John Kirby

Colorado western 189. Cesta do Lamesy

Jim Tyreen a Ben Archer byli vládci Buckeye, městečka na okraji Llana Estacada. Živili se obchodem s bizoními kůžemi. Nikdo z lovců bizonů neměl šanci odvézt své zboží na vlastní pěst na lukrativní trhy v Kansasu nebo v Lamese v Texasu, protože to by Tyreenovi a Archerovi udělalo škrt přes rozpočet. Až jednou jedna mladá žena do Buckeye přivezla 25 vozů naložených bizoními kůžemi. Odmítla Tyreenovi nebo Archerovi prodat byt jen jedinou kůži. A měla s sebou dva muže, s nimiž se odvážila vydat se na cestu do Lamesy…

Jezírko bylo hluboké jen po kolena. Na okrajích bylo ztvrdlé bahno s puklinami. Uprostřed se držela poloslaná voda.

Matt Lewis ležel na boku, opíral se o pravý loket a hleděl přes břeh.

Na pravé ruce měl želízko, kterým byl připoutaný k mrtvému Fessendenovi. Pootočil hlavu a ohlédl se přes rameno. Fessenden ležel na zádech, hlavu měl zakloněnou a jeho tvář zohyzděná kulkou byla otočena na druhou stranu.

Pouze pět kroků odtud ležel v písku jeden Komanč. Téměř se mu podařilo dorazit k jezírku, pak ho však zasáhla Mariova kulka.

Rukama se zaryl do písku. Matt Lewis viděl jeho snědé, pomalované tělo a nábojové pásy, které měl pověšené přes ramena. Ležel na své kavaleristické karabině.

Matt Lewis si zvedl límec propocené košile, zatímco pohledem těkal mezi Komančem a čtyřmi jezdci, kteří stáli na úpatí svahu a hleděli na něho.

Byli to Komanči. Měli za sebou boj s kavalerií, protože jeden z nich měl kabát a péry ozdobenou seržantskou čepici. Dva z nich byli ozbrojení armádními puškami, další dva oštěpy, na jejichž ratištích byla péra.

Matt Lewis se snažil odhadnout své šance, ale pak to vzdal. Nebylo to ještě ani půl hodiny, co spolu s Fessendenem dorazili k jezírku po tom, co se jejich koně stali oběťmi komančských kulek. Fessenden se otočil a zvedl revolver, v tom okamžiku ho však do obličeje zasáhla kulka, kterou vypálil jeden z Komančů. Odhodila ho na ztvrdlé bahno, na němž pak zůstal ležet.

S lehkým úsměvem pohlédl na hvězdu, která byla napůl ukrytá pod Fessendenovým kabátem. Teď už nic neznamenala.

Jediné, co něco znamenalo, bylo šest nábojů v bubínku revolveru, tři náboje, které měl v opasku, a ocelový řetízek, kterým byl připoután k mrtvému.

Z jeho myšlenek ho vytrhl výstřel. Slyšel, jak se kulka zaryla do ztvrdlého bahna, a vzhlédl.

Komanči na neklidně tančících koních hleděli k jezírku. Nad nimi, na vrcholu kopce, se objevil pátý jezdec. V ruce držel pušku a ukazoval jí na západ.

Komanči vyrazili do strmého svahu. Zpod kopyt jejich koní stoupal prach. Cvalem se přehnali přes hřeben a zmizeli.

Matt Lewis se tiskl k zemi, v levé ruce držel revolver a čekal. Po chvíli vítr, který pozdě odpoledne začal vanout z hor, přinesl zpoza kopce obláček prachu.

O několik minut později uslyšel tlumený dusot a když zvedl hlavu, spatřil na hřebeni dva jezdce. Hleděli na jezírko.

Bylo to běloši. Matt Lewis si rukávem utřel zpocenou tvář. Posadil se a zvedl ruku s koltem.

Oba jezdci se pomalu vydali dolů. Matt Lewis strčil kolt za opasek kalhot, natáhl ruku, strhl Fessendenovi z vesty hvězdu a připnul si ji na vestu.

Muž, který jel jako první, byl vysoký a hubený. Měl tmavý oblek a vysoké kavaleristické holínky. Zpod šosů kabátu mu trčely světlé, slonovinou vykládané pažby dvou revolverů.

Jeho úzká, snědá tvář připomínala kamennou masku. Zapadlé, ledové oči pozorně prohlížely Matta. Rukama se opíral o hrušku sedla.

Matt Lewis pohlédl na druhého jezdce. Byla to žena. Seděla v sedle zpříma a ani ošoupaná lewisky, holínky a kožešinou podšívaný krátký kožený kabát nedokázaly zakrýt její postavu.

„To bylo o chlup,“ řekl Matt Lewis. „Už se chystali na poslední útok.“

„Máte přece revolver,“ řekl muž a bradou kývl na zbraň za Mattovým opaskem. Jeho hlas byl chladný, bez stopy emocí.

„Ano – ale jenom osm nábojů. To by na pět Komančů nestačilo. Jmenuju se Lewis, Matt Lewis.“

„Odkud jste?“ Jezdec měl ještě stále chladnou tvář, v očích se mu však zračila nedůvěra.

„Ze Západu. Jel jsem s ním…“ kývl na mrtvého, „… do Clovisu. Za kopcem jsme vjeli do léčky. Postříleli nám koně, a když jsme dorazili k jezírku, jedna z kulek ho trefila.“

Muž sesedl a přišel blíž. „Byla to jedna z komančských hord, které už celé dny sledují náš konvoj.“

„Vozy?“ Matt Lewis na něho pohlédl přivřenýma očima. Věděl, že musí být opatrný. „Odkud jste přijeli?“

„Z llanos.“ Muž se sklonil k mrtvému a prohlédl si jeho tvář, načež ukázal na želízka a řekl: „Proč si to neodemknete? Mohlo by vás to stát život, kdyby se na vás vrhli Komanči. Nebo nemáte klíč?“

„Ztratil jsem ho, když se můj kůň zhroutil,“ odpověděl Matt.

„Tak se nedostanete ani deset kroků daleko. Musíte se toho muže zbavit, jinak vás s sebou nevezmeme.“

„Kam byste mě vzali?“ Matt si ho prohlížel. V jeho snědém obličeji s indiánskými rysy se vyjímaly světlé oči, jejichž panenky byly velmi malé. Byly to oči pistolníka.

„Do Buckeye. Nebo chcete, abychom vás tu nechali ležet?“ Sáhl si do kapsy a vytáhl zavírací nůž. Tlakem palce ho otevřel.

