Počítal s Vranami nebo s Pawnees, ale tito vypadali jako Lakotové! Vlasy měli svázané do copů a byli vyzdobeni péry a válečným malováním. Jeden z nich však měl na hlavě pomačkaný klobouk a druhý páchl čímsi, co musela být ohnivá voda. Jeho oči byly jako by ze skla a Černý vlk hned poznal, že má v hlavě zlého ducha.

V rukou drželi dlouhé, nebezpečně vypadající muškety.

Černý vlk zvolal divoký válečný pokřik. Malá ruka byla za ním a on musel bránit hlavně ji!

Nepřátelé vystřelili, ale byli příliš pomalí. Obzvlášť bojovník bez klobouku, z něhož se linul pach ohnivé vody, byl malátný. Černý vlk se přikrčil a ucítil, jak mu plamen, který vyšlehl z hlavně, ožehl ramena. Pak se vší silou vrhl proti muži s kloboukem.

Bojovník zavrávoral a skácel se k zemi. Jeho druhovi Černý vlk srazil hlaveň pušky k zemi, takže kulka se zaryla do země.

Opilý bojovník se pokusil použít mušketu jako kyj, ale mladíkův nůž byl rychlejší. V uších měl střelbu, když se muž skácel k zemi.

Vytáhl z něho nůž. Malá ruka vedle něho zvolala: „Je jich tu víc!“ Klekla si a vytáhla jednomu z mrtvých nepřátel zpoza opasku dlouhý nůž. Už neměli čas uprchnout, protože z keřů se vyřítili další bojovníci – mohli jen bojovat! Toto nebyl houf, který by vytáhl loupit koně. Tady šlo o přežití.

Černý vlk uhnul tomahawku, vrhl se proti nepříteli a strhl ho k zemi. Byl to šlachovitý, silný bojovník, který se bleskurychle odvalil a vykryl jeho ruku s nožem. Zároveň se druhý bojovník rozmáchl tomahawkem.

Včas však zasáhla Malá ruka, která ho probodla zezadu. Muž se zhroutil na

Černého vlka. Ten ho odstrčil a vzal si jeho tomahawk.

Vyskočil, ale tu ho zahalil kouř a pak ucítil děsivou ránu. Zády narazil do stromu a to bylo to jediné, co ho na několik okamžiků udrželo na nohou. Měl pocit, jako by mu hořela hruď. Z pravé ruky mu vypadl nůž.

Nějak se mu povedlo uhnout muži páchnoucímu alkoholem, který se po něm ohnal pažbou muškety. Točila se mu hlava, ale přesto se mu povedlo vzít ukořistěný tomahawk do pravé ruky a udeřit jím. Byl bratrem vlků a byl houževnatý!

Opět třeskly výstřely. Cosi ho škráblo na rameni, v kouři se téměř nedalo dýchat. Přesto ještě jednou zařval, zamával těžkým tomahawkem a z posledních sil se vrhl proti nepřátelům.

Po několika vteřinách bylo po všem – jako by to byl jeden děsivý zlý sen. Černý vlk se opřel o mladou břízu a pohlédl na těla, která ležela v rozdupané trávě a mezi křovinami. Byl poraněn – zabil však pět nepřátel!

Pak spatřil Malou ruku. Ležela v trávě a její šaty byly zbroceny krví. Mladík si klekl vedle ní a pohlédl na ránu, kterou utrpěla. Dívka ještě dýchala, ale nebyla při vědomí.

Černý vlk cítil, že krvácí. Věděl, že i on byl zraněn, a věděl i to, že už nemá téměř žádnou sílu. Jako by skrze mlhu slyšel ryk boje z vesnice, který jako by pomalu utichal. Ozvaly se cizí hlasy, které volaly panovačné příkazy. Každým okamžikem se mohli objevit noví nepřátelé a tentokrát už by neměl sílu je zabít.

Bez váhání vzal Malou ruku do náruče a zvedl ji. Byla těžká a Černý vlk téměř omdlel bolestí. Zatmělo se mu před očima, když konečně vstal, ale byl Lakota a uměl snášet bolest. Povedlo se mu tu slabou chvilku překonat.

Pomalu kráčel do lesa. Dívka nehybně ležela v jeho náručí, zoufale ji tiskl k sobě. Instinktivně věděl, že musí pryč.

Měl pocit, že vidí svého bratra vlka, a šel za ním, do hloubi lesa.

Za ním vládlo ticho, které ohlašovalo zánik jeho kmene.

+ + + + +

Černý vlk měl sen o svém bratrovi. Vlk seděl vedle něho v teplé, světlé jeskyni a mel žluté, moudré oči. Černý vlk měl před sebou otevřenou posvátnou knihu, ale její písmena mu doslova tančila před očima. Přesto však cítil, že musí číst.

Vlk mu ale vzal knihu z rukou a klidným hlasem řekl: „Už jsi četl dost. Rozumíš?“

Černý vlk se rozzuřil a chtěl mu knihu vzít, ale vlk jen zavrtěl hlavou a pod bojovníkem se otevřela země. Cítil, jak padá, ale nemohl křičet, nemohl se ani pohnout, a hlas vlka neustále opakoval: „Slyšíš mě?“

Černý vlk otevřel oči a pochopil, že k němu nehovoří vlk! Hleděl na něho nějaký muž, který mu byl zcela cizí, ale přesto jako by ho znal. Měl narudlou tvář a plstnatý, zrzavý vous. Jeho klidné, šedé oči byly upřeny na Černého vlka.

„Slyšíš mě, chlapče?“ zeptal se bílýmuž ještě jednou a Černý vlk mu ke svému úžasu rozuměl každé slovo. Nebylo to kouzlo Velkého ducha a muž nehovořil lakotsky. Mluvil jazykem posvátné knihy.

„Vidoucí sokol měl pravdu,“ zašeptal Černý vlk lakotsky. „Tenkrát u nás žili bílí…“

„Co jsi řekl?“ zabručel Frank Elliot. Mladík hleděl za něj, na strop prosté dřevěné chaty, na oheň v krbu, na kožešiny a pušky na stěně u dveří.

Elliota opět udivilo, jak ten chlapec vypadá. Se svými tmavě hnědými vlasy a úzkým obličejem s výraznými rysy to klidně mohl být mladý traper ze západního pobřeží – divokost v jeho očích a jazyk, kterým hovořil, však svědčily o tom, že to je Sioux. Byl to mladý, těžce raněný bojovník.

„Kde je Malá ruka?“ chraplavě vyhrkl Černý vlk a chytil Elliota za ramena. Vybavily se mu tíživé vzpomínky. Děsivá salva na kraji lesa… vražedný boj s neznámými bojovníky… Malá ruka, kterou držel v náručí.

Černý vlk se chtěl posadit, ale bolest a slabost ho přiměly zůstat ležet. Byl na lůžku z kožešin, které připomínalo lakotské postele. Byly tam však cizí vůně a všechno tam působilo tak nějak nezvykle. To nebylo kruhovité, prostorné te-pee, nýbrž dřevěné te-pee bělochů, hranaté, s tlustými stěnami.

Černý vlk cítil, že má svázanou hruď, a pak si všiml, že na ní má obvaz.

I rameno měl ovázané.

„Koupil jsi dvě kulky, chlapče,“ zabručel traper. „Našel jsem tě v lese. A řekl jsem si, že bych se měl revanšovat za to, že jsi mě před pár dny odřezal od stromu. Měl jsi velké štěstí, že jsi přežil. Ale myslím, že mi nerozumíš.“

„Něco ano,“ lakotsky odpověděl Černý vlk. Řekl to velmi pomalu a pokoušel se i gestikulovat, ale měl příliš slabé ruce a prsty. Každý pohyb ho děsivě bolel. „Jenom neumím mluvit!“ Zkoumavě hleděl na bílého muže. „Poslouchej, příteli! Kde je Malá ruka? To děvče!“

Tentokrát Elliot chápal, co chtěl indián říct. Hledal slova, ale nemusel, protože Černý vlk mu to viděl na očích. Mladík zavřel oči. Ucítil úplně jinou bolest, která byla mnohokrát horší než všechny tělesné strázně.

„Je mrtvá,“ pomalu řekl traper. Pak ta strašlivá slova opakoval lakotsky. Mladík se nehýbal a měl zavřené oči, Elliot však cítil, jak trpí. „Našel jsem vás na jedné mýtině,“ tiše řekl Elliot, jen aby nebylo ticho. „Držel jsi ji v náručí. Nejdřív jsem si myslel, že jste oba mrtví, ale ty jsi ještě dýchal. Byla to tvá žena, že?“

„Ano,“ tiše, sotva slyšitelně řekl mladík. „Byla to má žena.“ Elliot viděl, jak mu po tvářích tečou slzy, a otočil se. Posadil se na židli u okna a vyhlédl ven. Hoch byl v bezvědomí celou noc a den. Musel něco sníst, pokud se měl zotavit.

Elliot vzal hrnec, který stál na mosazných kamnech v rohu. Byl rád, že se může něčím zabavit. Nalil polévku do misky a doufal, že se mladík nebude vyptávat dál.

V lese totiž viděl víc mrtvých, nejenom jednu indiánskou dívku.

+ + + + +

Jacob Colton stál na strážní věži své pevnosti a rozhlížel se po prérii. Ta se rozprostírala do všech stran, byla mírně zvlněná a nad ní se klenulo modré nebe. Po něm pluly bílé obláčky. V dáli Colton spatřil stádo jelínků: malé hnědé body na nízkém kopci.

Když se otočil směrem na západ, spatřil te-pee indiánské vesnice. Kmen se utábořil u potoka, jen míli od dřevěných palisád pevnosti.

Coltonovi muži na dvoře pilně pracovali. Třídili a činili bizoní kůže, stavěli novou kůlnu a čistili povozy, které se právě vrátily z jedné velmi špinavé akce. Několik mužů hlídalo na palisádách, ačkoli to vlastně nebylo nutné. Indiáni, kteří tábořili poblíž pevnosti, byli vyzbrojení a dobře instruovaní Coltonem. Pokud chtěli dál kupovat muškety a whisky, bylo pro ně lepší vycházet s Coltonem v dobrém.

Colton měl ruce zkřížené na hrudi a spokojeně se usmíval. Byl to vysoký, silný muž, který pomalu, ale jistě tloustl. Namísto armádní uniformy nosil už několik let elegantní civilní oděv a bobří čepici, v hloubi duše však byl ještě stále majorem.

Toto byla jeho země a dole na dvoře pracovali jeho lidé! Pevnost nesla jeho jméno a měl v úmyslu pojmenovat po sobě celou zemi.

Otočil se, když se z úzkých schodů za ním ozvaly kroky. Na plošině se objevila vousatá tvář Billa McCluskieho. Přišel k němu.

Colton ohrnul nos, když ucítil pach, který se od trapera linul. McCluskie se nemyl a nepřevlékal. Byl to však Coltonův nejlepší muž a to bylo rozhodující.

„Vyřídili jsme je všechny, majore,“ řekl McCluskie. „Naložili jsme je na vozy, odvezli do rokle a tam jsme odstřelili skalní stěnu. Teď na těch rudoších a na jejich harampádí leží tisíc tun kamení. Doslova a do písmene zmizeli z povrchu zemského!“ McCluskie se potměšile šklebil.

„Byly nějaké problémy?“ zeptal se Colton.

„Ne. Poblíž nebyli žádní rudoši, kromě našich vlastních. A ti dávali pozor, aby nás nikdo nerušil. Jenom…“

Colton si ho měřil pohledem. „Ano?“

„No… od té doby, co jsme vesnici zničili, už uplynulo několik dnů! A trvalo to jeden den, než jsme bojiště uklidili. Sám jste viděl, jak to vypadalo. Prý se tam někde potuluje Frank Elliot. Možná viděl, co se stalo. Času na to měl dost.“

Colton zamyšleně přikývl. Nejasně si na Elliota vzpomínal. Byl to mlčenlivý horal, který do pevnosti jezdil jen málokdy. Elliotovi se zřejmě zamlouvala samota. Krom toho byl všechno, jen ne chamtivý.

„Elliota se bát nemusíme. Ten se akorát tak bratříčkuje se Siouxy, to je všechno. Pokud nám bude dělat potíže, odpravíme ho. Je sám a nikdo se na něho nebude ptát.“

„Siouxové se tak jako tak brzy dozvědí, co jsme udělali s jejich bratry a sestrami,“ řekl McCluskie. „Do té doby musíme s našimi plány pokročit – protože pokud nás brzy nezačne chránit armáda, jsme vyřízení. Na prérii jsou tisíce bojovníků, majore!“

„Nikdo se nic nedozví,“ ostrým tónem odpověděl Colton. Ukázal na te-pee na západě. „Tito rudokožci se z chamtivosti postavili proti svým bratřím. Chtějí naše pušky, naši kořalku, zrcátka a železné nože a všechno možné. Zaprodali se nám. Ti musejí mlčet. Dokážete si představit, McCluskie, co by se stalo, kdyby se ostatní kmeny dozvěděly, že tito rudoši oddělali dvě sta svých bratrů a sester? Vina by padla na ně a ne na nás.“ Colton se usmíval. „Takže budou zticha. Siouxové nás zatím přehlížejí, ale až si všimnou, jakým jsme nebezpečím, už pro ně bude pozdě.“

Obtloustlý traper přivřenýma očima hleděl na kouř, který stoupal z táborových ohňů indiánů. „Jsou to jenom špinaví, zlodějští pohani, majore,“ zabručel McCluskie. „Ale někdy přemýšlím o tom, jak tato země bude vypadat, až tu nebudou…“

„Příliš dlouho jste žil v divočině, McCluskie,“ blahosklonně řekl Colton. „Toto je obrovská země, kde žijí jen zvířata a indiáni. Bude osídlena a ta rudá chamraď bude vymýcena. A bylo by lepší na tom vydělat, než to přenechat někomu jinému. A protože jsem to poznal, mocní lidé, kteří dobře vědí, co dělají, mě vyslali sem!“ Měřil si trapera pohledem. „Texas a Kalifornie budou brzy připojeny ke Spojeným státům. Ale my tu můžeme zřídit stát, který bude tak velký jako Texas a Kalifornie dohromady! Republiku, jejíž města ponesou naše jména, McCluskie! Můžeme rudokožce vyprovokovat k tomu, aby se pobili navzájem – a ti, kdo zůstanou, budou stát na naší straně! Přivedeme sem farmáře a otroky a všechno bude rozkvétat tak jako na Jihu! Postavím nový New Orleans, McCluskie! A pokud neuděláme chybu, budeme bohatí a mocní jako králové!“

McCluskie viděl v jeho tmavých očích opojení. Colton měl svou ideu a chtěl ji mermomocí prosadit. Za každou cenu! Traper se někdy ptal, zda je Colton rozhodnutý obětovat i jeho.

„Jste si jistý, že dostaneme pomoc, až půjde do tuhého?“ zeptal se traper. „Jsou vaši přátelé dostatečně mocní, majore?“

„Na to nedojde,“ odvětil Colton. „Viděl jste přece, jak jsem tento kmen přetáhl na svou stranu! Teď jsme odstranili rudochy, kteří nám stáli v cestě na jih. S těmi bychom se nedohodli tak snadno jako s náčelníkem Žlutým oštěpem. Pověděl mi, že tento malý kmen se vždycky bělochům vyhýbal! Ale teď je pryč a tím je cesta volná. Můžeme zřídit novou obchodní stanici. Musíme navázat kontakty ke všem siouxským kmenům, pak s nimi budeme moct uzavírat smlouvy a zjišťovat jejich slabiny. Whisky a dary je už obměkčíme a až budeme na své straně mít dost kmenů, budeme moct porazit ostatní.“ Colton poplácal statného trapera po rameni. „Člověče, nemáte se čeho obávat! Uvidíte, že to je jednodušší, než si myslíte. Brzy dostaneme posily – muže, zbraně a koně! Ta zatracená divočina bude brzy zcivilizovaná!“

McCluskie přikývl. „Asi se to nedá zastavit,“ zabručel.

Colton se rozesmál. „Nás nikdo nezastaví, příteli! Staneme se králi a rudoši prostě a jednoduše zmizí.“

+ + + + +

Černý vlk se probral ze zlého snu.

Zvedl hlavu a zmateně se rozhlédl kolem sebe, zatímco obrazy z jeho snu pomalu mizely a ustupovaly realitě. Viděl stěny srubu a okénko vedle dveří. Nyní již věděl, kde je.

V traperově srubu už pobýval déle než týden a pomalu se zotavoval. Často ho však trápily zlé sny a nevěděl si s nimi rady.

Černý vlk si přál, aby se na to mohl zeptat Vidoucího sokola, ale kdo mohl vědět, kde nyní starý šaman je?

Jsou to špatná znamení, pomyslel si Černý vlk.

Byl stále neklidnější. Rány se mu hojily, duše však krvácela.

Ptal se Elliota na svůj kmen, na Přátele lidu hvězd. Traper však tvrdil, že o jeho kmeni nic neví. Našel pouze jeho a dívku, kterou křesťansky pohřbil.