„Jasone!“ To bylo první slovo, které žena pronesla. „Co chcete dělat?“

Muž si protočil nůž mezi palcem a ukazováčkem. „Nemůžeme mrtvého vzít s sebou. Takže se ho nějak musíme zbavit. Kovář v Buckeye může želízka rozbít kladivem a majzlíkem. Ale není to pohled pro ženu, Marie. Jeďte zpátky k vozu a řekněte Harperovi, ať jede pomalu dál.“

Matt Lewis na ni pohlédl. Viděl v její tváři váhání, pak se vsak odhodlala. Pobídla černobílého, strakatého pinta a vyjela na kopec, přes který se tam dostali.

„Kdo to je?“ zeptal se.

„Marie Floodová. Mé jméno je Jason Harrod.“

„Vy jedete z llanos? Slyšel jsem, že tam není nic než písek a Komanči.“

„A bizoni.“

Harrod si svlékl kabát, hodil ho vedle Matta Lewise a vyhrnul si rukávy.

„V llanos jsou miliony bizonů. Poslední velká stáda, Lewisi. Naše vozy jsou plné bizoních kůží, mezci je téměř neutáhnou. Lovil jste někdy bizony?“

Matt zavrtěl hlavou. „Ne.“

Harrod vytáhl nůž z písku a palcem přezkoušel ostrost.

„Osvobodím vás teď od vašeho druha,“ řekl.

+ + + + +

Buckeye bylo malé město. Na hlavní ulici stály dva tucty domů. Kromě toho tam byly výběhy pro mezky, kovárna a skladiště bizoních kůží, které tam přivážely karavany z jižních llanos.

Když konvoj dorazil do města, už se blížila půlnoc a před skladištěm, u něhož stála dlouhá řada vozů, svítily lucerny.

Noční vítr byl studený. Matt si přes ramena přehodil starou sedlovou pokrývku.

Ze skladiště přišla Marie Floodová. Sundala si klobouk a vítr jí povíval s vlasy, když pobízela muže, kteří odnášeli ztvrdlé bizoní kůže do skladiště.

Na západě se blýskalo, v záblescích byla vidět silueta hor. Bylo jasné, že brzy začne pršet.

Náhle se z temnoty vynořili tři jezdci. Jeli podél karavany. Matt viděl, že muži, kteří vykládali kůže, se zarazili, když je spatřili.

Marie Floodová stála ve světle lamp. Otočila se, když uslyšela dusot. Jezdci zastavili před ní.

Uprostřed jel podsaditý, ramenatý muž.

„Měli jste štěstí, Marie,“ řekl, „že vás Komanči nechali na pokoji. Spočítal jsem vozy, když jste jeli kolem. Pětadvacet Murphyho vozů a všechny plné kůží. Ben Archer vám za ně zaplatí dobrou cenu.“

Marie Floodová zaklonila hlavu. „Jestli vás poslal Archer, tak se rovnou vraťte a povězte mu, že ode mě nedostane jedinou kůži. A teď už nezdržujte mé lidi.“

„Brzy začne pršet. Pak budou kůže, které ještě nejsou v suchu, velmi levné.“

Marie Floodová mu pohlédla do tváře, načež se ohlédla přes rameno k nejbližšímu vozu, o jehož přední kolo se opírala těžká bizonobijka. Udělala krok stranou, ale jezdec po její levé straně pobodl ostruhami hnědáka a vjel jí do cesty. Chtěla mu uhnout, ale muž se vyklonil ze sedla a chytil ji za ruku.

Muži, kteří předtím vykládali kůže, stáli u vozů. Nikdo z nich se nepohnul. Matt Lewis cítil, že Marie Floodová se od nich pomoci nedočká.

„Lee!“ řekl tělnatý chlápek, který vše sledoval s chladným výrazem ve tváři.

Jeden z jezdců přijel ke skladišti, vyklonil se ze sedla a sundal ze skoby lucernu. S lucernou v ruce se pak vrátil zpátky.

Matt Lewis si sundal deku z ramen a přišel ke stěně kůlny.

„To stačí,“ řekl klidným hlasem. „Pusťte tu ženu a zmizte.“

Ještě stále měl na sobě roztrhanou košili a boty a kalhoty měl až po kolena od bahna. Tmavé vlasy mu visely do tváře, prsty pravé ruky si pohrával s pouzdrem.

Jezdec tam nerozhodně stál a šklebil se. Muž, který držel Marii Floodovou, ji pustil a postavil se ve třmenech. Marie odvrávorala stranou. Muž přiblížil ruku k revolveru. Byl mladý a nevypočitatelný. Matt ho pozoroval.

„Zmizte!“ polohlasně řekl. „A s koltem to vůbec nezkoušejte.“

„To je kdo?“

Obtloustlý muž jako jediný z nich nebyl překvapen. Vtáhl hlavu mezi ramena, když si měřil Matta pohledem.

„Jmenuju se Lewis. Slyšeli jste, že máte zmizet. Jenom tu ztrácíte čas.“

Druhý muž se vyklonil ze sedla.

„Vaše tvář je mi cizí. Přijel jste do Buckeye proto, abyste dělal problémy? Můžete je mít. Lee, hoď lucernu do některého vozu, ve kterém jsou ještě kůže.“

„To bych nedělal, Lee,“ pomalu řekl Matt, přičemž položil důraz na každé slovo. „Na vozy nesahejte.“

Podsaditý muž se přikrčil v sedle. Pomalu posunoval pravou ruku ke koltu.

„Začni, Lee!“ sykl. „Vyber si jeden vůz a začni.“

„Chceš zemřít, Goffe?“ ozval se tvrdý hlas ze stínu vozu.

Ze tmy se vynořil Jason Harrod.

„Lewis má pravdu, už tak nás příliš zdržujete, Poinsette,“ řekl. „Brzy začne pršet a do té doby musejí být kůže v suchu. Vraťte se k Archerovi a povězte mu, že Marie Floodová mu neprodá jedinou bizoní kůži. Ani dnes, ani jindy. A vyřiďte mu, ať se nepokouší nám dělat potíže. Na to není dost silný.“

„Je dost silný,“ odpověděl tělnatý muž, kterého Harrod oslovoval jako Poinsetta. „Jestli nejste šílenci, tak se podřídíte a nebudete Archerovi a Tyreenovi odporovat.“

Matt Lewis se rozhlédl po jezdcích. Poinsett a jeho dva muži byli odhodláni si to s ním rozdat. Nebyli však ochotni riskovat boj s Harrodem.

Harrod neměl pevně přivázaná pouzdra. Houpala se mu u boků, když kráčel. Hlavně se leskly.

Zůstal stát vedle Poinsetta, takže viděl i další dva muže. Pak řekl: „Byli jsme tři měsíce venku a přivezli jsme pětadvacet vozů kůží. Tyreen s Archerem nedostanou ani jedinou z nich. Jeďte zpátky do města a povězte to Archerovi. Jestli mu někdo chce prodávat bizoní kůže, prosím. My ne.“

„Sami kůže na trh nedostanete,“ řekl Poinsett.

„A proč ne? Kdo by nám v tom zabránil? Máme třicet mužů, kteří všichni umějí zacházet s puškami. Komanči nás zatím nenapadli. Řekněte Archerovi, ať o tom přemýšlí. A teď odtud zmizte.“

Poinsett chtěl něco odpovědět, ale když spatřil Harrodův obličej, mlčel a přivřel oči. Mlčky otočil koně, pobodl ho ostruhami a odjel. Ostatní ho následovali.

Marie Floodová si hřbety rukou promnula oči, pohlédla na Matta Lewise a řekla: „Díky!“

Přikývl. Jasson Harrod pomalu přišel blíž. „Máte odvahu, Lewisi. Ale to samo o sobě na to, abyste se mohl postavit do cesty lidem, jako jsou Archer a Tyreen, nestačí.“

Matt vzal svou deku a přehodil si ji přes ramena.

„Kdo jsou Archer a Tyreen?“ zeptal se. „Město jim patří?“

Harrod přikývl. „Myslí si, že jim patří.“ Hleděl za Marií Floodovou, která kráčela k jednomu prázdnému vozu. Po loukotích kola vylezla nahoru a zmizela pod plachtou. V jeho tváři byl ještě stále onen číhavý, dravčí výraz. Jeho oči jako by byly z ledu.

Harrod se otočil k Martu Lewisovi. „Archer a Tyreen ovládají město, protože ovládají obchod s bizoními kůžemi. Nikdo jiný kůže nevykupuje. Je to jejich byznys. Ten, kdo nechce obchodovat s Archerem a Tyreenem, musí do Texasu.“

„Prodejte mi jednoho z vašich koní,“ řekl Matt a kopl do sedla, které mu leželo u nohou.

„Kam chcete jet?“

Matt přivřenýma očima hleděl na lucernu. „Do města,“ odpověděl.

„Zbláznil jste se? Archerovi lidé vás viděli. Na vašem místě bych do města nejezdil.“

„Prodáte mi koně? Máte jich přece víc, než potřebujete.“

„To nejsou moji koně.“

„Komu patří?“

„Vozy, mezci a koně patří slečně Floodové. Ale myslím, že nebude mít nic proti tomu, když si nějakého vyberete. Stojí dvacet dolarů.“

Matt Lewis sáhl do sedlové brašny a vytáhl několik zlatých dolarových mincí. Jednu z nich hodil pistolníkovi.

„Kde najdu Archera nebo Tyreena?“ zeptal se.

Harrod si právě dával minci do kapsy. Když uslyšel tu otázku, strnul.

„Chcete vstoupit do Archerových služeb, Lewisi?“ protáhle se zeptal.

„Kde je najdu?“

„Hledejte saloon Belle Union. Patří Tyreenovi.“

Matt Lewis přikývl. Pak se sklonil, vzal sedlo a zvedl si ho na rameno. Cosi zacinkalo o třmen. Z kapsy košile mu vypadla Fessendenova hvězda. Sklonil se, ale Harrod byl rychlejší.

Prohlédl si ji a pak ji hodil Mattovi.

„Hezký kousek plechu,“ řekl a usmál se. Jeho oči však zůstaly chladné.

Matt si dal hvězdu do kapsy. Sedlo ho tížilo. Chtěl jít, ale cosi v Harrodových očích mu to nedovolilo.

„Hezký, lesklý kousek plechu,“ opakoval Harrod a v jeho hlasu byla ironie.

Matt se usmál. Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst, hlavou se mu však honily myšlenky.

„No a, Harrode?“ zeptal se nepřirozeně chraplavým hlasem.

„Myslíte si, že jsem idiot, Lewisi?“ opáčil Harrod. „Od začátku jsem věděl, kdo jste. Už, když jsme vás našli u jezírka s tím kouskem plechu na hrudi. Byl jste prohnaný, Lewisi, ale ne dost. Prozradila vás želízka. Byl jstepravou rukou připoutaný k levé ruce mrtvého. Měl volnou pravou ruku, vy ne. Nikdo by se nepřipoutal k vězni tak, že by neměl volnou pravou ruku. Když jsem to viděl, věděl jsem, že to vy jste vězeň, ne on.“

„Když jste to věděl, proč jste mě potom osvobodil?“ zeptal se Matt po chvíli.

„To je moje věc.“

„To je pravda. Co ode mě tedy chcete?“

„Myslel jsem si, že hledáte práci.“

„Nechápu,“ odpověděl Matt. Byla to lež. Věděl, co od něho Harrod chce.

„Na cestě, která nás čeká, vás nikdo hledat nebude. Zdá se, že umíte zacházet s koltem. Musíte mít velkou kuráž, pokud jste ve vaší situaci zastřelil muže, ke kterému jste byl připoutaný. Ve dvou by vaše šance byly větší.“

„Nezastřelil jsem ho. Trefil ho jeden z Komančů.“

Harrod se pousmál. Byl to jízlivý, chladný úsměv. Matt věděl, že mu nevěří.

„Proč nosíte tady toto?“ Harrod kývl bradou na želízka, která se Mattovi ještě stále houpala na pravém zápěstí.

„Zastřelil jsem jednoho muže,“ odpověděl Matt. „Bohužel měl ve městě, kde se to stalo, velké jméno. Byl to špinavýlump, ale v tom městě byl vážený. Každopádně se našlo půl tuctu svědků, kteří tvrdili, že to byla vražda. Jeden nebo dva z nich přitom vůbec nebyli v místnosti, kde se to stalo. Ale na to se nikdo neptal. Revolver, který měl pod sakem, naráz zmizel. Kdyby mě muž, ke kterému jsem byl připoutaný, nedostal z města, lidé by mě pověsili před vězením. Chtěl mě přivézt do Lovingtonu.“

„Myslíte, že Archer a Tyreen vám za váš revolver nabídnou víc než my? Jste Marii a mně něco dlužný – svůj život, Lewisi. Na to nezapomínejte.“

+ + + + +

Do prachu cesty dopadly první těžké dešťové kapky, když Matt Lewis dorazil do města.