Černý vlk toho nevěděl mnoho o tom, jak se běloši chovají, cítil však, že Elliot mu něco tají. Ano, zachránil mu život, ale přesto to bylo cizinec, wasichu. Nerozuměl myšlenkám Lakotů, přestože s ním nyní mohl hovořit.

Kmen mladého proroka byl přepaden. Musel zpátky ke svým lidem – Elliot však tvrdil, že je na to příliš slabý. Útočníci vypadali jako Lakotové – ale to nemohla být pravda! Černý vlk viděl ve svých snech zlá znamení, která si nedokázal vyložit. Co znamenala?

To přece dobře víš, bratře. Jenom to nechceš vidět, napovídal mu zlý, nemilosrdný hlas v jeho nitru. Jsi prorok, máš velkou moc – ale i malé dítě by teď mohlo vytušit, co se stalo!

Černý vlk musel vynaložit všechny své síly na to, aby tyto hlasy zaplašil. Příliš dlouho ležel v posteli – musel vstát a něco udělat! Už nemohl déle ležet a být vystaven těm děsivým myšlenkám!

Odsunul kožešinu stranou a nejistě slezl z lůžka. Elliot byl na lovu. Černý vlk se už mnohokrát pokusil vstát – ale vyšlo to až teď.

Vrávoral po udusané podlaze, držel se stolu a zhluboka oddechoval. Bolela ho žebra a rameno, ale dalo se to snést.

Mladík pomalu kráčel k oknu. Viděl stromy a svah vedoucí k řece, na jejíchž březích rostly vrby. Byl rád, že vidí krajinu. Právě příroda byla domovem všech Lakotů. V temné, čtyřhranné chatě nebyla dobrá síla! Běloši očividně neznali hluboký smysl kruhu, což byl tvar te-pee.

Černý vlk se rozhodl jít ven.

Kolem boků si uvázal bederní roušku, ale neobul se. Na stěně vedle dveří visel dlouhý nůž a puška. Vzal si nůž a otevřel dveře. Všechny své zbraně před týdnem ztratil a nechtěl jít ven neozbrojený.

Teplý čerstvý vzduch mu prospěl a slunce rovněž. Ušel několik kroků, pak se otočil a pohlédl na srub. U stěny byla hromada nasekaného dřeva, z druhé strany byla ohrada, ve které stál mezek.

Černý vlk už se chtěl posadit do trávy, když tu v hromadě dřeva spatřil něco světlého. Vlastně mu do toho nic nebylo – jenže ta věc jeho pozornost na chvíli odvedla jinam.

Pomalu přišel k hromadě dřeva. Ta věc, kterou tam traper ukryl, bylo očividně něco, co nechtěl mít v chatě, ale co přesto chtěl chránit před větrem a před deštěm.

Když si klekl a spatřil to, zachvěl se zděšením. To, co tam leželo, byl váček – váček z kožešiny bílého bizona! Byla to stará kůže, ale rudohnědé skvrny na ní staré nebyly.

Černý vlk byl jako omámený, když natáhl ruku a vytáhl váček zpod dřeva. Několik polínek spadlo dolů, ale toho si nevšímal. Hleděl jen na těžký předmět, který vyklouzl z váčku.

Byla to posvátná kniha, kterou uchovával Vidoucí sokol.

Několik okamžiků si Černý vlk myslel, že znovu omdlí.

Když se potom vzpamatoval, ozval se za ním chraplavý hlas: „Hej, chlapče! Co děláš venku?“

Černý vlk vyskočil a vytáhl dlouhý lovecký nůž z pochvy. Ocelová čepel se zaleskla na slunci.

Frank Elliot se takřka neslyšně vynořil z lesa. Za uzdu vedl svého koně. Nechápavě hleděl na mladého indiána, který s tvrdým výrazem v obličeji a nožem v ruce šel k němu.

„Zbláznil ses, Jacku?“ zeptal se Elliot. Jeho hlas nyní zněl tvrději a ruku měl položenou na pažbě dlouhohlavňové pistole kentucky, kterou měl strčenou za opaskem. Něco v jeho úzkých, šedých očích Černého vlka zastavilo, jen tři kroky před ním.

„Jak ses k tomu dostal?“ chraplavě vyhrkl mladík lakotsky. Byl příliš rozrušený na to, aby se mohl soustředit na angličtinu. Ukázal na zakrvácenou bizoní kůži vedle polínka. „Dali ti ji chlápci, kteří přepadli můj kmen?“

Elliot zavrtěl hlavou. „Našel jsem ji, Jacku. Uklidni se!“ Nedokázal vyslovit mladíkovo indiánské jméno, takže mu raději říkal Jack. „Našel jsem to. To tě tak rozčililo? Vím, že bílý bizon je pro vás posvátný, ale…“

„Kde jsi to našel?“ vyhrkl Černý vlk. Byl bledý jako stěna, ale v jeho očích se jiskřilo. „Kde jsi to našel?“ opakoval anglicky. Věděl, že to bylo nemožné. Elliot tu knihu nemohl nikde najít! Jedině, že by… ale ta myšlenka byla příliš děsivá!

Frank Elliot zhluboka oddechoval. Přestože čepel nože nebyla daleko od jeho hrudi, sundal ruku z pažby pistole. Přišel čas mladíkovi povědět pravdu.

„Našel jsem to ve vaší vesnici!“ odpověděl tvrdým hlasem. „Uprostřed vesnice, vedle velkého te-pee, které bylo pomalováno mnoha znameními. Asi to byl náčelníkův stan, ale když jsem tam přišel, byl napůl spálený a provrtaný kulkami. Všiml jsem si toho jen díky bílé kožešině. Leželo to vedle jednoho starého muže. Vzal jsem si to, protože jsem byl zvědavý! To je přece zvláštní, ne? Stará kniha v indiánské vesnici!“

Černý vlk sklonil lovecký nůž. Nechápavě hleděl do traperových očí. Rád by věřil, že ten muž lhal. Věděl však, že mu Elliot řekl pravdu.

„Všichni jsou mrtví, chlapče,“ zašeptal Elliot. „Slyšel jsem mnoho výstřelů a běžel jsem do vesnice, když útočníci odjeli. Nedokážeš si představit, jak to tam vypadalo. Bylo to hrozné! Myslím, že kromě tebe jim nikdo neunikl. Našel jsem tě na zpáteční cestě. Dost na tom, že jsem ti musel povědět o tom děvčeti. Kdybych ti tehdy řekl, co se stalo s tvým lidem, myslím, že bys neměl sílu se uzdravit.“

Nůž spadl na zem. „Všichni jsou mrtví?“ zašeptal Černý vlk. Vypadalo to, jako by byl v transu, a Elliot se obával, že se neudrží na nohou. Chytil ho za ruku.

„Pojďme dovnitř,“ stroze řekl.

Pohlédl na knihu, kterou mladík nepustil, a ptal se, co v ní tak asi může být.

+ + + + +

Z DENÍKU

CHRISTOPHA VON HOHENFELS

12.dubna

Oteplilo se a už neprší. Dnes jsem doprovodil doňu de Santa Leone do Veracruzu, o což mě poprosil don de Cordoba. Starý pán měl obavy, že by se jeho sestřenici něco mohlo stát.

Přestože na estancii nejsem ani dva týdny, zdá se, že mi věří. Dal mi rapír a dobrou křesadlovou pistoli.

Naštěstí jsem je nemusel použít. Veracruz vypadá jako slušné místo. Pouze špiclové inkvizice jsou všude a prostý lid má zálibu v odhalování kacířů. To mi bylo potvrzeno z mnoha stran, takže pro luterána, jako jsem já, Veracruz představoval jámu lvovou.

Doprovázel jsem doňu při pochůzkách po městě a měl jsem při tom uši natažené. Nikdo se nezmínil o anglických korzárech, kteří se potulují na pevnině. To mě uklidnilo.

Až jsme přišli na plazu.

Uprostřed náměstí, nedaleko skvostného kostela, byly zbytky hranic. Při pohledu na ně se mi sevřelo srdce. I dívka zbledla, jako by se obávala osudu, který postihl ony nešťastné kacíře.

Potom jsme se dozvěděli, že tam byli upáleni dva španělští židé. Přestoupili na katolickou víru, aby mohli odcestovat do Nového světa – a tam je inkvizice obvinila z toho, že se své staré víry zcela nevzdali. Na mučidlech přiznali kacířství. Proto byli odsouzeni k upálení. Soud jim jejich trest ulehčil tím, že je předtím nechal zardousit.

Tyto zprávy mě přes soucit s oběťmi této papeženské krutosti potěšily. Aspoň že to nebyli zajatí Angličané!

Překvapilo mě, když jsem viděl, že i seňoritou to hrozné autodafé otřáslo. To bylo na Španělku nezvyklé, byť šlo o sestřenici volnomyšlenkářského šlechtice. Že by za to mohla nizozemská krev, která kolovala v jejích žilách?

Začal jsem ji však podezírat z něčeho jiného.

Doufal jsem, že se to podezření nepotvrdí, protože pak bych se musel obávat o její osud. Bylo zvláštní, že jsem si o ni dělal takové starosti…

+ + + + +

16.dubna

Stalo se něco, co může všechno změnit.

Nikdy bych si nebyl pomyslel, že tak brzy dostanu šanci, ale musel jsem ji využít, přestože mi při tom nebylo do zpěvu. Ale od začátku.

Byl jsem ve Veracruzu dva dny a koupil jsem tam psací potřeby a střelný prach pro estancii. Díky tomu, že na voze, kterým jsem musel cestovat se svými průvodci a několika černými otroky, bylo mnoho zásob, nebylo možné cestu do města a zpátky urazit během jednoho dne. Všechny záležitosti, které jsem měl vyřídit, jsem však vyřídil během odpoledne. Byl to horký den, přestože jaro teprve začalo, a já se posadil do stinné cantiny, abych tam vypil trochu vody a vína.

Ještě nebyla úplná tma, takže tam kromě mě bylo jen několik hostů – nejnápadnější z nich byl ramenatý muž s chocholem na klobouku. Seděl v rohu, zády ke stěně a chladnýma očima pozoroval vše, co se kolem dělo. Na stole před sebou měl položený rapír a dýku. Jeho šat byl přepychový, ale zaprášený. Měl hranatý obličej, který zdobil pěstěný vous.

Na první pohled jsem viděl, že to je žoldnéř. Pravděpodobně jeden z těch, co se neustále pokoušejí nalézt sedm zlatých měst. Takoví jsou schopni všeho a většina z nich nenajde nic jiného než hrob v pustině!

Otočil jsem se k němu zády a napil se vína.

Už jsem na něho téměř zapomněl, když tu se náhle prudce otevřely dveře. Dovnitř vtrhli dva vousatí, otrhaní chlapi, zdálo se, že zapomněli něco, co naléhavě potřebují. Vyšší z nich měl děravou kazajku a černé, ošuntělé kalhoty. V pravé ruce držel velkou pistoli. Menší z nich měl v pravé ruce kord, v levé dýku.

V cantině se okamžitě rozhostilo ticho.

Oba muži zůstali stát několik kroků od mého stolu. Chlap s pistolí mířil na žoldnéře.

Ten vstal, ale za stolem měl málo místa. Jeho dva protivníci nevypadali tak, že by se mínili vzdát!

„Už nám nebudeš fušovat do řemesla, ty pse! Jdi k čertu!“ vyhrkl muž s pistolí. Jen, co domluvil, zmáčkl spoušť.

Raději to ani neměl říkat. Zatímco hovořil, jsem totiž bez váhání vzal rapír, který jsem měl položený na stole. Vyskočil jsem ze židle a zvedl mu rukou pistoli. Třeskl výstřel a kulka se zaryla do stropního trámu.

Jeho kumpán na mě chtěl zaútočit kordem. Rychle jsem vytrhl rapír z pochvy a máchl jsem mu těsně kolem obličeje. To ho zastavilo, zatímco muž s pistolí vytáhl z pochvy meč. To však již jednal žoldnéř a dýkou ho zneškodnil.

To všechno se odehrálo tak rychle, že můj sok neměl čas na mě zaútočit. Poranil jsem ho na ruce. Zároveň musel postřehnout, že jeho kumpán už mu nemůže krýt záda. Takže uskočil, vyhrkl šťavnatou nadávku a utekl.

„To se povedlo, mladý příteli,“ řekl mi žoldnéř a poklepal mi po rameni. Měl veselé tmavé oči a já nyní viděl, že mu již šediví vous a vlasy. Mohl být tak o dvacet let starší než já, přesto se pohyboval s mrštností, jakou by mu záviděli i mladíci. „Co kdybychom se trochu pobavili,“ dodal a ukázal na dveře, zatímco rapír strčil do pochvy. Z tmavorudé kazajky vytáhl malý váček, ve kterém cinkaly mince. Hodil jej bledému hostinskému, který stál vedle mrtvého. „Zařiď to pro mě, Juane! Nesnáším vyšetřování a protokoly!“ Pak jsme šli ven. Po druzích mrtvého atentátníka ani vidu ani slechu.

Jelikož ani já jsem neměl chuť se bavit se španělskými úřady, vydal jsem se s ním úzkými uličkami směrem k přístavu. Ruku jsem však měl na zbrani. Mezi všemi těmi žebráky a otroky se mohl kdykoli objevit další ničema.

Muž, kterému jsem za to vděčil, zůstal po celou dobu po mém boku. Teprve když si byl jist, že už další útok nehrozí, se otočil ke mně. „Myslím, že je načase se představit. Jmenuji se Sean Morrigan a jsem z Derry v zeleném Irsku! Podle tvého přízvuku bych řekl, že i ty jsi byl poddaným jejího veličenstva Alžběty, je to tak?“

Váhal jsem, neměl jsem odvahu mu věřit. Takže jsem odpověděl: „Několik let jsem pobýval v Anglii, to je pravda. Ale vlastně jsem poddaným německého císaře.“ A jelikož ten udržoval se Španělskem dobré vztahy, nemohl jsem tou odpovědí vzbudit podezření.

Morrigan na mě spiklenecky mrkl. „Přeběhls, tak jako já, vidím to na tobě! Dávej pozor! Byl jsem dobrý irský katolík, dokud nás Angličané nenaučili, že kacířství je lepší. Takže jsem s Johnem Hawkinsem vyjel na kaperskou plavbu do Nového světa. Ukořistili jsme spoustu zlata a stříbra! Když jsme padli do zajetí, vzpomněl jsem si na své katolické mládí a teď jsem věrným poddaným jeho katolického veličenstva Filipa II.!“ Žoldnéř se vesele rozesmál. „Vypadáš jako kacíř z nepřátelské země! Nepopírej to! Jsi Christoph Hohenfels, o kterém se tu už nějakou dobu mluví. Žiješ na Estancia de Cordoba… a nebude to dlouho trvat a objeví se tam španělští úředníci, kteří se tě budou ptát na tvé papíry.“

Zastavil jsem se. Stáli jsme v přístavu, nedaleko malé karavely, která čekala na vyložení. Mužstvo muselo být na pevnině, poblíž každopádně nikdo nebyl.

„Odkud to všechno víš?“ zeptal jsem se.

Morrigan na mě mrkl: „Jsem ve službách jednoho velmi vlivného pána! Pomohl mi dosáhnout tu jisté vážnosti. A Veracruz je malé město. Tady se nic neutají.“ Už se neusmíval. „Chceš před inkvizici, příteli?“

Přeběhl mi mráz po zádech. Od chvíle, kdy jsem před patnácti lety uprchl do Anglie, jsem papeženským katům ještě nikdy nebyl tak blízko!

„Zachránils mi život a na něco takového nezapomenu,“ řekl Morrigan. „Proto chci zase na oplátku zachránit já život tobě. Ale obávám se, že budeš muset pracovat pro mého pána. Jinak to nepůjde.“

„Proč tě ti chlapi chtěli zabít?“

Irčan pokrčil rameny.

„Obchody. Kdysi jsem byl rychlejší než oni a to je stálo spoustu peněz a prestiže. Španělé jsou holt ctižádostiví. Takže mě chtěli poslat k čertu. Takové věci jsou tu na denním pořádku. S tím jako můj partner budeš muset počítat. Ale je to lepší než autodafé, to mi věř, amigo!“

Pomyslel jsem na to, jak hostinskému hodil váček s mincemi. Očividně byl ve Veracruzu známý a skutečně měl jistý vliv, jinak by se z té hospody nemohl vzdálit tak chladnokrevně.

„Rozmyslím si to,“ klidně jsem odvětil. Věděl jsem, co to znamená pracovat jako žoldnéř! Pohlédl jsem na široširé modré moře, které jsem viděl za stěžni karavel. Přál jsem si být tam venku – i kdyby to byla korzárská bárka jako Gilead. Hlavně kdyby mi nad hlavou vlála anglická vlajka!