Nájemní stáj stála na druhém konci města. Matt sesedl a kopl do vrat. Po chvíli se otevřely.

Přivedl koně do jednoho prázdného boxu a odsedlal ho. Pak přišel ke kovadlině a zacinkal o ni náramkem.

„Vezměte si kladivo a majzl a pokuste se to rozbít,“ řekl.

Muž v kožené zástěře přišel od výhně. Nedůvěřivě na Matta pohlédl, ale bez řečí vzal z bedny s nářadím majzlík a těžké kladivo, zatímco Matt položil ruku na kovadlinu. Kovář přiložil majzlík na náramek těsně za zápěstí a zvedl kladivo.

Matt cítil každý úder až v rameni. Po poslední ráně se ocelový náramek rozletěl a Matt si promnul zápěstí, na němž želízko zanechalo tmavou stopu. Pak šel k výhni, sklonil se k vědru s vodou a umyl si pot a prach ze tváře.

Rukávem se utřel a pak kováři hodil zlatou desetidolarovou minci.

Venku lilo jako z konve. Blýskalo se.

Matt si posunul klobouk do čela, přitáhl si kabát a vydal se k saloonu Belle Union.

Saloon měl podlouhlý půdorys, vevnitř byl dlouhý mahagonový pult, zlacená zrcadla, regály s láhvemi a malé pódium. V pozadí stálo půl tuctu karetních stolků. U pultu hrála tříčlenná mexická kapela. Na pódiu zpívala žena v dlouhých, pajetkami zdobených šatech.

Zastavil se u dveří a rozhlédl se. Nikde neviděl žádnou známou tvář. Šel k pultu a postavil se na jeho konci, u něhož byly rudým sametovým závěsem zakryté dveře.

Barman v naškrobené bílé košili s modrými proužky si ho změřil pohledem. Matt vytáhl zlatou minci a hodil ji na pult před barmana. Muž pohlédl na minci, mlčky se otočil, vzal z regálu láhev a postavil ji spolu se sklenicí před Matta.

Ten odzátkoval láhev, nalil whisky do sklenice a řekl: „Kde najdu Archera nebo Tyreena?“

„Nemám tušení,“ odpověděl barman. Hodil si ručník přes rameno a rychle se vydal k druhému konci pultu. Matt viděl, jak se naklonil k muži, který tam stál. Něco mu zašeptal a muž na něho pohlédl. Měl malé oči, posazené těsně u sebe.

Tyreenův saloon byl největší ve městě. Matt se napil a rozhlédl se kolem sebe. Kapela přestala hrát a zpěvačka zmizela z jeviště.

Matt za zády ucítil průvan a otočil se. Žena, kterou předtím viděl na pódiu, poodhrnula závěs, vešla do saloonu a zůstala stát vedle Matta. Rozhlížela se. Její pohled zabloudil ke galerii, k níž vedlo široké schodiště. Rozhořčeně se šklebila.

„Rád bych vás pozval na skleničku whisky,“ řekl Matt.

Otočila se a nedůvěřivě si ho prohlédla.

„Jestli nemáte ráda whisky, můžeme se napít šampaňského,“ řekl. „Kromě toho bych se vás rád na něco zeptal.“

„Měl byste se vykoupat a oprat si věci, když sem jdete,“ odpověděla. „Patříte k lovcům bizonů?“

Klidně přikývl. „Ano. Chci si promluvit s Benem Archerem nebo s Jimem Tyreenem, pokud mi řeknete, kde je najdu.“

„Co chcete od pana Tyreena?“

Muž, který předtím stál na druhém konci pultu, přišel blíž. Byl stejně tak vysoký jako Matt, ale byl statnější a těžší. Pod šosy saka mu byly vidět dva revolvery.

„To je v pořádku, Shade,“ řekla žena a rychle mávla rukou.

Muž si Matta změřil potměšilým pohledem. „Jak si přejete, slečno Woodardová. Jsem poblíž.“

„Woodardová – a jak dál?“ zeptal se Matt Lewis.

„Louise Woodardová. Ale tady ve městě mi říkají Lou. Přišel jste kvůli Jimu Tyreenovi? Co od něho chcete?“

„Slyšel jsem, že dobře platí.“

Vrhla na něho podivný pohled, který sklouzl až k jeho revolveru. Na rtech se jí objevil zamyšlený výraz. Měla plné, lesknoucí se rty.

„Vy patříte k lovcům bizonů a hledáte práci u Jima Tyreena?“

„Co je na tom tak zvláštního? Přijel jsem do Buckeye teprve dnes večer.“

„To by mohlo být vysvětlení. Dobrá, zavedu vás k Jimu Tyreenovi, pane…“

„Lewis, Matt Lewis.“

Slyšel, že se otevřely dveře a dovnitř přišli dva muži. Zachytil je však jen koutkem oka. Postavili se k pultu a nevšímali si ho.

„Tyreen je ve své kanceláři,“ řekla Lou Woodardová a pohlédla na galerii. „Pojďte, zavedu vás tam.“

Šel za ní. Jeden z mužů, kteří přišli před několika minutami, ho sledoval v zrcadle nad pultem. Pak se prudce otočil, přivřel oči a křečovitě sevřel sklenici s whisky, zatímco druhou rukou chytil za ruku muže, který se opíral o pult vedle něho. Kývl na Matta, který s Lou Woodardovou kráčel po schodech.

„Lewisi!“ tiše a chraplavě řekl, načež sevřel rty. Pak postavil sklenici na pult. Nikdo z mužů u baru si nevšiml toho, že sáhl po revolveru.

O to víc je překvapilo, když třeskl výstřel. Matt Lewis byl právě v polovině schodiště, když ho cosi horkého škráblo na rameni.

Náraz ho odhodil. Ramenem vrazil do Lou Woodardové a strhl ji na schody. Ještě než narazil zády do stěny, tasil revolver.

Uviděl muže u pultu a ještě v téže vteřině vypálil skrze zábradlí. Zasažený muž ještě jednou zmáčkl spoušť, ale hlaveň koltu už měl skloněnou. Stál tam široce rozkročen a vrávoral.

Matt Lewis viděl, jak se skácel na zem. Malíkovou dlaní natáhl kohoutek revolveru a namířil na druhého muže, který při prvním výstřelu pustil sklenici a sáhl po koltu.

Jeho kulka Matta jen těsně minula a vyrvala třísku ze stěny. První Mattova střela ho trefila těsně pod levé oko, druhá do ramene. Muž se zapotácel, otočil se a chytil se mosazného pažení pultu. Kolt mu vyklouzl z ruky a pak se svezl po pultu na podlahu. Rukou při tom převrhl plivátko.

Matt ztěžka oddechoval a s prstem na spoušti hleděl na oba muže, kteří leželi na podlaze pokryté pilinami.

Na galerii nad ním se prudce otevřely dveře.

K zábradlí přistoupili dva muži. Jeden z nich měl na kožené vestě hvězdu, další byl v tmavém. V ruce držel zkrácenou brokovnici.

Matt na něho pohlédl a zhluboka se nadechl. Přitiskl se ke stěně.

„Co se stalo, Beldene?“ zeptal se muž s brokovnicí. Pohlédl na oba muže před pultem, načež se podíval tam, kam hleděl barman.

Matt si všiml, jak rychle přivřel oči, jako když se kočce stáhnou zorničky. Několik vteřin na sebe hleděli. Muž tiše pohyboval rty, jako by mumlal nějaké jméno.

„Ty?“ řekl.

„Já,“ řekl Matt a kývl, aniž by sklonil kolt.

Viděl, že tomu muži cuká ve tváři. Potom otevřel ústa a řekl: „Šel jsi ke mně. Pojď nahoru, Matte.“

Krátce a panovačně mávl brokovnicí. To gesto platilo mužům u barového pultu.

„Odneste je,“ řekl jim a pak opět pohlédl na Matta. „Pojď do mé kanceláře.“

Otočil se a zmizel v místnosti, z níž předtím vyšel. Muž s hvězdou ho následoval. Matt Lewis kráčel za Lou Woodardovou po zbylých schodech. Ještě stále měl v ruce revolver, když stanul na prahu místnosti.

Muž v tmavém stál zády k němu u vyřezávaného psacího stolu. Zkrácená brokovnice ležela na stole vedle nejrůznějších papírů. Muž s hvězdou stál u okna. Měl šedý knír.

Lou Woodardová za sebou zavřela dveře a Matt strčil kolt do pouzdra.

Muž v tmavém se pomalu otočil. Naklonil hlavu a prohlédl si Matta Lewise.

„Lou,“ řekl, aniž by Matta spustil z očí. „Běž se pobavit s marshalem dolů.“

Matt ustoupil stranou, aby marshal mohl projít. Nesnesitelně mu tepalo v rameni.

Muž v tmavém se opřel o psací stůl. „Doufal jsem, že už se nikdy neuvidíme,“ řekl. „Takže ještě pořád jdeš po nás?“

„Mohl bys mi nabídnout whisky,“ odpověděl Matt s chladnou tváří.

Muž v tmavém se otočil a šel k vyřezávané španělské skříni. Zatímco z ní vytahoval skleněnou karafu a dvě sklenice, zvedl Matt brokovnici, otevřel její komory a vytáhl dva velkorážní náboje. Teprve když hlavně znovu zaklapl a náboje hodil do rohu, si všiml, že muž v tmavém ho pozoruje.

„Proč to? Proč to děláš, Matte?“

„Už jednou jsem koupil kulku do zad, Jime. To mi stačilo. Už nemíním riskovat.“

„Tu kulku jsem nevystřelil já, Matte.“ Muž v tmavém se vrátil k psacímu stolu a nalil do sklenic.

„Dotáhl jsi to daleko,“ zamumlal Matt, když si vzal sklenici. „Vypadá to, jako by ti patřilo půl města.“

„Budeš se divit, patří mi celé.“

„Tobě a Benu Archerovi. Tady si říkáš Tyreen?“

„To jméno je stejně dobré jako kterékoli jiné. A v tomto městě má dobrý zvuk, Matte.“

„O to už se postarali pistolníci, které sis koupil, že?“

„Ano, to máš pravdu, Matte. Ale přece jsi nepřišel proto, abys tu o tom se mnou mluvil? Zastřelil jsi Corbetta a Milese. Teď jsem na řadě já?“

Matt do sebe hodil whisky a ucítil, jak se mu v žaludku rozlévá teplo.

Jim Tyreen na něho pozorně hleděl. „Jsem poslední?“ zeptal se chladným hlasem.

Matt přikývl. „Ano, jsi poslední, Jime.“ Postrčil sklenici přes stůl.

„Je snazší do jámy lvové vlézt, než z ní vylézt, Matte. Ne, nevyhrožuji ti. Ale víš, že jsem vládcem tohoto města a nikdo ho neopustí, pokud nebudu chtít.“

Napil se ze své sklenice a postavil ji na stůl. „Archer a já vládneme městu, Matte. Ale je tu místo i pro někoho třetího.“

„Vedeš výnosný podnik.“

„Ano, Matte. Je to výnosný podnik. Skoro všichni lovci bizonů z jižních llanos prodávají své kůže nám.“

„V Kansasu je pak prodáváte za mnohem vyšší ceny.“

„Přesně. Ale oni se do Kansasu nedostanou, protože mezi námi a Dodge City nebo Abilene leží komančské území a ještě se nenarodil nikdo, kdo by tím územím dokázal projet. Někteří lovci bizonů to už zkusili. Jejich vozy teď práchnivějí někde mezi rančem Mescalero a Cimarronem a jejich koně, mezky a pušky mají Komanči.“

„Mohli by jet do Texasu.“

„Pokud bychom jim to dovolili. Ale to neuděláme. A oni to velmi dobře vědí. Zatím to zkusil pouze jediný člověk. A neuspěl. Velká stáda bizonů v Kansasu už jsou vybitá, Matte. Ceny bizoních kůží na Východě den ode dne stoupají a většina obchodu s bizoními kůžemi v Novém Mexiku je v našich rukou. Nikdo z nás nemusí jezdit střílet bizony a špinit si ruce se stahováním. Peníze se k nám kutálejí samy, Matte. Nezajímalo by tě to?“

Matt Lewis se posadil na psací stůl a ještě jednou si nalil.

„Nechápej mě špatně, Matte,“ řekl Tyreen, když neobdržel odpověď. „Nechci si tou nabídkou nic koupit. Jsem dost mocný na to, abych dostal vše, co chci. Ale to, co se stalo před lety, se nestalo s mým vědomím. Tenkrát jsi byl proti mně a proti ostatním. Mezitím jsi měl dost času na to, abys přemýšlel. Uvažuj, Matte. Čeho jsi za ty roky dosáhl?“

„Tvůj život má jednu výhodu, Jime. Máš lepší whisky.“

„Nejen to. Kdybys tehdy jel se mnou, tak bych teď nevládl městu s Archerem, ale s tebou.“

„Jime,“ Matt usrkl whisky, „ty a já jsme nikdy nestáli na jedné straně. Přijel jsem do Buckeye proto, že se chci něco dozvědět o tobě, Corbettovi a Milesovi.“

„Abys nás štval a zabil jako ostatní. Proč to neuděláš? Máš přece revolver. Chtěl jsi mě najít proto, abys mě zabil. Našel jsi mě, tak mě zabij. Nejsem ozbrojen. Z brokovnice jsi právě vytáhl náboje.“

Upřeně hleděl na Matta. Na rtech se mu objevil sotva znatelný úsměv.