„Nepřemýšlej dlouho!“ řekl žoldnéř anglicky. „Jsi rychlý chlapík, jinak bych ti tu nabídku nedával. A protože jsi mi zachránil život, něco ti prozradím: pověz té židovce na estancii, ať se ukryje někde jinde! Jinak upálí i ji! Už se plánuje vyšetřování!“

Tato slova mě skutečně vyděsila. Dobře jsem věděl, koho má na mysli. Přesto jsem zašeptal: „Jaké židovce?“

„Doni Isabelle, komu jinému? Opravdu si myslíš, že to je její skutečné jméno?“ tiše zabručel. Nenápadně se rozhlédl, zda nikdo neposlouchá. Široké, prosluněné nábřeží však bylo prázdné. „Jestli chceš, tak se uvidíme za tři dny v katedrále, v poledne! Pak se budeš moct setkat s mým pánem! Využij této šance, příteli!“ Poplácal mě po ramenou a mlčky odešel. Hleděl jsem za ním.

Dostal jsem šanci – zato mě však začaly trápit nové obavy.

17. dubna

Dnes večer jsem varoval Isabellu.

Byla velmi udivená, když jsem ji po večeři v příhodný okamžik oslovil. Když jsem jí sdělil, že inkvizice připravuje její vyšetřování, spatřil jsem v jejích velkých, modrých očích zděšení. Vteřinu panovalo v malé knihovně vedle jídelny nepříjemné ticho a vlídné zvuky jarní noci jako by byly tisíce mil daleko.

„Jak to víte?“ zašeptala.

„Poznal jsem někoho, kdo mě varoval,“ odpověděl jsem. „I mně totiž hrozí něco podobného!“ Zkoumavě si mě prohlížela a pak se usmála.

„Myslela jsem si to,“ řekla. „Když jste tehdy stál na cestě. Váš příběh byl celkem věrohodný, ale ne dost. Možná jsem vás pozvala právě proto, že jsem věděla, že jste spřízněná duše! Vy přece nejste bandita, že?“

Zavrtěl jsem hlavou. Pak jsem jí všechno povyprávěl. Pověděl jsem jí o tom, jak inkvizice pronásledovala mou rodinu, o svém útěku do Anglie, o svém rozhodnutí bojovat proti papežencům, když jsem se dozvěděl, že vyvraždili mou rodinu. O ztroskotání mé lodi a o všem, co z toho vyplývalo.

Isabella se smutně usmála, když jsem dokončil svůj neveselý příběh. „Naše osudy se podobají, můj příteli,“ tiše řekla. „Vy jste protestant, já židovka. Jediný rozdíl je v tom, že můj lid španělská koruna pronásleduje déle. Můj otec podplatil jednoho kapitána, abych mohla odplout od Nového světa – tušil, že se blíží pronásledování. Chtěl s matkou odjet do Nizozemí, ale obával se, že cesta tam a válka by pro mě byly příliš nebezpečné.“ Zhluboka se nadechla a já v jejích očích spatřil slzy. „Dosud jsem od nich nedostala žádnou zprávu.“

Chytil jsem ji za ruku. „Vím o možnosti, jak nám oběma pomoci, doňo Isabello! Přes onoho známého, o kterém jsem vám pověděl, bych se mohl zkontaktovat s vlivnými kruhy a možná by se mi mohlo povést obstarat nám řádné papíry! Do té doby se musíte skrývat na místě, které nikdo nezná! Pospěšte si – protože pochopové inkvizice se tu mohou objevit každým okamžikem!“

„Nevím, kam bych měla jít,“ odpověděla. „Ale proč mi chcete pomoct?“

„Netušíte to, Isabello?“ zeptal jsem se jí. Pak jsem se k ní sklonil a políbil ji. Přijala můj polibek.

Měl jsem pocit, že musím omdlet štěstím.

+ + + + +

Černý vlk naposledy pohlédl na prostý dřevěný kříž, který stál na mýtině. Bylo to tiché, slunné místo v lese. Malé ruce by se to líbilo, pomyslel si Černý vlk.

Frank Elliot ji pohřbil po bělošském způsobu a Černý vlk mu to kupodivu nevyčítal. Elliot byl dobrý muž, který mu zachránil život a čtyři týdny o něho pečoval. Byť to byl wasichu, nevycházela z něho zlá síla.

Černý vlk doufal, že Malá ruka je teď šťastná. Pokud byla pravda to, co říkali šamani, pak nyní byla na lepším světě.

Mladík pobídl mezka a vydal se na západ, do lesa. Elliot jel za ním na koni, který mu před několika týdny dal Lakota. Boj s Vranami byl už jen vzdálenou vzpomínkou, jako kdyby k němu nedošlo před pěti týdny, ale před padesáti lety. V podstatě to byla jen vzpomínka z jiného světa.

Ze světa, ve kterém ještě existoval kmen Černého vlka.

Oba muži mlčky projížděli prosluněným lesem. Nad hlavami jim zpívali ptáci, zvěř si je zkoumavě prohlížela. Blížila se letní horka, zatím však panovalo příjemné, takřka rajské klima.

Ti dva se tím však kochat nemohli. Oba byli zahloubáni do svých myšlenek a měli strach z okamžiku, kdy spatří zbytky vesnice.

Elliot si velmi dobře vzpomínal na hrůzu, kterou tam viděl. Více než dvě stě mrtvých, spálená te-pee, zničené zbraně a výbava, nespočetné mršiny mrtvých zvířat. Popsal to Černému vlku, ale chtěl, aby to mladík viděl sám.

Černý vlk měl na sobě mokasíny, kožené kalhoty a jelenicovou košili, tak jako Elliot. Za opaskem měl nůž a v sedlovém pouzdře jednu z Elliotových pušek. Mladý indián se s ní naučil zacházet rychle.

Elliot měl pocit, že to bude potřebovat.

Mezi větvemi švitořily sojky, když se brodili potokem k údolí, kde kdysi stála vesnice.

Černý vlk zastavil. Nevěřícně hleděl na vesnici. Slyšel, jak Elliot zaklel.

Místo, kde předtím stála vesnice, nyní bylo prázdné.

Ještě bylo vidět, kde předtím byla teepee, kudy vedly cestičky, kde se pásla stáda koní. Ale jinde už začala růst tráva. Bylo jasné, že brzy už nebude nic prozrazovat, že tu kdysi stála lakotská vesnice.

Černý vlk přijel blíž. Tu a tam byly vidět úlomky zlomených šípů, cáry šatů, kousky polámaných tyčí z te-pee. Ale těchto stop nebylo moc a pokud by kmen odtáhl jinam, vypadalo by to stejně.

„Tady jsou stopy vozů,“ řekl Frank Elliot. Přijel na západní okraj vesnice. Koleje už v trávě téměř nebyly vidět, Černý vlk a Elliot však byli zkušení stopaři.

„Byla to řada velkých, těžkých vozů,“ zamumlal Elliot. „Nejméně deset, řekl bych. Všechno tu uklidili!“ Pohlédl na hory na západním obzoru. „Vypadá to, že jeli tam.“

„Ať už to udělal kdokoli – obával se pomsty Lakotů. Brzy nadejde doba velkého letního shromáždění. Pokud se sedm poradních ohňů rozhodne vyhlásit válku, bude to s vrahy vypadat bledě!“ chraplavě řekl Černý vlk. „Kdybych jen věděl, co to bylo za lidi!“

Rozhlédl se po místě, kde bývala vesnice. Bylo to, jako by veškeré stopy po jeho kmeni odnesli duchové. Vybavilo se mu pochmurné vidění.

Bylo to varování, které mu poslali jeho bratři vlci? Byl příliš hloupý a nerozuměl mu?

„Mají nejméně sto pušek a přijeli s vozy a mezky,“ zabručel Frank Elliot. „To vypadá na bělochy. Ale ty jsi viděl jen indiány! Očividně jsou tu bílí obchodníci, kteří si získali mocné spojence.“

„Bojí se, jinak by se tolik nenamáhali s odstraňováním stop. Ale na něco zapomněli!“ Černý vlk ukázal na koleje vozů. „Ty zůstaly. Stačí jen jet podle nich a budeme vědět, kdo chce zničit můj lid.“

„Jsi blázen,“ řekl Elliot. „Už jednou tě málem oddělali. Sám nemáš šanci!“

„Mohl bych jet k Oglalům,“ klidným hlasem řekl Černý vlk. „Patří k sedmi poradním ohňům, k lidu Lakotů. Ale trvalo by to dlouho, než by sem dorazili jejich bojovníci. Do té doby už by veškeré stopy zmizely. Takže musím jet sám!“

„Nemůžu tě doprovázet, chlapče,“ řekl Elliot. „Jestli vyjedeš, budeš se muset spoléhat sám na sebe. Vedu tu v divočině nádherný život a nechci, aby skončil příliš rychle.“ Ukázal na prérii, na modravé hory. „Radím ti, abys jel ke svým bratrům Oglalům a na všechno zapomněl! To je jediná šance jak přežít. Už jsem ti přece vyprávěl o běloších, o obchodnících a vojácích! Co chceš dělat, když tě stopa přivede do Fort Coltonu? Jacob Colton je mocný muž a má mnoho bělochů s puškami. Dokonce ho poslouchá mnoho indiánů. Jsi sám! Nemáš šanci!“

Černý vlk měl chladnou tvář. Pohlédl do horalova rozhněvaného obličeje a viděl v jeho očích hořkost.

Frank Elliot poznal špatnost bílé civilizace a uprchl před ní do divočiny. Nežil na prérii proto, aby lovem kožešin vydělal jmění, jako mnoho jiných traperů. Nelovil víc, než potřeboval k životu, a pasti používal jen zřídkakdy. Nalezl na prérii klidný život a nechtěl, aby byl znovu nucen dělat věci, které mu byly proti srsti.

Černý vlk to věděl, vyslechl si jeho vyprávění a nyní hleděl do jeho tváře.

„Jeď zpátky,“ řekl Černý vlk. „Přijedu za tebou.“

„Kam chceš jet?“

„To, co tu musím udělat, je wakan,“ vážným hlasem odpověděl mladík. „Musím se setkat se svým duchovním bratrem. To není nic pro bělocha. Musíš to pochopit.“

Elliot přikývl. Měl své zkušenosti s indiány a věděl, jak vážně berou takové věci.

Tento prorok měl pravděpodobně – pokud se dalo věřit knize z vesnice Černého vlka – bílé předky, kteří sem přišli kdysi dávno. Ale to nic neměnilo na tom, že to byl tělem i duší Lakota. Chtěl se ponořit do vidění a Elliot doufal, že mu toto vidění pomůže.

„Jak chceš,“ zabručel horal. Díval se, jak mladík odehnal svého mezka do lesa. Ve vánku se mu pohybovalo orlí péro ve vlasech. Připomínalo tažení proti Vranám, tažení, které se odehrálo v jiném světě.

Ve světě, kde jeho kmen ještě existoval.

+ + + + +

Frank Elliot strávil následující dny opravami stáje. Před mnoha měsíci ji postavil vedle domu a bylo načase opravit jednu stěnu a zajistit stáj proti průvanu. Traper několik dnů tvrdě pracoval, a když poslední škvíru zacpal hlínou a travou, byl více než spokojený.

Vyšel ze stáje, poplácal pinta po krku a z chaty přinesl hrnek studené vody. Hrdě si prohlížel novou stěnu, opravená místa a vylepšené dveře. Dopil vodu – a pak si všiml jezdců.

Přijížděli od potoka.

Bylo to pět mužů. První z nich byl oděn do kůže a na hlavě měl čepici z mývala. Ostatní čtyři na sobě měli plátěné oděvy a ploché klobouky. Všichni však byli vyzbrojeni dlouhohlavňovými puškami.

Frank Elliot postavil svůj hrnek stranou a sáhl po pušce, která se opírala o stěnu vedle dveří. Věděl, že proti pěti mužům mu moc nepomůže, ale chtěl jim ukázat, že to nebudou mít snadné. V divočině bylo moudřejší nikomu nevěřit.

Po několika vteřinách obtloustlého muže v čepici z mývala poznal. Měl kulatou tvář, ale jeho úzké, světlé oči byly chladné. Byl to Bill McCluskie – bývalý traper, který se stal tajemníkem a osobním strážcem majora Coltona.

„Zdravím vás, Franku,“ řekl McCluskie, když zastavil před Elliotovým srubem. „Nebylo snadné vás najít. Ale vypadá to, že se nám to podařilo.“ Pohlédl na své muže. Přikyvovali, ale nespouštěli Elliota z očí.

Ramenatý horal se ještě stále opíral o stěnu chaty. V rukou uvolněně držel pušku. Cítil, jak si ho McCluskieho lidé číhavě prohlížejí, přestože tak jako McCluskie měli pokerové tváře.

„Myslel jsem si, že jste neustále po boku pana Coltona,“ odpověděl Elliot. „Udivuje mě, že vás tu vidím, McCluskie. To už jste se v pevnosti nudil?“

Tělnatý traper se chraplavě rozesmál. „Máte pravdu. Čas od času člověk musí na čerstvý vzduch, jinak zleniví.“ Zvědavě pohlédl na srub, ale Elliot nijak nedal najevo, že by ho chtěl pozvat dovnitř. Chování těch mužů mu bylo podezřelé. Kdo ví, co chtěli!

„Nepřijeli jsme sem proto, abychom klábosili,“ dodal McCluskie po krátké pauze a nyní byl jeho hlas tvrdý a chladný. „Jsem tu proto, abych ověřil fámu o bitvě mezi indiány. Tvrdí se, že před několika dny tu byl přepaden a pobit celý jeden kmen. Víte, že pokud mezi indiány vypukne válka, tak jsou v ohrožení i naše skalpy, Elliote. Viděl jste něco takového – před čtyřmi, pěti týdny?“

Elliot s odpovědí váhal nejen kvůli tomu, že McCluskieho podezíral z toho, že byl do masakru zapletený. Především ho varoval tón, kterým mu položil tu otázku – byl stejně číhavý jako pohledy jeho mužů!

„A kdybych něco viděl?“ odvětil Elliot. Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst. Cítil, že jde o hodně.

V McCluskieho očích se zajiskřilo, načež tělnatý muž řekl: „No tak, Elliote, nemluvte v hádankách! Viděl jste něco, nebo ne?“

„Slyšel jsem v lese střelbu. Neměl jsem pocit, že by to byl obyčejný boj mezi dvěma kmeny. Indiáni nebojují jako my – pro ně je to spíš zábava, férová hra. Ale ta střelba zněla jako skutečná bitva.“ Elliot pohlédl na McCluskieho a dodal: „Nebyli to náhodou vaši lidé, kdo tam střílel?“

„Jak jste přišel na takový nesmysl?“ rozzlobeně zabručel McCluskie. „Už jsem vám přece řekl, že to byla válka mezi rudokožci! Takže jste něco slyšel, Elliote. Byl jste se tam podívat?“

Frank Elliot nehnul ani brvou. „Do takových věcí se nemíchám, McCluskie. Nejsem tu od toho, abych válčil. Rozumíte?“

McCluskie si odplivl. Elliotova odpověď se mu nelíbila. „Vyhýbáte se odpovědi, Elliote.“

Elliot neměl košili a McCluskie mohl vidět, jak se mu napjaly svaly. Elliot se narovnal a v jeho tváři se objevil tvrdý výraz: „Dobře mě poslouchejte, McCluskie! Tady nejsme v armádě a vy nejste můj nadřízený! Takže mi přestaňte klást ty hloupé otázky a povězte mi, co vlastně chcete!“

McCluskiemu se jiskřilo v očích. Sevřel pažbu pušky a levou rukou výhružně ukázal na Elliotovu hruď. „Je mi úplně jedno, co jste viděl nebo slyšel, Elliote! Ale jestli mně nebo majorovi začnete dělat problémy, jste vyřízený. To si zapamatujte! Sám jste právě řekl, že tu nejsme v civilizaci. Nikdo by si toho nevšiml, kdybyste zmizel…“

„Možná to přece jen stříleli vaši lidé, že?“ naoko přátelsky zamumlal Frank Elliot. Ve skutečnosti však byl napjatý a hleděl na ně přivřenýma očima. Kdyby někdo z nich pohnul zbraní, zastřelil by ho a pak by se ještě mohl pokusit stáhnout do chaty, kde by se mohl bránit. Měl ještě dvě nabité pušky, pistoli a krom toho sekeru a nůž.

Vypadalo to, jako by ho McCluskie chtěl jednou provždy umlčet.

Zavládlo tam nervózní napětí. Každým okamžikem mohlo dojít ke krveprolití – Frank Elliot však byl připraven.

Po několika vteřinách ale McCluskie zvedl ruku z pušky. Zašklebil se a řekl: „Ne, můžu vám přísahat, že moji lidé to nebyli,“ zabručel McCluskie. „Ale jedno si zapamatujte: nesnáším, když si ze mě někdo utahuje, a major Colton jakbysmet. Hodně štěstí, Elliote!“

Elliot hleděl za pěti muži, kteří rychle jeli k potoku. Ve vzduchu se vznášel zvířený prach.

Frank Elliot tiše zaklel a opřel pušku o stěnu. Měl pocit, že tímto to neskončilo.

Tím to teprve začalo.

+ + + + +

Večer se vrátil Černý vlk.

Na černém mezkovi vyjel z lesa a právě jel do svahu, když se Frank Elliot vracel s vodou. Elliot na něho pohlédl a málem pustil vědra s vodou.

Černý vlk seděl na hřbetě mezka, tváře měl pomalované válečnými barvami a na sedle měl zavěšený štít s černými, magickými znameními. Přes rameno měl pověšený luk a toulec s šípy, v ruce držel oštěp. Zastavil u ohrady a pohlédl na Elliota.

Horal postavil vědra na zem.

„Jsem rád, že tě vidím,“ řekl. Ukázal na štít, který visel na sedle. „Kde jsi vzal ty zbraně? Musím říct, že jsi mi nahnal strach, když jsem tě spatřil!“

Černý vlk pohnul oštěpem. Na ratišti se houpalo dlouhé orlí péro. „Moji bratři, vlci, mi ukázali, kde ty zbraně najdu,“ pomalu odvětil. Ukázal směrem na západ. „Brzy budu muset vyjet. Chci si ale ještě vzít knihu.“

Takže v okolí vesnice přece jen něco zůstalo, pomyslel si Elliot. Dělal si o mladíka starosti.

Mladý indián se během několika dnů velmi změnil. Bylo by však neslušné se ho ptát na jeho zážitky a vidění. Proto Elliot jen řekl: „Byli tady lidé z Fort Coltonu, Jacku. Varovali mě, abych nestrkal nos do jejich záležitostí. O to víc to platí pro tebe!“

„Viděl jsem je odjíždět,“ klidným hlasem odvětil Černý vlk. Seskočil z prostého indiánského sedla, položil oštěp na zem a vzal pušku, kterou mu dal Elliot. Podal ji vousáči a řekl: „Patří tobě. Už ji nepotřebuji.“

„Jak chceš,“ zamumlal Elliot. Rozpačitě potěžkal dlouhou zbraň v rukou a řekl: „Myslím, že nechápeš, do čeho se pouštíš! Lidé v pevnosti jsou nebezpeční a získali už na svou stranu několik indiánských kmenů. Co budeš dělat, když zjistíš, že tvůj kmen zničili oni?“

Černý vlk traperovi pohlédl do očí. „Myslíš, že to byli oni?“

Elliot mu rychle uhnul pohledem. „Nebudu nikoho obviňovat, Jacku! Nemám pro něco takového důkazy!“

„Pokud to byli oni, tak se to dozvím,“ řekl Černý vlk.

Přišel do srubu a vzal knihu, která byla uložena v jedné bedně, zabalená do bizoní kůže. Vrátil se a vložil ji do jedné ze sedlových brašen. Elliot na to nic nenamítal. Kniha byla to poslední, co mladíkovi zůstalo po jeho kmeni.

„Nechceš ještě den zůstat?“ zeptal se Elliot. Náhle se cítil osaměle – a to byl pocit, který nezažil už roky. „Je mi to líto, ale musím jet,“ klidně řekl Černý vlk. „Vděčím ti za svůj život a na to nikdy nezapomenu! Toho mezka ti brzo přivedu zpátky a několik koní k tomu!“

Elliot se nad tou troufalostí musel bezděky zasmát. Mladík však měl na to, aby ukořistil třeba i tucet koní!

Elliot ho přátelsky poplácal po rameni. „Ale opravdu dobrých, rozumíš?“ Pak mnohem vážněji dodal: „Dávej na sebe pozor, Jacku!“

„Hodně štěstí, můj příteli,“ odvětil Černý vlk a bleskově se vyšvihl na mezkův hřbet. Zvolal válečný pokřik a cvalem se vydal ze svahu dolů.

Elliot byl udiven tím, jak ovládal zvíře, které bývalo dřív tak vzpurné. Hleděl za mladíkem a ptal se, zda to, že jeho bratry jsou vlci, je pravda.

„Pokud to byli oni, tak se to dozvím,“ tiše opakoval indiánova slova. Pomyslel na výraz v jeho tmavomodrých očích a náhle mu po zádech přeběhl mráz.

Pokud příkaz k vraždění dal Colton, pak by nechtěl být v mladíkově kůži.

+ + + + +

Z DENÍKU CHRISTOPHA VON HOHENFELS

22.dubna

Toto pondělí jsme brzy ráno vyjeli k misii padre Antonia Lopeze. Sean Morrigan byl v dobré náladě, jak se zdálo. Už jsem ho však znal dost dobře na to, abych věděl, že se mu ten úkol líbí stejně tak málo jako mně. Bohužel to však vypadalo, že nemáme na vybranou.

Opustili jsme město a vydali se na sever. Na polích pracovali otroci a domorodci, které hlídalo několik Španělů. Jednou jsme předjeli skupinu vojáků, jejichž helmy a brnění se na slunci leskly. Srdce mi divoce bušilo, když jsme je míjeli, ale nevšímali si nás.

Musel jsem pomyslet na gardisty, kteří doprovázeli hraběte Perrase, když jsme se s ním v pátek setkali v kostele. Hrabě Perras byl malý, neuvěřitelně korpulentní muž s dvojitou bradou. Na prstech měl zlaté prsteny, na hrudi se mu skvěl zlatý náhrdelník. Šperky kontrastovaly s jeho upjatým oblečením, jež odpovídalo dvorskému stylu. Hrabě Perras měl malé, ale velmi živé a lstivé oči, které mě od první chvíle zneklidňovaly. Hned jsem věděl, že pracovat pro tohoto člověka je chyba.

Kostel byl prázdný a ve svitu stovek svíček se brnění gardistů, kteří hraběte doprovázeli, lesklo. V zákoutí, kam jsme se uchýlili, však byla tma.

Po opatrném a zdvořilém představení šel hrabě hned k věci. Pohlédl na mě a řekl: „Víte, že by mi stačilo jenom hnout prstem a byl byste zatčen, rytíři von Hohenfels! Ale mohu vám obstarat i perfektní papíry s pečetěmi, jejichž pravost nebude nikdo moct zpochybnit. Dostanete je a padesát dukátů k tomu, pokud mi uděláte laskavost.“ Promnul si vous, aniž mě spustil z očí, a pomalu dodal: „Jak již pravděpodobně víte, mám velké plány. Jde o expedice na sever, které mají nalézt sedm zlatých měst a podrobit pohany. Jeden muž mi však stojí v cestě a dělá mi potíže už tady ve městě. Je to františkánský páter Antonio Lopez. Nepotřebujete vědět víc než to, že se ho chci zbavit. Odstraňte toho ničemu, který státu a církvi svaté působí větší škody než deset anglických korzárů!“ Netrpělivě mávl rukou směrem k Morriganovi. „On ví, kde ten parchant je. Ve dvou to zvládnete! A teď běžte. Spěchá to!“ S těmito slovy si upravil plášť a otočil se k odchodu.

„Ještě okamžik, Vaše Excelence,“ řekl jsem. Cítil jsem, že se Morriganovi zatajil dech, jako by to z mé strany bylo nezdvořilé. To mi však bylo jedno. Nemínil jsem se plazit před nějakým španělským ničemou, který potřebuje nájemné vrahy! Hrabě Perras se zastavil, povzdechl si a zabručel: „Co je?“

„Ještě jste neslyšel mé podmínky,“ odpověděl jsem klidným hlasem. Viděl jsem, jak vytřeštil oči, a dodal jsem: „Potřebuji ještě papíry pro jednu osobu, stejně kvalitní jako pro mě. Za to se vzdám svých padesáti dukátů, Excelence. Dejte mi ty papíry a můžeme si plácnout!“

„Vy jste zešílel, mladý muži!“ sykl hrabě Perras. „Vy si nemáte co klást podmínky! Je vám jasné, že moji muži vás mohou na místě zatknout?“

„Mohou to tak nanejvýš zkusit,“ odvětil jsem s chladným úsměvem. Ruku jsem měl položenou na rukojeti rapíru a v pase jsem cítil tlak dvouhlavňové pistole, kterou mi půjčil don de Cordoba. „Pokud se jim to však nepovede, dozví se celý Veracruz, kdo usiluje o život zbožného mnicha!“

Hrabě Perras zrudl. V té chvíli jsem byl přesvědčen, že vydá příkaz k mému zatčení. Měl u sebe šest ozbrojenců – než by se však ke mně dostali, vpálil bych mu kulku do hlavy!

Náhle se chraplavě rozesmál. V očích se mu jiskřilo, jeho ústa se ale smála.

„Líbíte se mi, mladý muži! Pokud se se stejnou odvahou postavíte mým nepřátelům, bude se nás brzy obávat celé Nové Španělsko! Tak dobrá! Až uslyším, že ten kacířský padre zemřel, dostanete ty papíry! Ale teď už běžte!“

Pak odešel. Jeho kroky zněly tichým kostelem.

Morrigan do mě dloubl loktem a s úsměvem zašeptal: „Vhodné místo na domluvu likvidace padreho, že, amigo?“

Po cestě mezi nekonečnými poli, na kterých pracovali otroci, jsem se ho zeptal, proč chce hrabě zabít právě toho mnicha. Copak stát neměl misiím pomáhat?

„Znáš spisy Las Casase?“ zeptal se Morrigan a já přikývl. „Nu, je hodně mnichů, kteří uvažují takto. Vyčítají státu, že vybízí k pobíjení indios, namísto toho, aby z nich vychoval řádné křesťany. Dokonce chtějí prosadit zákaz zotročování indios. Chtějí řídit velké misie, na které by španělští dobytkáři a dobrodruhové nesměli vkročit. Jistě si dokážeš představit, že mnoho osadníků duchovní nenávidí!“

„A hrabě Perras má nějaké zájmy, kterým onen padre Lopez překáží?“

„Perras je velký encomendero, můj příteli! Povraždil a vyhnal tisíce indios a má na svých usedlostech stovky otroků – ačkoli je to zakázáno!“ Morrigan se zašklebil. „Padre Lopez mu dělá starosti a proto se hrabě chce pomstít. Kromě toho padre plánuje velkou expedici na sever, do zcela neprozkoumané oblasti. Bude ho doprovázet mnoho pohanů obrácených na víru. Padre by rád založil mnišský stát, kam by byl chamtivým Španělům vstup zakázán. A to právě v krajích, které chce dobýt i hrabě Perras. Tím tomu nasadil korunu, že?“

Pak jsem mlčel, dokud se před námi neobjevily bílé zdi nové misie. Nyní přišlo to, čeho jsem se obával – hrabě Perras byl ničema a já měl v jeho službách zabít slušného člověka. To však nebyla jediná starost, která mě trápila.

Už jsme od misie byli jen sto kroků, když tu jsem zastavil. „Lopez je vážený člověk, že? A ty jsi mi vyprávěl, že jsi dosud bojoval jen proti gaunerům a zloduchům, že?“

Morrigan přikývl. „Ani mně se to nelíbí, ale copak máme na vybranou?“

„Co hraběti zabrání v tom, aby nás nechal zatknout a rozčtvrtit, jakmile padre zhyne?“ zeptal jsem se. „Kdybychom se opili a pověděli, kdo nám dal ten úkol, byl by Perras vyřízený! Ale kdo uvěří dvěma vrahům, které sám nechá zatknout? Ta myšlenka mě pronásleduje od chvíle, kdy jsme opustili kostel!“

Morrigan sevřel rty. „A to mi říkáš teprve teď, amigo?“ zasyčel. „Kruci!“ Pohlédl na bílé zdi před námi, na otevřenou bránu. Potom se lehce pohnul v sedle a jeho skvostný ryzák začal klusat. „Nejdřív zjistíme, jaká je situace. Pak se rozhodneme, zda padreho navštívíme nebo ne.“

Jel jsem za ním do patia misie. To první, co jsem uviděl, bylo několik indios v pestrých oděvech, kteří opravovali starý dvoukolák. Další obdělávali zahradu ve stínu kapličky. Nikde žádný Španěl, který by na ně dozíral.

Morrigan přijel k indios u dvoukoláku. „Musím mluvit s padrem Lopezem!“ zvolal na ně. „Ukažte mi, kde ho najdu!“

Indios na něho hleděli. Neviděl jsem v jejich snědých tvářích žádné city, nelíbilo se mi však, jak si ho prohlížejí. Ostatní muži přestali pracovat a přišli k nám, s rýči a krumpáči v rukou. V jejich tvářích se zcela jasně zračilo nepřátelství.

„S vámi mluvit nechci,“ klidně řekl Morrigan. „Jenom mi ukažte…“

„Ty jsi Morrigan, Perrasův žoldnéř!“ zvolal mladý indio, který v rukou držel krumpáč. „Tady nemáš co dělat! Běž a vezmi si svého kumpána s sebou!“

„Počkat…“ řekl zneklidněný Morrigan.

„Jdi!“ zvolal indio a přikročil k jeho koni. Zvíře se okamžitě splašilo a vzepjalo se na zadní.

Morrigan zaklel a sáhl po rapíru, ale indios ho strhli ze sedla.

Přijel jsem k nim a dva z nich jsem srazil k zemi. Potom jsem zpoza opasku vytáhl pistoli, právě v okamžiku, kdy se proti mně vrhlo půl tuctu indios.

„Jestli chce někdo jít k čertu, tak stačí udělat jediný krok!“ zvolal jsem.

Indios přede mnou se zastavili, když jsem na ně namířil. Ostatní, kteří stáli okolo Morrigana, však zvedli rýče a krumpáče, když se pokusil vstát.

Otočil jsem pistoli, abych vyřídil alespoň jednoho z jeho protivníků, když tu se ozval chraplavý hlas: „Stát! Ve jménu Božím, stát!“

S pistolí v ruce jsem pohlédl ke kapličce.

Tam stál mohutný, tmavovlasý muž s černýma očima, který si nás měřil pohledem. Byl oděn do prosté hnědé kutny a měl velké ruce. Mohlo mu být tak kolem čtyřiceti let, ale v krátce střižených vlasech ještě neměl šediny.

„Co se děje?“ vyhrkl na indios, kteří právě ustoupili od Morrigana. Irovi se na čele táhl krvavý šrám. Zvedl pěsti a vypadalo to, že chce všechny srazit k zemi.

„To je Sean Morrigan, Perrasův pacholek!“ zvolal mladý indio, který vedl útok. „Dávejte pozor, padre! Chtějí vás zabít!“

Otočil jsem svou těžkou dvouhlavňovou pistoli a namířil ji na padreho. Na toho to dojem neudělalo. Chladně jsem se na něho usmál, načež jsem si zbraň opět strčil za opasek.

„Vidíte, nevyužili jsme příležitosti!“ odpověděl jsem. „Přicházíme v míru, padre!“

„To si ještě vyjasníme,“ odpověděl padre. Sešel ze schodů kapličky a několika přátelskými slovy poslal indios zpátky do práce. Nepokáral je za přehnanou horlivost. Očividně je instruoval, aby podezřelé cizince vítali takto.

Morrigan si strčil meč a dýku zpět do pochvy. Utřel si krev z čela a otočil se k padremu.

„Musíme s vámi mluvit, padre Lopezi. Můžeme jít někam jinam?“

„Toto místo je stejně dobré jako ostatní,“ odpověděl Lopez. „Boží oči nás vidí všude a já dávám přednost čerstvému povětří před zatuchlou místností. Co tedy chcete, Morrigane? Přinášíte mi výhružku od vašeho pána?“

„Naopak,“ odpověděl Ir. „Copak jsem vás někdy ohrožoval, nebo vám nějak uškodil?“ Teatrálně rozpřáhl ruce. „Vidíte? Ne, přicházíme proto, že chcete s indios a s několika Španěly táhnout na sever. Ten podnik mě zajímá, padre. Je mi líto, že jsem byl v Perrasových službách. Můj amigo pro něho nikdy nepracoval! Myslím, že byste mohl potřebovat ochranu.“

„Ochranu od někoho, kdo možná pracuje pro nepřítele? Všichni jsme v rukou Božích, seňore Morrigane. Ten nám poskytuje dostatečnou ochranu, když chce.“

„Křesťan by neměl nedůvěřovat bližnímu svému,“ řekl Morrigan. „Nepřijeli jsme k vám z touhy po zisku, padre!“

Knězovy moudré oči si nás chvíli prohlížely. Pak řekl: „Budu o tom přemýšlet. Ale pokud pojedete s námi, musíte mi přísahat, že budete poslouchat mé příkazy a že mě nepodvedete! Měli byste uvažovat nad tím, zda se vám to líbí!“ Rozloučil se s námi a odešel. Očividně naši rozmluvu považoval za ukončenou.

„Zmizme, než se na nás znovu vrhnou indios!“ zamumlal Morrigan a nasedl na svého koně. Byli jsme velmi zamyšlení, když jsme opouštěli misii.

23.dubna

Dnes ráno jsem se vrátil na estancii. Očekávala mě hrozná zpráva: Isabellu dopadla inkvizice! Vojáci se jí zmocnili, když byla na cestě do města, kam se chtěla přestěhovat. To znamená, že ji brzy budou vyslýchat!

Morrigan ode mě očekával odpověď, zda provedeme Perrasův úkol nebo ne. Byl jsem příliš zmatený na to, abych o tom mohl přemýšlet.

Isabella v žaláři, možná na mučidlech – to drásalo mou duši!

+ + + + +

Pod horkým sluncem lidé táhli na západ.

Před třemi dny vyrazili z tábora, naložili své stany a zavazadla na smyky a vyrazili. Byla to dlouhá, pestrá kolona, která se pohybovala neuvěřitelným tempem, ačkoli mnozí z nich šli pěšky. Ve vzduchu se vznášel prach, psi štěkali. Mnohé ženy nesly na zádech děti.