„Nemůžeš mě zabít. A oba víme, proč, Matte. Znáš to staré přísloví? Když někoho nemůžeš porazit, spoj se s ním.“

„Chceš zastavit karavanu Marie Floodové,“ pomalu odpověděl Matt Lewis.

„Chce jet prodat bizoní kůže do Texasu. Nemůžu připustit, aby to udělala. To by byla známka slabosti, Matte. Kdybych to udělal, brzy bychom přišli na mizinu. Pak by všichni chtěli vozit kůže do Texasu. Matte, můžeš se přidat k nám, jestli chceš.“

Matt Lewis si otáčel sklenicí mezi prsty. Ve tváři se mu objevil trpký úsměv. Cítil Tyreenův pátravý pohled.

„Cena není dost vysoká,“ odpověděl a vypil whisky. „Díky za whisky, Jime.“

„Takže se chceš postavit na druhou stranu?“

Matt slezl ze stolu a postavil sklenici vedle láhve.

„Ty jsi stál vždycky na špatné straně, Matte. A člověk by mě být vždy na vítězné straně.“

Matt mlčky přišel ke dveřím. Tyreen hleděl za ním. V očích měl tvrdý výraz. Když Matt odešel, zvolal: „Shade!“

Dveře sousední místnosti, které byly jen přivřené, se otevřely a dovnitř vešel ramenatý muž s očima těsně u sebe, který Matta oslovil u barového pultu.

V ruce držel winchestrovku. Tázavě pohlédl na Tyreena.

„Celou dobu jsem mu mířil na záda,“ řekl. „Ani by nestačil tasit, pane Tyreene. Proč jste ho nechal jít? Celou dobu jsem čekal na vaše znamení. Někoho takového byste měl brát vážně. Může být nebezpečný.“

Tyreen ukousl špičku doutníku, vyplivl ji a pak doutník zapálil plamenem petrolejky. Jeho konec pomalu namočil do whisky.

„Běž za ním, Shade. Ale pušku nechej tady. Jenom mu ukaž, kdo je tady pánem.“

+ + + + +

Před saloonem zůstal Matt několik vteřin stát. Do tváře mu vanul studený vítr. Rychle vystřízlivěl.

Nikdo ho nezastavil, když procházel saloonem. Nyní stál u dveří a držel se za poraněné rameno. Krvácení ustalo.

Padesát kroků před nájemní stájí ze stínu verandy vyšel nějaký muž. Kráčel shrbený, límec kabátu měl zvednutý, klobouk měl stažený do čela. Matt mu chtěl uhnout, ale muž mu vešel do cesty.

„Máte oheň?“ Jeho hlas zněl nezřetelně a byl přehlušen vzdáleným hřměním.

Matt si sáhl do kapsy, vytáhl sirku a škrtl jí o sloup. V té chvíli spatřil mužovu tvář. Poznal Shada a okamžitě pochopil, že to je past.

Pustil sirku na zem a sáhl po koltu, to však již do něho Shad vrazil. Matt cítil, jak ho chytil za pravou ruku a strhl mu hlaveň koltu.

Shad vykřikl: „Mám ho!“ Matt ho praštil volnou levou rukou a cítil tu ránu až do poraněného ramene.

Shad zavrávoral, ale Mattovu pravou ruku držel pevně. Matt ho znovu udeřil. Bolestí mu vhrkly slzy do očí. Cítil, jak se Shad zapotácel.

Když se Shadovi vytrhl, vyrazil mu hromotluk revolver z ruky. Matt narazil zády do stěny a ohlédl se.

Z obou stran se tam rychle blížily stíny.

Odstoupil od stěny a chtěl seskočit na ulici. To však již byli u něho. Jeden mu skočil na záda, Matt se zapotácel, ztratil rovnováhu a spadl na ulici. Černé bahno mu vystříklo do tváře. Kopl za sebe a cítil, že trefil.

Slyšel nadávku a v záři blesku toho muže spatřil. Chtěl se na něho vrhnout, ale už bylo pozdě. Chytili ho a zvedli z bahna. Bolest v levém rameni mu ochromila ruku. Vzpínal se, ale drželi ho pevně.

Přišel k němu jeden muž. Jeho tvář ozářil blesk. Byl to Shad. Ztratil klobouk a mokré vlasy mu padaly do čela. Mezi rozbitými rty se mu bělaly zuby.

Matt vykopl a ostruhou Shadovi vyryl krátký, krvavý šrám na bradě.

Bylo to však beznadějné. Zmlátili ho a pak ho nechali ležet v bahně.

+ + + + +

To první, co ucítil, když se probral, byla bolest v celém těle. Sténal. Potom přes víčka uviděl světlo. Někdo stál u něho. Byla mu zima. Pokusil se otočit hlavu a otevřít oči. Šlo to jen stěží.

Nad ním visela stará, rezavá petrolejka.

Skláněl se k němu muž s vrásčitým obličejem a dlouhými, šedivými vlasy. Ležel na několika dekách, po pás přikrytý sedlovou pokrývkou. Šedovlasý muž viděl, že otevřel oči. Mlčky sáhl za sebe a podal Mattovi láhev.

„Pijte opatrně. Bude vás to pálit na rtech.“

Zvedl Mattovi hlavu a přidržel mu láhev u úst. Matt se pokoušel polykat. Whisky pálila jako čert. Naklonil hlavu a alkohol mu tekl po krku a po hrudi.

„Proč s tím nezacházíte šetrněji?“ zeptal se šedovlasý muž. „Ani v Belle Union nedostanete lepší whisky.“ Sám se napil, zašpuntoval láhev a zase ji schoval. „Obětoval jsem půl láhve na to, abych vás umyl, Lewisi. Táhne z vás tak, že by to porazilo mezka.“

Matt vzhlédl. Ležel pod plachtou vozu, která byla bičována deštěm.

„Kdo mě sem přinesl?“ zeptal se a nepoznával vlastní hlas.