Na křídlech houfu jeli ozbrojení bojovníci – většinou měli armádní muškety. Pouze několik jich mělo oštěpy nebo luky. Ohnivé hole, které naháněly hrůzu, byly prostě přitažlivější.

Několik bojovníků jelo vepředu – to byli špehové, kteří měli zajistit, aby je nikdo nepřekvapil. Díky palným zbraním se však kmen cítil jistěji. V okolí nebyl žádný nepřátelský nebo spřátelený kmen, který by měl takovou výzbroj!

Za soumraku se znovu utábořili. Cítili se bezpečně, díky čemuž se muži na hlídkách chovali arogantně a ledabyle – zcela se spoléhali na sílu svých palných zbraní.

Nikdo z nich si nevšiml cizího bojovníka, který se plížil vysokou travou. Tak se dostal až ke stanům.

Černý vlk zůstal ležet na břiše, přímo za malou terénní vlnou, za níž byl dobře skryt. Měl s sebou luk, několik šípů a nůž. Chtěl zjistit víc, než se zatím dozvěděl pozorováním z dálky.

Sledoval stopy vozů do hor a odtud do blízkosti pevnosti. Pak již nebyly vidět, víc však už nepotřeboval.

Pouze bílí muži používali těžké povozy, jejichž stopy byly vidět i po delší době. Indiáni, kteří se usadili poblíž pevnosti, byli po zuby ozbrojení a zdálo se, že s bílými muži v pevnosti vycházejí v dobrém.

Nebylo těžké dospět k závěru, že spolupracovali s bělochy při masakru. Děsivé na tom bylo to, že šlo o Lakoty! Nikdy předtím Lakotové nebojovali proti Lakotům, ať už se jednalo o Oglaly, Hunkpapy, Cernonožce nebo jiné kmeny.

Černý vlk chtěl zjistit, co se stalo.

Sledoval indiány, když vyrazili z tábora směrem na západ. Vzdalovali se od pevnosti.

Proč? Plánovali wani-sapa, společný lov, nebo za tím bylo něco víc? Každopádně tři dny putovali na západ, aniž by poblíž byla stáda bizonů.

Za soumraku třetího dne je Černý vlk pozoroval, když si stavěli vesnici.

Večerem zněl smích žen a dětí, které si hrály, bavily se, nebo něco dělaly; byl slyšet i štěkot psů a řehtání a frkání koní.

Takové idylické scény znal ze života vlastního lidu. Stále nedokázal pochopit, že tito lidé vyvraždili jeho kmen!

Ale byli to bojovníci s mušketami, se znaky na štítech, které byly velmi podobné znakům, které měli na štítech muži, jež Černý vlk zabil v boji.

Byli to Lakotové – a zároveň úhlavní nepřátelé! Nemilosrdnější než Pawneeové, Vrány nebo Šošoni!

Když se setmělo, přikradl se k vesnici. Velký hrom ho často učil, jak se plížit k nepřátelskému táboru a Černý vlk byl dobrý žák. To osvědčil už při svém prvním opravdovém válečném tažení proti Vranám. Doufal, že to stejně tak dobře vyjde i teď.

Viděl táborové ohně mezi te-pee, seděly tam děti. Ženy ještě klábosily před svými stany. Zatím nebyl čas jít na kutě. Hlasy lidí se mísily s vytím vlků, které mu dodávalo zvláštní jistotu. Byli to jeho bratři a věděl, že mu pomohou!

Vyhnul se velkému stádu koní, přestože měl chuť si některé z těch zvířat vzít. Koně dozajista hlídalo několik mužů a těm musel jít z cesty, i kdyby to byli jen výrostci.

Nepřišel tam proto, aby bojoval – chtěl jen pozorovat.

A věděl, že za tmy se bude moci po vesnici procházet. Ani se nemusel převlékat, protože tito lidé byli příslušníci stejného lidu jako on, ač šlo o jiný kmen.

Když jeden vysoký, štíhlý muž opustil vesnici a vydal se ke stádu koní, vstal Černý vlk a zamířil ke stanům. Doufal, že se muž nevrátí příliš rychle – to by ho totiž mohlo prozradit.

Dlouhými, ale klidnými kroky prošel mezi dvěma velkými te-pee.

Jedna squaw ho vesele pozdravila, když šel deset kroků od ní. Černý vlk udělal nezávazné gesto a šoural se dál. Srdce mu divoce bušilo, ale nikdo si nevšiml ničeho podezřelého.

Musel se jen vyhnout ohni.

Tu k němu přiběhl pes a rozštěkal se. Černý vlk k němu klidně hovořil a pes začal mávat ocasem. To prorokovi vyhovovalo – se psem, který mu důvěřoval, byl ještě nenápadnější.

U potůčku, vedle něhož vesnice stála, se posadil do stínu vrby. Slyšel rozmluvu mužů, kteří seděli nedaleko velkého ohně, který rozdělali před jedním velkým te-pee. Někteří z těch mužů měli ve vlasech orlí péra. Očividně patřili k nějaké vlivné válečnické společnosti, možná byl některý z nich náčelník.

Černý vlk předstíral, že hledí na hladinu potoka. Nezachytil však víc než pár žertovných poznámek. Už přemýšlel, zda by neměl jít dál, když tu za sebou uslyšel rychlé kroky.

Instinktivně se pootočil, ale v tom již na něj někdo skočil.

Chytil svého protivníka a svalil se s ním k potůčku, kam z vesnice nebylo vidět. Než však mohl vytáhnout nůž z pochvy, ucítil, že to cizí tělo je měkké, uslyšel veselý smích a všiml si také příjemné vůně dlouhých vlasů. Když pak na svého soka pohlédl, pochopil.

Přepadla ho žena – a to celé byl z její strany žert!

„Překvapila jsem tě, bratříčku!“ zasmála se, když ji chytil za ruce. Pohlédla na něho – a pak ve svitu hvězd uviděl, jak se vyděšeně zašklebila. Nepřekvapila svého bratra, nýbrž někoho úplně cizího!

Vytřeštila oči a tiše se zeptala: „Kdo jsi?“ Cítil bušení jejího srdce, tak blízko si stáli. Než mohla vykřiknout, zacpal jí ústa – a zároveň jí přitiskl nůž k hrdlu.

„Buď tiše, nebo tě zabiju,“ zašeptal jí do ucha. Tak jako jste vy zabili mé lidi, pomyslel si, ale nevyslovil to.

Pohlédl na horní okraj břehu, ale nikdo se tam neobjevil. Zřejmě si toho nikdo nevšiml.

Zvedl ji na nohy a odvedl ji mezi vrby. V ruce držel nůž a dívka viděla válečné barvy v jeho obličeji, takže byla zticha. Vystrašeně na něho hleděla, když ji ve stínu vrb přinutil, aby se posadila.

„Co jste zač?“ chraplavě sykl Černý vlk, když si klekl vedle ní. „Kdo jsou tví náčelníci, ženo?“ Byla tam tma jako v pytli a z její tváře viděl jen vyděšené oči.

„Jsme Lakotové,“ odpověděla. „Žlutý oštěp je náš náčelník. I ty jsi přece Lakota! Proč jsi mě přepadl?“

Černý vlk se tiše zasmál. „Kdo tady koho přepadl?“ odvětil. Cítil, že se od něho chtěla odplížit, a chytil ji za ruku. „Zůstaň tady! Jestli chceš žít, tak mi budeš muset povědět všechno, co chci vědět! Toto není vtip – je to stejně vážné jako vyvraždění mého kmene! Takže buď opatrná, ženo!“

Dívka se rozechvěla. „Ty jsi – ty jsi Lakota z kmene Přátelé lidu hvězd?“ Hovořila vyděšeným hlasem a pak se tiše rozplakala. „Nebo jsi duch, který se mi chce pomstít, protože můj kmen spáchal bezpráví?“

„Takže je to pravda,“ trpce řekl Černý vlk. „Přepadli jste nás! Ale proč?“

„Rada starších o tom rozhodla – protože měli strach z moci bílého muže! Žlutý oštěp řekl, že běloši by na nás byli příliš mocní a že bude lepší, když uděláme to, co chtějí. Pak budeme dostávat pušky a ohnivou vodu a budeme si moct navěky dobře žít!“

„Ohnivou vodu!“ chraplavě vyhrkl Černý vlk. „Ta jenom do duší lidí přivádí zlé duchy – a pušky jsou pro slabochy a ne pro bojovníky! Můj kmen se na pušky nikdy nespoléhal!“

Možná právě proto zhynul, pomyslel si. Skutečnost, že Lakotové se stali pacholky wasichu – a zrádci – ho ochromila.

„Celou dobu jsem byla proti,“ zašeptala dívka, která byla jen kousek od něho. „Ale jsem jenom žena a má rodina má v radě malý vliv. Můj kmen s bílými dlouho obchodoval, známe wasichu již mnoho zim! Pravděpodobně to nebylo dobré – příliš jsme se vzdálili ze správné stezky. Zabij mě, jestli chceš – ale to nic nezmění na tom, že rada starších udělá to, co chce bílý náčelník Colton!“

„Proč jste potom odtáhli z pevnosti?“

„Šamani to chtěli!“ V jejím hlasu zaznívala hořkost a panika. „Spatřili zlé znamení a někteří měli děsivá vidění. Řekli, že běloši zničí naši sílu, pošpiní našeho ducha. A protože lidé měli čím dál tím větší strach, rozhodlo se, že odtáhneme. Rada však vyslala posla ke Coltonovi!“

„Proč ten bílý muž chtěl smrt mého kmene?“ zeptal se Černý vlk.

„To byla věc rady starších a náčelníka,“ zašeptala vyděšená dívka. „Ale hodně se o to přeli. Mnozí tvrdili, že jste nepřátelé bílého lidu, protože jste se s ním nikdy nedostali do styku. A že je moudřejší se přidat na stranu silnějšího…“ Tu se odmlčela, protože se ozval čísi hlas.

Černý vlk jí sevřel ruku a zašeptal: „Buď tiše!“

Slyšel kroky. Několik lidí pomalu kráčelo podél potoka. Pak kdosi rozzlobeným hlasem zvolal: „Bílé péro, kde se schováváš? Pojď sem! Bílé péro!“

Dívka se neklidně pohnula a Černý vlk pochopil, že to je její jméno. Byla příliš dlouho pryč ze svého te-pee a to u mladé dívky mohlo znamenat ledacos, obzvlášť v noci!

„Tiše!“ zašeptal jí Černý vlk do ucha. Slyšel, jak se kroky blíží, a uvědomil si, že to nemůže dopadnout dobře.

Šelestily větve, když je muži rozhrnovali. Neustále volali dívčino jméno: „Bílé péro!“

Nejrozumnější by teď pro Černého vlka bylo dívku tiše zabít a odplížit se. Sám by potmě a v hustém podrostu měl šanci. Krom toho se dalo očekávat, že dívka všem řekne, že je sleduje pomstychtivý bojovník – a to mohlo Černého vlka stát hlavu.

Dobře to věděl, ale nedokázal ji zabít. A nebyl schopen ji ani omráčit. Byla to bezbranná dívka a připomínala mu Malou ruku.

Zbýval mu jen útěk – nebo spoléhat na to, že ho neodhalí! Váhal a pak se mu dívka vytrhla a vyrazila pryč. Mohl ji zastavit nožem, ale v tom zlomku vteřiny se mu vybavila Malá ruka.

Takže se stáhl, zatímco Bílé péro běžela po břehu a křičela: „Tady jsem! Pojďte, rychle! Tady jsem!“

Černý vlk se krátce podivil tomu, že se o něm nezmínila – a pak se začal plížit ke břehu potoka, zatímco se bojovníci postavili kolem dívky. Jejich rozčilené hlasy na několik vteřin přehlušily mladíkovy chvatné kroky.

Když chtěl přebrodit potok, pochopil, že ten křik nepřehlušil pouze jeho kroky.

Otočil se, ale ještě během toho pohybu ho trefila pažba pušky. V hlavě mu explodovala bolest a před očima měl hvězdičky. A pak ztratil vědomí.

+ + + + +

Černý vlk vyšel z noci, tiše a rázně, s planoucíma žlutýma očima. Vynořil se z šedé mlhy, která zahalovala vše, co bylo za vysokou skalou, u které zapálil táborový oheň.

Foukal ostrý, mrazivý vítr a mladý prorok se zachvěl. Oheň plápolal, přestože postavil ochrannou zídku z kamenů. Každou chvíli mohl vyhasnout a to by byl konec. To věděl.

Za okrajem skalní plošiny byla bezedná propast. Vlk však kráčel mlhou, jako by šel po mostě. Posadil se naproti mladému Lakotovi. V jeho tajuplných, inteligentních očích planuly rudé plaménky.

„Podvedl jsi mě,“ vyčítavě řekl Černý vlk. Byl zahořklý. „Tvrdíš, že jsi můj bratr, ale nepomohl jsi mi. Nevaroval jsi mě, když vraždili mé lidi! Nepomohl jsi mi, když se mnou byla Malá ruka. A teď se mi směješ, protože mě nepřátelé porazili!“

Černý vlk se skutečně usmíval a cenil své sněhobílé trháky.

„Já nejsem Wakan Tanka, Velký duch! Jsem jenom tvůj bratr a nejsem o moc chytřejší a mocnější než ty! Takže mi nevykládej takové nesmysly, proroku!“ Vlk posunul hlavu nad oheň. Jeho oči byly pronikavé a chladné. „Ukázal jsem ti, že moc světa zemře, až přijdou wasichu. Všechno zhyne a posvátný kruh světa bude jednou provždy zničen. Ale nemůžu proti tomu nic dělat, jsem jen vlk, bratře! Ukázal jsem ti, kde leží zbraně, na které tvoji nepřátelé zapomněli. Pověděl jsem ti, že musíš jednat jako vlk, pokud chceš chránit lidi. Často jsem ti to ukazoval, ale asi jsi mě nepochopil. My, vlci, víme mnoho věcí, které byste se vy, lidé, měli naučit, ale bojovat už musíte vy!“

Vlk zvedl hlavu a vycenil zuby ještě víc.

„Bojuj, chlapče!“ zabručel a jeho žluté oči hleděly Černému vlku do duše. Jejich světlo zaplavilo mladíkovi hlavu, až už neviděl nic, jen to pronikavé světlo…

Kdosi mu před hlavou držel pochodeň.

Černý vlk zaklonil hlavu a chtěl vyskočit, ale tělo už ho neposlouchalo. Viděl nad sebou plameny a mnoho tváří. Teprve pak si uvědomil, že ještě stále je noc.

Byl svázaný a kolem něho stáli bojovníci…

Kdosi na něho posvítil pochodní. Bolela ho hlava, jako by se mu každým okamžikem měla rozskočit!

Sen o vlkovi zmizel a pak si vzpomněl na Bílé péro a bojovníky, kteří ji hledali, na muže, který se náhle objevil za ním, když chtěl uprchnout.

„Kdo jsi?“ zeptal se urostlý bojovník po jeho pravé ruce. Měl čelenku a skvostný plášť, jeho zachmuřené tváři dominoval orlí nos.

Dloubl do něho tomahawkem. „Dělej, mluv! Z jakého jsi kmene?“

„Jsem Lakota,“ chraplavě odvětil Černý vlk. „Tak jako vy. A přesto jste můj kmen vyvraždili! Proč jste to udělali?“

Ozvalo se nevrlé mumlání – ale pak mu uhnuli pohledem.

„Všechna síla pochází od Velkého ducha,“ řekl muž se zachmuřenou tváří. „Když Velký duch chce, musí každý z nás zemřít. Kdyby chtěl, aby tvoji lidé žili, žili by. Kdyby chtěl, aby běloši zůstali tam, kde se narodili, tak by tu teď nebyli! Musíme se podřídit vůli Wakan Tanky!“

„Mluvíš jako zbabělec!“ vyhrkl Černý vlk a několik vteřin panovalo naprosté ticho. „Ano, jako zbabělec, který má strach udělat správnou věc! Jako zbabělec, který raději vraždí děti a ženy vlastního lidu, než by bojoval proti nepříteli! Mluvíš o Velkém duchu, ale já slyším jen slova plná strachu a chamtivosti!“

Ozval se rozhořčený řev. Zamračený bojovník se však nepohnul. Pouze si prohlížel Černého vlka, jako by na něm náhle viděl něco nového.

„Zabijme toho šílence!“ vykřikl jeden mladý bojovník, který měl mušketu zdobenou blesky. „Ničemu nerozumí a jenom nás uráží! Je to poslední z našich nepřátel. Pomstěme se za naše bratry, kteří padli v bitvě!“

Když se uklidnili, řekl zachmuřený bojovník s čelenkou: „Jsem Žlutý oštěp. Mé slovo má v tomto kmeni svou váhu. Neměl bys mě urážet, protože jsi jen cizí mladík – a jsi v našich rukou!“ Pousmál se, ale byl to smutný úsměv.

„Jsem Černý vlk,“ nahlas řekl zajatec a vyzývavě se rozhlédl kolem sebe. „Mohli byste mě zabít, kdybyste chtěli – ale jedno nikdy nezabijete: vědomí, že jste spáchali zločin. Sami víte nejlépe, jaké bezpráví jste spáchali, a já vám přísahám, že toho budete trpce litovat! Duch toho bílého muže, Coltona, je špatný a zničí vás, tak jako zničil můj kmen. Později se ještě budete ptát, kdo tu byl šílenec!“

Hleděl na muže, kteří si ho prohlíželi, a všichni mu uhnuli pohledem. Rozhostilo se rozpačité ticho. Pak náčelník řekl: „Odveďte ho do starého te-pee vedle mého stanu! Musíme ho dobře hlídat. Ať o něm rozhodne Colton – já už krev Lakotů prolévat nebudu!“

Dva statní bojovníci zvedli Černého vlka ze země. Ještě stále ho bolela hlava, ale když mu rozvázali nohy, všiml si, že může chodit. Zeny a děti na něho zvídavě hleděly, když ho bojovníci odváděli.

Aspoň poznám náčelníka Coltona, pomyslel si Černý vlk. Uvidím ho – ale možná to bude to poslední, co na tomto světe uvidím!

+ + + + +

Jacob Colton zastavil svého koně na posledním kopci a zachmuřeně pohlédl na indiánskou vesnici. Měl s sebou Billa McCluskieho a čtyři další osobní strážce.

Jeli rychle. Vzdálenost, na kterou indiáni potřebovali tři dny, urazili za necelých čtrnáct hodin. Jejich koně ztěžka oddechovali, někteří byli pokrytí pěnou.

Když mu posel náčelníka Žlutého oštěpu sdělil, že chytili jednoho muže z pobitého kmene, vydal se Colton okamžitě na cestu. Skutečnost, že cesta byla dlouhá, jeho hněv rozhodně nezmírnila.

„Ti zatracení, hloupí pohani!“ klel rozzuřený Colton. „Stokrát jsem jim říkal, že nikdo nesmí uniknout! A přesto jeden vyvázl! Jenom se ptám, jestli jich nebylo víc.“

„Určitě to byl jen on,“ odpověděl McCluskie. „Po bitvě jsem to tam prohlédl. V křovinách okolo vesnice leželo několik mrtvých, ale jinak…“

Colton na něho vrhl pronikavý pohled a skočil mu do řeči: „Vy jste jen jedeni Nemohl jste zkontrolovat všechno! A pokud unikl jeden, proč by jich neuniklo víc?“

Tělnatý traper jen pokrčil rameny. „Vždyť se ho můžeme zeptat! Řekne nám, zda bitvu přežil jako jediný.“

Colton rozzlobeně zafrkal a vydal se do údolí. Byl vyzbrojen dvěma dvouhlavňovými důstojnickými pistolemi a nejednou je po cestě kontroloval. Když byl nucen jet do indiánské vesnice, vždy se cítil nesvůj.

Čím rychleji tu sebranku odstraníme, tím lépe, pomyslel si. Pozoroval opilé bojovníky, kteří seděli v trávě na kraji vesnice a popíjeli kořalku z velkého džbánu. Každým dnem alkoholu propadalo stále více indiánů.

„Tomu budeme muset zabránit,“ řekl k McCluskiemu, když projížděli kolem prvních tee-pee. Nevšímali si zvědavých psů a dětí, které se sbíhaly ze všech stran. Mnozí indiáni se těšili z toho, že vidí bílého náčelníka Coltona – jiní však neskrývali své nepřátelství. Dva medicinmani se k němu demonstrativně otočili zády, když projížděl okolo nich.

„Whisky zhoršuje jejich bojové kvality. Nic nesnesou, na to musíte myslet, McCluskie! Když jim dáme příliš mnoho kořalky, jenom je to zabije. A kdo nám pak bude pomáhat vyřídit nepřátelské kmeny? Takže v budoucnu dávejte pozor na to, aby dostávali méně alkoholu!“

McCluskie rozmrzele přikývl. Od začátku byl jednoznačně proti tomu, aby se indiánům dodával alkohol. Teď však Colton mluvil, jako by to byl McCluskieho nápad. „Možná šamany dostaneme na naši stranu, když jim přestaneme dávat whisky,“ řekl McCluskie. „Hned jsem vám říkal, že rudoši zleniví a stanou se nevypočitatelnými, když začnou chlastat!“

Colton na něho vrhl zničující pohled. „Ze začátku jsme kořalku potřebovali, abychom si je naklonili. Ale teď už dost – tam stojí ten zatracený náčelník!“

Žlutý oštěp již čekal před svým tepee. Měl na sobě plášť z kůže jelínka, krunýř z kostí a kalhoty zdobené pestrými péry. Byli tam s ním muži z rady starších.

Colton si ho změřil pohledem. Krátce náčelníkovi pokývl a řekl: „Zdravím tě, náčelníku. Slyšel jsem, že pro mě něco máš?“

McCluskie to pomalu přeložil do lakotštiny. Náčelník nehnul ani brvou a odpověděl: „Zajatý bojovník je v tomto te-pee.“ Ukázal na malý stan, jehož bizoní kůže byly silně poznamenány vlivem počasí. Hlídali ho dva bojovníci, třetí držel za uzdu velkého, černého mezka. „Nalezli jsme jeho koně a věci. A mezi nimi bylo toto.“ Muž z rady starších podal náčelníkovi tlustou, v kůži vázanou knihu, která vypadala vskutku starobyle. „Musel ji ukrást nějakému bělochovi, protože od indiánů to nepochází.“

Zatímco si Colton vzal knihu, slezl McCluskie z koně a prohlédl si mezka. Dlaní přejel po jeho cejchu. „Sakra, vždyť to je mezek Franka Elliota! Že by byl Elliot spřáhnutý s tím rudokožcem?“

Colton se svraštělým čelem listoval v knize. „Možná ji ten indián ukradl Elliotovi,“ zamumlal bývalý major. „Každopádně je velmi, velmi stará!“ Dotkl se tuhého pergamenu, který byl především na okrajích značně zažloutlý. Byl popsán energickým písmem. Inkoust musí být stejně starý jako ta kniha, pomyslel si Colton. „To písmo…“ zamumlal. „Tak už dneska nikdo nepíše. Podobné písmo jsem viděl na starých španělských dokumentech. Ale toto je jednoznačně angličtina… sice stará, ale angličtina!“ Nechápavě pohlédl na McCluskieho. „Bille, myslím, že ta kniha je nejméně dvě sta let stará! Musím se na ni podívat!“

„Co by Elliot dělal s takovou knihou?“ odpověděl traper. „Zeptejme se toho rudocha, odkud ji má! Mezek je každopádně Elliotův. A vsadím se, že ho tomu rudému bastardovi daroval!“ Zaklel, když mu mezek chňapl po rukávu.

„Musím vědět, co je v té knize,“ řekl Colton. „Tady je i datum… 1596! Můj Bože! 1596! McCluskie!“

Náčelník Žlutý oštěp s uspokojením pozoroval údiv v Coltonově tváři. Řekl několik dlouhých vět k McCluskiemu a ramenatý traper je bručivým hlasem přeložil.

„Náčelník říká, že ho těší, že vám tímto darem udělal radost. Teď chce dary od vás. Dary, které odpovídají velikosti této chvíle.“

Colton se musel proti své vůli uznale zašklebit. Bastard, pomyslel si, když hleděl do náčelníkovy zachmuřené tváře. Učí se rychle!

„Dejte mu pár mušket a prach, McCluskie,“ řekl Colton. „Utáboříme se u potoka, kousek od vesnice. Nejdřív se chci podívat na tu knihu, než promluvím s náčelníkovým zajatcem. Mám pocit, že by v ní mohly být důležité věci…“

Otočil svého koně a odklusal. Knihu držel pod paží. Hořel nedočkavostí. Pomyslel na staré španělské dokumenty, které viděl. Často se v nich mluvilo o zlatu.

Doufal, že mu ta kniha otevře cestu ke starým pokladům!

+ + + + +

Z DENÍKU CHRISTOPHA VON HOHENFELS

25.dubna

Tajně jsem se setkal s Morriganem, v nejhorší čtvrti Veracruzu. Řekl mi, že hraběti Perrasovi pověděl o svých pochybnostech ohledně našeho úkolu. Hrabě na to reagoval výhružkami. „Přijdete o hlavu, jestli padreho nevyřídíte!“ řval prý Perras. To posílilo naši domněnku, že Perras své slovo nedodrží a nechá nás odpravit stejným způsobem jako padreho Lopeze.

To je však teď druhořadé. Vymysleli jsme plán, jak osvobodit Isabellu.

26.duben

Po dlouhém útěku jsem se konečně dostal k tomu, abych mohl psát. Všechno bylo jinak, než jsme chtěli. Byla prolita krev…

V nejtemnější hodině před rozedněním jsme se připlížili k městskému žaláři. Koně jsme nechali v jedné tiché uličce, s sebou jsme si však vzali dvě lehké kuše, které se daly snadno natáhnout rukou.

Morrigan podplatil jednoho z žalářníků, aby nás v noci pustil dovnitř. Jelikož se vyznal v křivolakých chodbách vězení, trval na tom, že mě doprovodí.

Postranním vchodem jsme se dostali do tmavé chodby, ve které byly naše tiché kroky zřetelně slyšet.

Hubený žalářník držel ve chvějící se ruce malou lampu, po bledé tváři mu stékaly kapky potu. Šel před námi a neustále nám připomínal, že si máme pospíšit. Nechtěl, aby na něho padlo podezření.

Morrigan ho uklidnil, tvrdil, že za sebou necháme stopy, které budou svědčit o zásahu temných sil a tak od něj odvrátí podezření. V plátěném vaku, který nesl sebou, měl vskutku podivné věci. Tak jsme spěchali bludištěm chodeb a schodišť, do hloubi žaláře, kde byli lidé pohřbeni zaživa.

Dvakrát jsme se museli skrýt a zhasnout lampu, když kolem kráčeli stráže. Tu a tam bylo slyšet děsivé sténání nebo mumlání, skrze zdi nebo u dveří cel. A na tomto strašlivém místě drželi Isabellu! S každým krokem mé obavy a hněv rostly.

Pak jsme dorazili do malé kobky, do níž ústilo několik dveří. Na stěnách hořely louče, uprostřed místnosti stál hrubě otesaný stůl.

„Poslal jsem stráže pryč, ale můžou se vrátit každou chvíli!“ zašeptal žalářník, zatímco odemykal dveře cely.

Morrigan zůstal stát u vchodu do kobky, zatímco já hleděl do cely, kde měla být Isabella.

Přišla ke mně, s dlaní před očima, jak byla oslepená pochodní. Její šaty byly špinavé, vlasy měla rozpuštěné. Zdálo se však, že není poraněná. Nechápavě na mě pohlédla a pak jí do očí vhrkly slzy.

„Ty… tady?“ zašeptala.

Chytil jsem ji za ruku a přitáhl ji k sobě. „Musíme odtud pryč!“ zašeptal jsem. „Pojď!“

„Počkej!“ sykl Morrigan. Přišel do cely, rozházel po zemi jakési podivné rostliny a na zeď nakreslil křídou pentagram. To mělo odvést podezření od žalářníka.

„Myslela jsem si, že budu muset zemřít,“ zašeptala Isabella. „Chtěli ode mě, abych jim řekla jména dalších židů, kteří se dostali do Nového Španělska… chtěli, abych přiznala, že jsem čarodějnice. Vyhrožovali mi, že mě budou mučit, a ukázali mučící nástroje! Přišel jsi v hodině dvanácté, můj drahý!“

„Kde je žalářník?“ zabručel náhle Morrigan. Ten muž zmizel, jako by se do země propadl.

Polil mě studený pot. Panovalo tam ticho, příliš velké ticho! Ze by nás zradil?

„Pryč odtud!“ zvolal Morrigan. „Ale rychle!“

Rozběhl se s pochodní v jedné a s kuší v druhé ruce. Isabella spěchala za ním, já běžel jako poslední. Chvátali jsme úzkými chodbami a po úzkých, trouchnivých schodištích. Na stěnách se míhaly naše stíny.

Už jsme si mysleli, že jsme v bezpečí, když tu se v široké chodbě, do které jsme právě dorazili, objevilo světlo. Za našimi zády se otevřely dvoje dveře a dovnitř vtrhli ozbrojenci. Někteří na nás mířili těžkými mušketami, jiní kušemi.

Zpoza rohu se objevili další biřicové.

A za nimi kráčeli dva muži v šarlatovém šatu – komisaři inkvizice!

Byli jsme chyceni do pasti!

„Nikdo ani hnout!“ Chodbou zazněl hlas urostlého kapitána, která nám stál v cestě. Vojáci drželi v rukou lampy a fakule.

Jeden z mužů v šarlatu oznámil: „Jménem svaté inkvizice jste zatčeni za spiknutí a čarodějnictví! Existují důkazy, že jste v tomto domě umístili ďábelské ingredience, že jste chtěli osvobodit židovskou čarodějnici a že jste se spikli proti spravedlnosti svaté matky církve! Proto vás jménem svaté inkvizice zatýkám, já, komisař don Luis Teguentes.“ Jeho hlas byl chraplavý a silný, v jeho očích byl podivný svit. „Složte zbraně!“

Isabella přistoupila ke mně, když se objevili ozbrojenci – pak však odstoupila a zvolala: „Jestli mě chcete zavraždit, tak to udělejte!“ zvolala. Náhle v ruce držela malou pistoli, kterou jsem předtím měl za opaskem. Kráčela ke kapitánovi, který byl zmatený. Nečekal, že by žena byla schopna něčeho takového!

Když spatřil pistoli, už bylo pozdě.

Isabella namířila komisaři na hruď. „Jděte nám z cesty, nebo zemře!“

Kapitán se na ni chtěl vrhnout a vyrvat jí zbraň z ruky, ale v té chvíli jsem vypálil z kuše. Muž se skácel na zem.

Chvíli jsem si myslel, že tím je náš osud zpečetěn. Comisario však zvolal: „Nestřílejte! Počkejte! Prosím, nestřílejte!“ Náhle už nehovořil tak pyšně, jako předtím. Biřicové okolo váhali.

Morrigan přiskočil ke komisaři, s kuší v jedné a s rapírem v druhé ruce. Pak komisaře přiměl, aby šel tam, kam Morrigan chtěl. Ozbrojenci se v mžiku rozestoupili. Nikdo nechtěl ohrozit vysokého úředníka inkvizice – a kapitán ležel na zemi, ten už jim rozkaz dát nemohl.

S rukojmím jsme dorazili do temného vnitřního dvora. Ječivý hlas dona Teguentese se postaral o to, aby nám otevřeli hlavní bránu. Už jsme skoro byli venku, když tu komisař odstrčil Morriganův rapír a vrhl se stranou. Bez ohledu na Isabellinu pistoli zařval: „Pobijte kacíře! Střílejte!“

„K zemi!“ zvolal Morrigan a já strhl Isabellu k zemi. Takřka zároveň třeskly rány z tuctu křesadlových mušket!

Kulky hvízdly nad námi. Některé z nich zasáhly komisaře, kterému se jeho hazard vymstil. Bylo tam kouře, jako by probíhala bitva s Turky!

Isabella vypálila z pistole a já kuší trefil jednoho mušketýra, který na nás mířil z ochozu nad branou. Potom jsme vyběhli ven, pronásledováni střelbou. Kulky a šipky se jen odrážely od dlažby. Byla příliš velká tma a zmatek na dvoře vězení nám vyhovoval.

Teprve později, když jsme cválali spícím městem, jsme si všimli, že jsme utrpěli pár ran. Naštěstí to však nebylo nic vážného.

Jako psanci jsme vyrazili z města do divočiny.

Všechno bylo naplánováno jinak – ale když jsem v šeru soumraku pohlédl do Isabelliných očí, byl jsem tím nejšťastnějším psancem na světě!

1. květen, Anno Domini 1596

Ukryli jsme se v divočině, daleko od civilizovaného světa. Tato země je obrovská a žijí v ní jen indiáni.

Vydali jsme se po stopách karavany. Musela to být skupina vedená padrem Antoniem Lopezem. Ještě jsme se nedostali z dosahu španělské justice a tresty, které nám hrozí, jsou děsivé.

Doufám, že budeme moci táhnout s padrem. Možná dokonce bude rád, když se k němu přidají dva ozbrojenci. Má mocné nepřátele, které nesmí podcenit.

Táhneme na sever. Dospěl jsem k přesvědčení, že ze strany většiny indios nám nebezpečí nehrozí, pokud se k nim budeme chovat přátelsky. Nepřišli jsme proto, abychom loupili potraviny a zlato jako Cortéz a ostatní… a věřím, že nás nechají na pokoji. Možná mezi nimi naleznu domov.

+ + + + +

Černý vlk zvedl hlavu, když se otevřela vchodová chlopeň starého te-pee.

Ležel svázaný na staré, proděravělé bizoní kůži. Už celé hodiny se snažil uvolnit pouta. To se mu do jisté míry povedlo – ale ne tak, aby se mohl osvobodit. Čas od času se na něho přišel podívat jeden ze strážných a pak musel klidně ležet.