„Váš kůň,“ řekl hlas z kozlíku. Ztěžka se opřel o lokty. Harrod nadzvedl plachtu, aby Marie Floodová mohla dovnitř. „Ležel jste na koni jako mrtvý a vypadal jste špatně.“

Pistolník stál shrben pod plachtou, vedle něho byla Marie Floodová. Oba na sobě měli těžké bizoní kožichy. Harrod se chladně usmíval. Dlaně měl položené na pažbách svých koltů, které trčely zpod bizoního kožichu. Na jeho tváři se mihotalo světlo a stíny, jak se lampa houpala.

„Nemůžu si vzpomenout,“ ztěžka řekl Matt rozbitými rty.

„Někdo vám musel osedlat koně,“ ozvala se Marie. Ustaraně na něho pohlédla. „Objevil vás Rance. Odnesl vás do vozu. Jak se cítíte?“

„Lépe,“ zamumlal. „Nevím, jak jsem se sem dostal. Ale vím, co se mnou udělali.“

„Zastřelil jste dva Tyreenovy muže. Nechápu, proč vás jen zbili, Lewisi.“ Harrod si sundal klobouk a oklepal si ho o kožich. „Přijeli k nám lovci bizonů z města a přivezli tu novinu. Byl jsem si jistý, že koupíte kulku do zad.“

Matt zaklonil hlavu a pohlédl na houpající se petrolejovou lampu. Venku zuřila bouře. Potom se podíval na Marii Floodovou. „Opravdu chcete kůže odvézt do Texasu? Tyreen to nikdy nepřipustí. Je si jistý, že tomu zabrání.“

„Dokážeme to,“ trpce odpověděla. „Nenechám v Buckeye jediný vůz, jedinou kůži.“

„Máte někoho, kdo zná cestu?“

Zamyšleně na něho hleděla a pak zavrtěla hlavou. „Ve městě sice je několik mužů, kteří cestu do Texasu znají, ale nevěřím, že by někdo z nich byl ochoten vést karavanu. To mi však nevadí. Cesta není daleká. Za deset dnů můžeme být v Texasu. V Lamese kůže prodáme.“

„Potřebujete někoho, kdo zná cestu?“

Překvapeně na něho pohlédla.

„Vy?“

„Ano, já. Před několika týdny jsem tudy jel do Nového Mexika.“

„A co za to požadujete?“ zeptal se Harrod, v jehož studených očích se jiskřilo.

„To ponechám na slečně Floodové,“ zamumlal Matt Lewis a zavřel oči. Zmocnila se ho únava, která vytěsnila bolest. „Ale měla byste vědět, že to nebude jednoduché.“

„Máme pětadvacet vozů a s vozky více než třicet mužů,“ odpověděla Marie Floodová. Když slyšel její hlas, bezděky otevřel oči a pohlédl na ni. V koutcích úst měla linie prozrazující trpkost. „Ani Archer a Tyreen a jejich lidé ani Komanči nás nezastaví. Jakmile se rozední, vrátí se naši muži z města. Pak se můžete rozhodnout, zda nás povedete nebo ne.“

„Dobrá, povedu vás do Lamesy,“ řekl. Pak zavřel oči. Slyšel, jak Marie Floodová a Harrod opustili vůz. Neotevřel oči a řekl: „Celkem bych snesl trochu whisky, Rancei.“

Alkohol mu protékal hrdlem. Rozkašlal se. Skrze slzy se usmál na starého muže.

Rance si sám lokl, utřel si rty hřbetem ruky a spokojeně si říhl.

„Někoho, kdo zná cestu do Lamesy, bychom mohli potřebovat,“ řekl potom. „Zatím s karavanou zkusil jet do Texasu jen jeden člověk. Už o něm nikdy nikdo neslyšel. Tyreen se smečkou pistolníků odjel z města a o čtyři dny později se vrátil. Nikdo se ho na nic neptal.“

„O tom jsem slyšel,“ ospale řekl Matt. Whisky už se začínala projevovat. „Kdo to byl, ten muž?“

„Vy to nevíte?“ Rance na něho udiveně pohlédl. „Jednou se to dozvíte.“

„Co je zač Marie Floodová?“ zeptal se Matt. „Doprovází vozy při lovu bizonů?“

„Ano. Co tu vařím, tak je s námi vždycky. Umí zacházet s koňmi, zbraněmi a vozy jako muž. Je hezká, že?“

Matt Lewis se zamyšleně usmál. „Zkouším si představit, jak vypadá bez holínek a kožichu, jenom v šatech a se slunečníkem v ruce.“

Rance na něho pohlédl úkosem. „Nechte si to, Lewisi. A nikdy se nepokoušejte dostat Marii Floodové k tělu.“

„Harrod?“ zeptal se Matt.

„Ano, Jason Harrod. Je studený jako kus ledu a bojí se ho dokonce i pistolnická smečka, kterou najali Archer s Tyreenem. A bojí se ho právem. Jsou jenom dvě věci, které pro něho něco znamenají: jeho revolvery – a Marie Floodová. Zabil by kohokoli, kdo by se k ní chtěl přiblížit. Vy nevíte, jak je rychlý s koltem.“

„Komu patří vozy, mezci a skladiště? Marii Floodové nebo Harrodovi?“

„Patří jí,“ nevrle zabručel Rance. „Je to zvláštní pár. Ona je jako horký plamen a on je studený jako led. Dejte od ní ruce pryč, Lewisi. Nejste dost rychlý na to, abyste Harroda porazil. Možná nás chcete přivést do Texasu proto, že myslíte na tu ženu. Zapomeňte na ni. Přinesla by vám zkázu.“

Matt se usmál. „Díky za varování. Vždycky je dobré vědět, na čem člověk je.“

+ + + + +

Ráno na planině bylo chmurné. Nad obzorem byl tenký, sírově zbarvený pruh. Přestalo pršet a panovalo bezvětří.

Vzduch byl studený, když Matt odhrnul plachtu. Rance mu přinesl nějaké věci, ošoupané džíny, ovčí kožešinou podšívaný kabát a plochý, tmavý texaský klobouk. Krom toho Mattovi vyčistil boty a natřel je sádlem.

Matt slezl po loukotích kola na zem. Od úst mu stoupala pára.

Rozhlédl se. Mezi skladišti a vozy hořely ohně. Kolem nich seděli muži. Od pece se linula vůně čerstvého chleba.

Mattovi začalo kručet v žaludku. Zvedl si límec a přistoupil k ohni, u kterého seděli Marie Floodová a Jason Harrod.