Když se otevřela chlopeň, myslel si nejdřív, že to je zase strážný. Potom však poznal tvář mladé ženy, která na něho ostýchavě hleděla. V ruce držela něco, co bylo zabalené ve velkých listech.

Bílé péro si klekla k němu. „Dovolili mi, abych ti přinesla jídlo,“ tiše řekla.

Rozevřela listy a vytáhla pečené zaječí stehno. Te-peem se linula vůně horkého masa. Přestože se mu sbíhaly sliny, odvrátil hlavu, když mu podala stehno.

„Tak jako tak mě zabijete. Proč bych měl jíst? Jste horší nepřátelé než Vrány nebo Pawneeové!“

„Nezabijeme tě,“ odvětila Bílé péro vážným hlasem. „Chápu tě. V našem kmeni jsou lidé, kteří přemýšlejí stejně jako ty. Od masakru tvého kmene je jich stále více. Ale zatím má na své straně většinu Žlutý oštěp a jeho rada starších. Mnozí ještě stále věří, že bílý muž má mocného ducha, protože nám daroval pušky a ohnivou vodu. Ale tvá včerejší slova slyšeli všichni – a šamani tvrdí, že skrze tebe hovoří Wakinyan Tanka… Wakinyan Tanka, Velký pták, který nenávidí vše podlé a špinavé!“ Bílé péro hovořila tiše a Černý vlk v jejích velkých očích viděl nadšení.

„To mi moc nepomůže, jestli mé Colton podřízne,“ chladně odvětil Černý vlk. Pokusil se posadit. „Alespoň mi rozvaž ruce, když se mám najíst!“

„To nesmím,“ zašeptala Bílé péro. „Už tak to pro mě je velká čest, že jsem k tobě mohla. Žlutý oštěp do tvé blízkosti jinak pustí jen své přátele a pokrevní bratry!“

„Žlutý oštěp už nemá žádnou moc!“ řekl Černý vlk naléhavým tónem. Pokud v kmeni byli lidé, kteří ho považovali za velkého šamana, tak chtěl, aby uvažovali. „Před mnoha zimami jsem slyšel o tom, že se svým kmenem už nejezdí na velká letní shromáždění Lakotů. Raději se plazí jako pes před tee-pee svých bílých pánů! Zabil pro bělochy tisíce bizonů jen kvůli jazykům – zbytek nechal shnít. Jen proto, že běloši mu dali pár pušek a ohnivou vodu, jim přinesl bizoní jazyky, jako by to bylo bezcenné kamení! Něco takového vyvolá zlé síly! Velký duch námi pohrdá, když s bizony, našimi bratry, zacházíme tak špatně jen proto, abychom mohli obchodovat s nepřáteli!“

Viděl v jejích očích zděšení a podivil se. Že by z něho vyzařovala taková síla, že by se ho a jeho slov obávala? Připadalo mu to, jako by vedle něho stál jeho bratr vlk.

„A teď mi rozvaž ruce! Slibuji ti, že ti nic neudělám!“

Tentokrát ho poslechla.

Schválně jí neslíbil, že se nepokusí o útěk! Když si však protáhl ruce, pochopil, že na nějakou dobu nebude útěku schopen.

Potom mu Bílé péro podala zaječí stehno a mladík se do něj pustil. Když dojedl, přátelsky jí poděkoval – a pak si začal rozvazovat nohy.

„To nesmíš!“ vyděšeně řekla.

„Musím, jinak se můžu rozloučit se životem!“ odpověděl tvrdým hlasem. Pohlédl na ni přivřenýma očima a dívka se odmlčela. Podivil se tomu, že ho poslechla. Že by v něm byla nějaká nová síla?

Ale jestli se odtud dostaneš, tak to nesmíš pokoušet, varoval ho jeho vnitřní hlas. Masíroval si nohy a rozhlížel se. Možná by mohl pod bizoní kůží vylézt ven, kdyby se mu naskytla příležitost…

V tom okamžiku uslyšel hlasy a kroky. Chtěl vstát, ale nohy ho ještě neposlouchaly. Jen o několik okamžiků později do te-pee přišli tři muži.

„Proč je volný?“ vyděšeně zvolal Jacob Colton, zatímco dva bojovníci Černému vlku namířili na hruď. McCluskie bleskurychle vytáhl zpoza opasku pistoli.

Mladý bojovník a tělnatý traper na sebe hleděli jako dva dravci připravení k boji. McCluskie s cvaknutím natáhl kohoutek křesadlové pistole ráže 45.

„Ani hnout, jinak je po tobě,“ procedil McCluskie mezi zuby.

„Proč je volný?“ zvolal náčelník Žlutý oštěp a McCluskie ustoupil. Pohlédl na Bílé péro. „Udělalas to ty, ženo?“

„Osvobodil jsem se sám,“ chladně řekl Černý vlk, ještě než mohla Bílé péro odpovědět. „Na to, abych se zbavil pár řemínků, nepotřebuji ženu! Zeptej se svých šamanů, když mi nevěříš, náčelníku!“

Bílé péro na něho vrhla vděčný pohled a vyklouzla ven. Nikdo si jí nevšímal. Toto byla záležitost mužů a ona byla jen dívka.

Žlutý oštěp na mladíka vrhl výhružný pohled. „Tvrdíš, že máš moc velkého šamana? Dávej si pozor! Je nebezpečné rouhat se!“

„Byl bych ještě naživu, kdybych neměl moc, která je větší než ta tvoje?“ opáčil Černý vlk.

Žlutý oštěp chtěl něco odseknout, ale Colton mu skočil do řeči. To byla nehoráznost – ale Colton byl zvyklý s indiány jednat panovačně.

„Nechte těch žvástů!“ přikázal. „McCluskie, zeptejte se ho, odkud má tu knihu!“

„Ta kniha byla pro můj kmen posvátná,“ odpověděl Černý vlk anglicky, než si McCluskie vzpomněl na odpovídající lakotské výrazivo. „Ty jsi přikázal vyvraždění mého kmene! Tak jednají běloši vždy: vraždí všechny, kdo jsou jiní než oni?“

McCluskiemu zděšením spadla čelist. I v očích Žlutého oštěpu se objevily rozpaky nad tím, že onen mladý válečník ovládá cizí řeč. Jen Colton se lhostejně usmál.

„Četl jsem tvou posvátnou knihu, chlapče. Ne všechno, ale dost na to, abych věděl, o co v ní jde. Není divu, že máš hnědé vlasy a modré oči! Tvoji předkové byli běloši! Bohužel vám poradili, že se máte vyhýbat všem ostatním bělochům a držet se vašich starých zvyků, jinak bys teď byl civilizovanější. Tvoji předkové byli hlupáci, chlapče. Raději žili s rudokožci jako špinaví pohani, než aby využili příležitost a dobyli tuto zem. Otevírá se mi kudla v kapse, když na to jen pomyslím! Před dvěma sty třiceti lety měli šanci, kterou mám teď já! A jediná výhoda, kterou z toho teď máme, je to, že trochu mluvíš anglicky.“ Colton zavrtěl hlavou. „Ve tvé ubohé knize není nikde ani zmínka o zlatu. Škoda. Ale možná mi za ni nějaký bohatý anglický sběratel zaplatí spoustu peněz. Tak bych na ní vydělal aspoň něco!“

„Neodpověděl jsi na mou otázku,“ řekl Černý vlk, který vydržel Coltonův pohled. „Proč jsi nechal povraždit všechny lidi z mého kmene?“

„Tomu bys nerozuměl, i kdybych ti to řekl,“ lhostejně odpověděl Colton. „Jsi jenom pohan a nechápeš naše vyšší cíle! Doufám, že ti je jasné, že tě můžu kdykoli zabít. Stačí mi jedno slovo a tento muž ti provrtá hlavu kulkou. A to přece nechceš, co?“

Černý vlk si zkřížil ruce na hrudi a mlčel. Nerozuměl všemu, co řekl tento wasichu – ale pochopil, že ho nenávidí. A nejenom jeho – všechny indiány i zemi, ve které žili. Chtěl se postavit na roveň Velkému duchu, chtěl vytvářet nové, velkolepé věci – ale na to neměl.

Mohl jen ničit a zabíjet. „Někdo jako ty mi chyběl,“ přátelsky řekl Colton. „Někdo, kdo zná naši řeč i siouxštinu! V této chvíli se ti má nabídka může zdát být nepřijatelná, ale ještě si to rozmyslíš, tím jsem si jistý.“ Přivřel oči. Byly velmi tvrdé. „Až vyjde slunce, přijdu znovu. Pak se tě zeptám, zda se chceš stát mým důvěrníkem. Budeš mít mnoho koní a velký respekt, dokonce i u bílých mužů! Všichni indiáni ti budou ležet u nohou, Siouxové, Pawneeové i Čejeni! Jestli se staneš mým společníkem, budeš šťastný člověk. Ale pokud ne…“ Colton se pomalu otočil k Mc Cluskiemu, „… pak tě tento muž zastřelí. Takže si to dobře rozmysli. A měl bys ke mně být upřímný. Poznám, když mi někdo lže – a pak by sis přál, aby ses nikdy nenarodil!“

Černý vlk ještě stále mlčel. Mířily na něho tři nabité zbraně – jen díky tomu Coltonovi neodpověděl pěstí.

V jeho tváři se zračilo chladné pohrdání, pohrdání vůči všem přítomným. Indiáni to zřetelně cítili a Černý vlk to věděl.

„Svažte ho,“ řekl Colton. „A dávejte na něho zatraceně dobrý pozor!“ Nakvašeně se otočil a šel ven.

McCluskie se na Černého vlka přátelsky usmál a pak ho pažbou pistole srazil k zemi.

+ + + + +

Černý vlk právě usnul, když se po půlnoci ozvaly výkřiky. Bojovníci Žlutého oštěpu ho pevně svázali a bolest hlavy po McCluskieho brutálním úderu vedla k tomu, že dlouho nemohl usnout.

Pokoušel se uvolnit pouta, ale tentokrát neponechali nic náhodě. Takže mu nezbývalo než ležet potmě, naslouchat zvukům tábora a uvažovat o Coltonově nabídce. Byla samozřejmě nepřijatelná – ale byla to jediná možnost jak přežít. A ráno nebylo daleko!

Pak se mu začaly klížit oči.

Probudil ho hluk. Křik a výstřely. Vesnicí projížděli jezdci, kteří cosi řvali. Další bojovníci spěchali za nimi.

Černý vlk se odvalil ze svého lůžka a vší silou trhl pouty. Teď přišla jeho příležitost! Kožené řemínky však odolávaly.

Byl tím tak zaujat, že si nevšiml, jak se otevřela chlopeň te-pee. Dovnitř vklouzla útlá postava, která si klekla za mladíka. Chtěl se otočit, ale tu mu onen neznámý položil ruku na rameno a pak mu nožem přeřízl řemínky na rukou a na nohou.

„Vstaň!“ zašeptala Bílé péro. Černý vlk se ztěžka posadil a udiveně pohlédl do její bledé tváře. „Bojovníci Vran se nám znovu pokusili uloupit koně. To je příležitost k útěku!“

Černý vlk si rychle promasíroval svaly a pak se vyplížil ven.

Jeho strážci leželi na zemi a chrápali. Vedle nich ležel džbán.

„Přinesla jsem jim whisky,“ řekla Bílé péro.

Chytila ho za ruku a odvedla ho doprava, do stínu velkého te-pee.

Černý vlk viděl v temnotě záblesky na břehu potůčku a dál na prérii. Bojovníci Žlutého oštěpu očividně pronásledovali útočníky.

„Musíš jít tímto směrem,“ zašeptala dívka. „Je tam několik koní. Jsou to ta nejlepší zvířata a patří náčelníkovi. Pospěš si!“

„Děkuji ti,“ odvětil Černý vlk. „Rychle běž domů, než tě začnou shánět!“

„Obávám se, že už si toho všimli,“ řekla Bílé péro – a v tom okamžiku se za ní objevili dva mladí bojovníci.

Vraceli se z pronásledování, Žlutý oštěp je poslal zpátky. V mžiku poznali, že přišla šance se proslavit.

„Cizinec je na svobodě!“ zvolal první z nich a jeho druh se rozmáchl tomahawkem.

Černý vlk se na něho vrhl a srazil ho k zemi. Druhý mladík však prchal pryč a zplna hrdla řval.

Černý vlk vzal štít a oštěp jednoho z opilých strážců, ponechal mladému bojovníkovi jeho tomahawk a vyrazil za jeho druhem.

Bílé péro vběhla mezi stany, aniž by si všímala žen a mužů, kteří se rozhlíželi, co se děje.

Černý vlk běžel za ní a nikdo se mu nepostavil do cesty.

„Je na svobodě a Bílé péro mu pomohla!“ volal daleko za nimi mladý bojovník.

Černý vlk věděl, že zanedlouho bude mít v patách půl kmene. A mnozí z nich byli vyzbrojeni luky a mušketami!

Málem se srazil s malým stádem koní, kteří byli přivázaní mezi te-pee. Na první pohled viděl, že jsou to skvostná zvířata – a byl mezi nimi i jeho mezek. Na lehkém dřevěném sedle ještě byly zavěšené zbraně.

„To je stádo Žlutého oštěpu!“ zvolala zadýchaná dívka. Vzala jednu silnou klisnu a vyšvihla se do sedla.

„Kam chceš jet?“ vyhrkl Černý vlk, zatímco přeřezával laso, jímž byl jeho mezek přivázaný ke kolíku, který byl zatlučený do země. Bylo to drahocenné stádo, jinak by nebylo uprostřed tábora. Každým okamžikem se mohl objevit jeho hlídač!

„Pojedu s tebou!“ zvolala dívka. „Kdybych zůstala, potrestali by mě! Možná by mě vydali bílému náčelníkovi – a to by bylo horší než smrt!“

Černý vlk si vzal štíhlého, vysokého vraníka. Když ho přivedl k mezkovi a začal ho uklidňovat, vrhl se na něho náhle ze strany jeden bojovník.

Musel to být hlídač stáda, který vyčkával na vhodný okamžik k útoku. Vyplížil se ze stínu stanů a koní a pak se rozmáchl tomahawkem.

Černý vlk na poslední chvíli zvedl ukořistěný štít, ale síla nárazu byla tak velká, že se zapotácel. Jeho protivník vykřikl a opět se rozmáchl.

Černý vlk pustil svůj dlouhý oštěp a proskočil pod břichem mezka mezi koně. Muž chtěl za ním, ale to již Bílé péro pobídla svou hnědou klisnu a srazila bojovníka k zemi.

Z jednoho ee-pee vyskočil další bojovník a namířil na dívku. Když zmáčkl spoušť, trefil ho oštěp Černého vlka. Muž vykřikl a šel k zemi. Jeho výstřel jen udělal dírku v náčelníkově te-pee.

Černý vlk se vrhl na vraníkův hřbet a pobídl ho. Mezka držel za uzdu, když cválal táborem.

Za ním se ozývaly výstřely. Bojovníci křičeli, vyděšené ženy uskakovaly stranou.

Potom dorazil k brodu přes potok. Vjel do vody a v té chvíli třeskl výstřel. Kulka mu proletěla těsně kolem ramene. Voda mu vystříkla do obličeje a zmocnil se ho strach, že se vraník splaší.

Zvíře se však klidně přebrodilo na druhou stranu. Po nějaké době již byl z dohledu tábora.

Cválal nocí, bok po boku s Bílým pérem. Do tváře mu vanul vítr, vlasy mu vlály. Vychutnával svobodu, i když věděl, že nemají moc času.

Brzy měla začít štvanice!

+ + + + +

Za svítání Jacob Colton vyšel z přepychového te-pee, které mu půjčil Žlutý oštěp.

Bill McCIuskie a další čtyři muži již stáli vedle svých koní, dobře vyzbrojení a s dostatečnými zásobami potravin. Za nimi stáli v půlkruhu bojovníci. Jejich tváře byly zachmuřené – některé dokonce vyloženě nepřátelské.

V noci Colton nemálo z nich urazil. Zuřil, spílal jim kvůli jejich nespolehlivosti, řval na ně, že jsou to špinaví pohani a zbabělci.

Moc tomu, co na ně řval, nerozuměli, ale to, čemu rozuměli, jim stačilo. Nebyli to vojáci, kteří by byli přísahou zavázáni plnit Coltonovy rozkazy. Následovali toho, komu důvěřovali – a v této chvíli již v jejich kmeni Coltonovi důvěřoval jen málokdo.

Ztratili mnoho bojovníků, když přepadli bratrský kmen. Ta záležitost trápila jejich svědomí víc, než si předtím byli ochotni připustit. A dary, které za to dostali, byly ubohé!

Stále více začínali chápat, že je Colton jen využívá. Postavili se však proti svému lidu a už nebylo cesty zpět. Teď dokonce jedna z jejich žen uprchla s cizím bojovníkem, o kterém někteří medicinmani tvrdili, že to je mocný prorok. To nebyla dobrá znamení!

Zdálo se, že předpovědi toho cizího bojovníka jsou pravdivé!

Colton viděl v jejich tvářích pochybnosti, ale předstíral, že to je naprosto nedůležité. S povýšeným, nepřátelským výrazem ve tváři přišel ke svému šedákovi, vzal McCluskiemu uzdu z ruky a vyšvihl se na hřbet silného zvířete. Záměrně odmítl nabídku Žlutého oblaku, který chtěl za uprchlíky vyslat své bojovníky.

Colton byl odhodlán vzít tu věc do svých rukou a ukázat těm rudým zbabělcům, jak jedná bílý muž!

Ve vesnici panovalo mlčení, když běloši vyjeli směrem na východ. Hlavně jejich dlouhých pušek se leskly, jejich snědé tváře byly tvrdé a nepřátelské.

„Ten chlap jede přímo na východ, do loveckých revírů svého kmene,“ řekl McCluskie, když poslední te-pee zanechali za zády. „Určitě si myslí, že nám unikne. Ale já to tu znám stejně tak dobře jako rudoši, majore!“

„Musím ho dostat živého,“ chraplavě řekl Colton. Poklepal na sedlovou kapsu, v níž vezl onu starou knihu. „Dobře jsem tu knihu pročetl, slovo za slovem. Píše se v ní o lidech, kteří se před dvěma sty lety probojovali Mexikem, zemí Aztéků! Je tam několik odkazů na zlaté poklady, které hledali Španělé. Je nutné to číst pozorně, ale jsou tam! A pro indiány ta kniha byla posvátná. Možná z nějakého dobrého důvodu! Možná ten chlap, který ji přechovával, o tom ví víc! Možná jeho kmen někde ukryl horu zlata, zlata, které k nim přivezli ti cizinci z Mexika!“

McCluskie v jeho zapadlých očích viděl zlověstné jiskry. I trapera už se proti jeho vůli začala zmocňovat zlatá horečka.

„Zlato?“ pochybovačně řekl. „Myslím, že důležitější je, abychom mu zabránili proti nám poštvat další kmeny. Zatím proti spojeným kmenům válku vést nemůžeme! A jestli kmeni Žlutého oštěpu neukážeme, že ten mladík je proti nám bezmocný, ztratíme jeho podporu! Polovina jeho lidí už si beztak myslí, že jim přinášíme smůlu. Ten chlápek neunikl náhodou, věřte mi, majore!“

„Musel zabít jednoho bojovníka, aby mohl uniknout,“ namítl Colton. „Ne, kmen Žlutého oštěpu udělá to, co mu řeknu. Už nemají na vybranou! A já najdu způsob, jak toho mladého bojovníka přimět, aby pracoval pro mě! Možná ví, kde je ukrytý poklad! V každém případe pro nás může být neocenitelným pomocníkem při podrobování ostatních kmenů. Zná všechny siouxské kmeny, jejich silné a slabé stránky! Každý rok se setkávají na letním shromáždění, on je zkrátka musí znát!“

„Možná ho budeme muset zabít,“ chladně řekl McCluskie. „Je velmi nebezpečný. Nevěřím, že pro nás bude pracovat!“

„Pokud to bude nutné, tak ho odděláme – jakmile nám řekne všechno, co ví!“ řekl Colton. „Ale nejdřív ho musíme dostihnout! A teď už neztrácejme čas!“

McCluskie přikývl a pobídl svého koně do rychlejšího klusu. Sklonil se k jeho krku, aby lépe viděl stopy, a zvolal: „Už to nebude trvat dlouho. Každý z nás má náhradního koně! Uštveme jejich zvířata k smrti, majore! Když budeme mít štěstí, tak je budeme mít už dnes večer.“

+ + + + +

Navečer odpočívali o potůčku, který protékal zvlněnou prérií.

Černý vlk pomohl vyčerpané dívce z koně. Bílé péro si klekla k potoku, napila se a umyla si prach ze tváře a z rukou.

Celý den jeli ostrým tempem. Za největšího poledního horka chvíli odpočívali, ale vědomí, že jsou pronásledováni, je hnalo dál.

Teprve teď, když to bylo bezpodmínečně nutné, dopřáli sobě a koním delší pauzu. Bílé péro nebyla na takové zběsilé tempo zvyklá – bojovníci jezdili rychle, ale ženy se válečných tažení nezúčastňovaly.

Kromě toho Černý vlk věděl, že musí šetřit zvířata. Byla kvalitní, ale nesměl je uštvat.

„Už jsme v loveckém revíru mého kmene,“ řekl Černý vlk. Bílé péro ještě stále seděla na břehu potoka a zamyšleně hleděla do dálky. „Brzy budeme v lese. Pak bude snazší zamést stopy. Znám tam spoustu úkrytů.“

„A potom?“ zašeptala dívka. Bílé péro na něho vzhlédla a její oči byly plné slz.

„Jsme vyhnanci. Už nikdy neuvidím svou rodinu!“ Statečně sevřela rty, stále však plakala.

„Tím je vinen Colton. On a jeho bílí muži!“ řekl mladík. „Až Colton zmizí, tvůj kmen prozře. Pak se budeš moct vrátit! Do té doby se můžeme skrývat u Oglalaů nebo u Miniconjouů. Musíme jen několik dnů vydržet, pak možná najdeme jejich stopy.“

„Má rodina žije, ale tvá byla vyvražděna,“ zašeptala Bílé péro a utřela si slzy ze tváře. „Pořád jsem na to musela myslet – a když jsem pak měla ten sen, věděla jsem, co mám dělat.“

Černý vlk na ni pohlédl. Právě začal kontrolovat zbraně, které byly na mezkově sedle. Kromě toho na něm visel měch s vodou a vak s potravinami. To jim mělo stačit přinejmenším pro následující den.

„Jaký sen?“ zeptal se.

„Jsi vlčí prorok. To věděla celá vesnice,“ klidně odpověděla Bílé péro. „Dalo se to poznat podle znamení, kterými ses pomaloval. A já – já jsem snila o vlku! O černém vlku! Pocházel ze světa duchů, tím jsem si jistá!“ Usmála se a smutek zmizel z jejích očí. „V noci jsem se probudila a náhle jsem věděla, co mám dělat. Už si nevzpomínám, co se v mém snu dělo. Pamatuji si jen na vlka a na to, že řekl, že je tvůj bratr. Pak jsem už nemohla usnout. Tajně jsem se vyplížila z te-pee a vzala jsem s sebou džbán whisky, kterou kdysi dostal můj strýc – nikdy ji ale neokusil. Dala jsem ji strážím u te-pee, protože jsem věděla, že po ohnivé vodě šílí. Potom jsem se odplížila zpátky k našemu stanu – a po nějaké době jsem se šla podívat, zda jsou stráže ještě vzhůru.“

„Což samozřejmě nebyly,“ odpověděl Černý vlk. Zamyšleně na ni hleděl. „Byla jsi velmi odvážná. Toto je příběh, který se bude u táborových ohňů vyprávět ještě dlouho!“

Pohlédl na východ, kde již tmavla obloha. Blížila se noc. „Takže jsi mi přece pomohl, bratře vlku,“ zamumlal Černý vlk.

V tom okamžiku Bílé péro vyděšeně vykřikla. Černý vlk se otočil.

Na vrcholu kopce za nimi se objevilo šest jezdců, jejichž siluety byly proti fialové obloze dobře vidět. Měli široké klobouky a dlouhé pušky v rukou.

„To je bílý náčelník Colton,“ zašeptal Bílé péro. „Dostihli nás!“

+ + + + +

Za večerního šera cválali dál na východ.

Černý vlk ležel na hřbetě svého vraníka, se štítem přes rameno a lukem v pravé ruce. Bílé péro cválala vedle něho na své vysoké hnědé klisně. Přestože mezek nenesl jezdce, měl problémy s tím, aby udržel krok. Ale dělal, co mohl, jako by cítil, kdo je jeho skutečný pán.

Třeskly výstřely.

Černý vlk se ohlédl přes rameno. Dvě stě kroků za ním se řítili bílí muži. Své vyčerpané náhradní koně nechali za sebou a nyní bez sebemenšího ohledu hnali své čerstvější koně za uprchlíky.

Čas od času někdo z nich za jízdy vystřelil. Ale trefit dlouhohlavňovou puškou kentucky ze hřbetu jedoucího koně je téměř nemožné.

„Les!“ zvolala dívka, když se před nimi na úpatí podlouhlého kopce objevila temná hradba stromů. „Zvládli jsme to!“

V tom okamžiku její kůň klopýtl.

Černý vlk slyšel výstřel. Ohlédl se a uviděl, jak se klisna skácela k zemi. Bílé péro včas seskočila a převalila se na zemi.

„Zůstaň ležet!“ zvolal Černý vlk. Otočil valacha a rozjel se přímo proti bílým mužům.

Mladý bojovník pobídl svého koně do cvalu. Třeskl další výstřel a kulka mu hvízdla kolem uší. Muži vystříleli své zbraně – a to dalo Černému vlku šanci.

Vzal luk, nacvičeným pohybem přiložil šíp k tětivě a pak zasáhl prvního jezdce, který právě zpoza opasku vytáhl pistoli.

Šíp byl ještě ve vzduchu, když Černý vlk přiložil k tětivě další. První šíp bílého jezdce trefil do hrudi.

„Proklatý bastard!“ zařval McCluskie. Byl už jen deset kroků od Černého vlka a zvedal pistoli, když mu druhý šíp prosvištěl těsně kolem krku.

Pak se indián vyklonil ze sedla.

Slyšel třesk těžké pistole a kulka hvízdla nad hřbetem koně. Černý vlk nyní visel na boku vraníka a tak vystřelil třetí šíp. Jen těsně minul Coltona, zato však zasáhl muže vedle něho do stehna. Běloch vykřikl a pustil pistoli, ještě než z ní mohl vystřelit.

„Zastavte toho hajzla!“ zvolal Colton. Vraník procválal pět kroků od něho a Colton na něho vystřelil z důstojnické pistole. Třásla se mu však ruka, takže minul.

Černý vlk bílé muže objel a dál střílel. Pouze Colton ještě měl nabitou zbraň. Vytáhl ji zpoza opasku.

„Tady, bojovníku!“ náhle se ozvalo lámanou lakotštinou. „Podívej sem!“

Černý vlk otočil koně a vytáhl se do sedla. Ten chraplavý hlas patřil McCluskiemu – a když ho Černý vlk uviděl, přeběhl mu mráz po zádech.

Tělnatý traper stál široce rozkročen vedle mrtvé hnědé klisny. Držel za ruku Bílé péro a ke krku jí tiskl lovecký nůž.

McCluskie se na Černého vlka zlomyslně šklebil.

„Zabiju ji!“ zvolal traper. A anglicky dodal: „Chlapče, uřežu jí hlavu, jestli okamžitě neodhodíš ten zatracený luk!“

Po těchto slovech se rozhostilo ticho. Mladý bojovník strnule seděl na hřbetě svého koně. Dva Coltonovi muži nehybně leželi v trávě, další byl raněn a nakřivo seděl v sedle a čtvrtý se křečovitě snažil nabít pušku.

Colton na mladíka namířil dvě dvouhlavňové pistole.

„Slez z koně!“ zvolal Colton.

Černý vlk si Coltona změřil pohledem. Toto byl zákeřný trik, se kterým nepočítal. Ale nesesedl a ani nezahodil luk.

„Jestli vystřelíš, zabiju tě,“ klidně řekl ke Coltonovi a pak mu dalším šípem namířil na hruď. Byl to rychlý, nacvičený pohyb, takže Colton neměl šanci reagovat. Indiánova tvář se podobala kamenné masce, ve svalnatých rukou pevně držel luk. Upřeně hleděl do Coltonových tmavých očí.

„Pověz svému bojovníkovi, ať pustí ženu!“ vyzval Černý vlk Coltona. „Jestli ji zabije, zemřeš, Coltone!“

„Blufuje, majore!“ vykřikl McCluskie.

Coltonovi se však již chvěla ruka. Major nebyl zvyklý hledět smrti do tváře – a už vůbec ne smrti v podobě divokého siouxského indiána.

McCluskie dobře věděl, že se Colton vzdá – a pak by se tah s rukojmím obrátil proti němu!

Tělnatý traper pustil dívku, odstrčil ji a přehodil si nůž do levé ruky. Pak bleskurychle vytáhl zpod kabátu krátkohlavňovou pistoli. Byla to jeho poslední možnost – ale mezi ním a Černým vlkem bylo pouze deset yardů. Na to ta malá zbraň musela stačit!

„Teď jsi vyřízený, ty bastarde!“ zasyčel McCluskie, když natáhl kohoutek pistole.

Černý vlk se ještě stále nehýbal. Mířil na Coltona, ale už ho začaly bolet svaly v rukou. V očích měl výraz, který Colton okamžitě pochopil.

„On mě zabije, McCluskie!“ zvolal zpanikařený Colton. Bezmocně zamával pistolí. „Sakra, McCluskie, přestaňte!“

„Seskočte z koně!“ zvolal McCluskie, načež se ozval výstřel.

Černý vlk se instinktivně otočil a namířil na McCluskieho – zavalitý muž však bezmocně zavrávoral. Na pravé straně hrudi se mu rychle rozšiřovala krvavá skvrna. Pistole mu vypadla z ruky.

Když se skácel do trávy, uviděl Černý vlk, že má v zádech ránu. Mladík však neměl čas hledat střelce. Nyní již totiž nemířil na Coltona – a to byl pro zloducha rozhodující signál!

Koutkem oka viděl, jak Colton zvedl těžkou pistoli. Lakota ho pokořil před jeho muži a za to se nyní chtěl pomstít.

Černý vlk se instinktivně vrhl ze sedla.

Coltonova kulka hvízdla nad sedlem, na němž ještě před chvílí seděl Černý vlk. Mladík se převalil v trávě, zatímco Colton pobídl šedáka. Bojovník vyskočil a vzal ze sedla oštěp.

Colton cválal přímo k němu, mířil mu na obličej dvouhlavňovou pistolí. Už je dělilo jen několik yardů.

Černý vlk vrhl oštěp a uskočil. Zároveň třeskla těžká pistole.

Černý vlk se svalil na zem, když mu něco tvrdého narazilo do ramene. Pak se posadil a uviděl, že Coltonova kulka ho jen škrábla. Nedbal na ten šrám a zpoza opasku vytáhl nůž.

Teprve pak uviděl Coltona. Ležel na zemi a z hrudi mu trčel oštěp. Vítr povíval péry, kterými bylo zdobené jeho ratiště.

Jacob Colton již neměl snít o svém království.

+ + + + +

Frank Elliot nabil pušku a seskočil ze sedla koně. V rukou držel pušku kentucky, když vyšel z lesa.

Zhruba tři sta yardů od něho stáli siouxský bojovník a dva bílí muži.

Indián držel v levé ruce štít a v pravé dlouhý nůž. Jeden z jeho protivníků měl v ruce pistoli, z nohy mu však trčel šíp. Vůbec nebylo jisté, zda dokáže namířit – a měl už jen jednu ránu!

Když však muži uslyšeli cizího jezdce, otočili koně a odcválali pryč. Jejich boss byl mrtev a nebylo jisté, zda jim někdo za jejich služby zaplatí. Takže bylo moudřejší uprchnout a neriskovat krk kvůli někomu jinému.

„Byl jsem poblíž a slyšel jsem výstřely,“ klidně řekl Elliot, když jeho kůň zastavil. „Vypadá to, že jsem přijel v pravý čas.

„Ano, to jsi přijel,“ řekl Černý vlk. Pomohl na nohy Bílému péru, která se skrývala v trávě, a lakotsky jí řekl: „Je to přítel.“ V levé ruce držel těžkou, v kůži vázanou knihu. Byla v Coltonově sedlové brašně.

Bílé péro na Černého vlka udiveně hleděla. „Ty máš bílého přítele?“

Černý vlk se musel rozesmát. Byl to smích úlevy, kterým nakazil i Franka Elliota. Tak stáli pod prvními hvězdami té noci a smáli se – a Černý vlk držel Bílé péro za ruku.

Bílé péro mladíkovi usnula v náručí. Vzhlédl k hvězdami poseté obloze.

Myšlenkami byl v budoucnosti, která byla nejistá. Tím se však netrápil. Věděl, že se mu brzy ve snu zjeví jeho bratr a že mu ukáže správnou cestu.

Pohladil knihu, do níž ho zasvětil Vidoucí sokol. Bránil by ji za cenu svého života, protože věděl, že skrývá ještě mnoho hádanek, které musely být rozluštěny.

Měla se stát talismanem nového kmene – kmene, který chtěl založit s Bílým pérem.

Jednou ve vzdálené budoucnosti bude pod hvězdnou oblohou ležet jiný prorok a talisman mu pomůže řídit osudy kmene.

Uslyšel vytí vlka a zpozorněl.

Ne, to nebyl jeho bratr.

Slyšel jakési vzdálené zvuky – znělo to, jako když kroupy dopadají na buben.

Věděl, že to jsou výstřely…

Bílé péro se ve spánku pohnula.

Objal ji a zavřel oči.

Pak přišel jeho bratr. Černý vlk s ním nehovořil. Měl hlavu položenou na tlapách a v jeho očích byly krvavé slzy…