Muži mu mlčky udělali místo a Matt si dřepl. Mlčky si ho prohlíželi, když pil kávu. Byli to lovci bizonů.

Marie Floodová mužům vysvětlila, kdo to je a že je povede do Lamesy. Nikdo z nich na to nic neřekl. Jejich pohledy však prozrazovaly nedůvěru. Musel si jejich respekt vybojovat.

„Nebude to jednoduché,“ řekl, když si doléval kávu. „Máme před sebou sto dvacet mil a Tyreen s Archerem udělají cokoli, jen aby nám zabránili přijet do Lamesy. Jde jim o zisk. Pokud to dokážeme, tak jim brzy nikdo neprodá jedinou kůži, protože i ostatní je budou vozit do Texasu, kde vydělají víc než tady. Za deset dnů musíme být v Lamese. Mezi Buckeye a Lamesou je jenom jediný pramen vody. Čím rychleji pojedeme, tím větší je šance, že dorazíme do Lamesy. Máme dva protivníky: Tyreena a Komanče.“

Jeden vysoký, statný muž řekl: „S Komanči už se vypořádáme a Archera, Tyreena a jejich smečky se též nebojíme. Ale kdo jste vy, Lewisi? Nikdo z nás vás nezná. Jak můžeme vědět, že vám můžeme věřit?“

Marie otevřela ústa k odpovědi, ale když spatřila Mattův pohled, odmlčela se. Matt postavil hrnek na zem před sebe. Ještě ho bolelo celé tělo, věděl však, že nesmí couvnout.

„Ti z vás, kdo byli včera večer ve městě, vědí, že jsem zastřelil dva Tyreenovy muže. Někteří možná vědí i to, co se stalo potom. Pokud chce někdo slyšet víc, ať to řekne.“

Pohlédl do očí muži, který seděl za ohněm. Lovec bizonů si ho měřil pohledem, pak vstal a odepnul si těžký nábojový opasek, který měl kolem boků. Opasek spadl na zem.

„Já chci vědět víc,“ řekl. Z kožené pochvy pod košilí vzal nůž, potěžkal ho v ruce a hodil ho ke svému nábojovému opasku. „Podle mě vám nemůžeme věřit, Lewisi. Pro mě a pro ostatní je to příliš velké riziko.“

Matt si ho změřil pohledem. Byl vysoký jako on, měl široká ramena a tvrdý obličej. Matt viděl, že nemá velké šance. Ještě nebyl zcela v pořádku. Přesto nemohl couvnout, protože bylo bezpodmínečně nutné, aby ho tito muži uznali.

Pomalu vstal, odepnul si opasek a hodil ho za sebe.

„Nechci v táboře žádné rvačky,“ řekla ostrým hlasem Marie Floodová. „Já riskuju mnohem víc než vy. A Mattu Lewisovi věřím. Jestli si někdo z vás myslí něco jiného, tak ať to řekne a já ho vyplatím. Každý z vás má právo odejít, pokud mě a vozy nechce doprovázet do Texasu.“

Matt hleděl do zachmuřené, tvrdé tváře lovce bizonů. Marie Floodová chtěla zabránit rvačce, to bylo jasné. Možná proto, že věděla, v jakém je stavu.

Pochopil však, že mu tím neprokázala velkou službu. Ostatní chtěli boj a on si byl vědom toho, že dokud jim neukáže, zač je toho loket, neuznají ho jako vůdce.

Vzal revolverový opasek, zapnul ho a pověsil si ho přes levé rameno. Pak si klekl k ohni a vzal šálek.

„Jak víte, že mu můžeme důvěřovat?“ zeptal se lovec bizonů a vrhl zamračený pohled na Marii Floodovou. „Zastřelil dva Tyreenovy muže a ještě je naživu.“

„Řekla jsem, že mu věřím,“ opakovala ostrým hlasem. Harrod seděl se strnulou tváří vedle ní.

Chladně pozoroval muže. Lovec bizonů se opět posadil k ohni. Uhnul Harrodovi pohledem. Všichni věděli, kdo Harrod je, a všichni se ho báli. Matt si však nebyl jistý, zda pistolník stojí na jeho straně. Domníval se, že Harrod sleduje své vlastní cíle.

„Vyrazíme, jakmile budou vozy naložené,“ zamumlal Matt, zatímco si naléval kávu. „Čím větší bude vzdálenost, kterou do setmění urazíme, tím lépe. Slečno Floodová, nechejte naložit kůže, brzy vyjde slunce.“

Při tom hleděl Harrodovi do očí. Mattovo odhodlání bojovat na něho neudělalo sebemenší dojem. Pro něho hodnotu muže určovala jeho rychlost s koltem.

A ještě něco viděl v jeho očích. Něco, co ho varovalo.

Harrod hledal sirku, aby si mohl zapálit cigaretu.

„Odkud znáte Jima Tyreena?“ pomalu se zeptal.

V té chvíli kdesi před vozy třeskly tři výstřely. Muži u vozů sáhli po zbraních. Matt Lewis šel za Marií Floodovou a Jasonem Harrodem k mezeře mezi vozy, odkud bylo vidět až do města.

Necelých sto yardů před vozy stáli čtyři jezdci. Matt sevřel hrnek s kávou, když poznal Tyreena. Ostatní jezdci mu byli neznámí.

„Archer a Tyreen,“ zamumlal Harrod. „Vypadá to, že chtějí vyjednávat. Jsou příliš daleko od města na to, aby to mohla být past. Ale Tyreenovi nevěřím. Je nevypočitatelný jako vlk. Půjdu tam a promluvím s ním.“

„Já s ním promluvím,“ řekla Marie Floodová. „Rancei, řekni chlapům, ať jsou připravení. Jdu s Harrodem a Lewisem za nimi.“

+ + + + +

Jezdci stáli v řadě. Tyreen seděl v sedle vysokého hnědáka. Tentokrát byl ozbrojen revolverem. Matt Lewis viděl, jak mu zpod cípu saka trčí pouzdro. Ruce měl položené na hrušce sedla. Usmíval se, ale ten úsměv působil jako maska. Upřeně hleděl na Matta Lewise.

Matt si rychle prohlédl zbývající jezdce. Po Tyreenově boku viděl obtloustlého muže. Dalším jezdcem byl Shad a posledním byl muž s indiánskými rysy v obličeji oblečený tmavém oděvu. Všechno na něm bylo černé, od vysokých, kavaleristických holínek až po klobouk, jehož okraj byl zdobený stříbrem. Tmavé, dlouhé vlasy mu sahaly až po ramena. Na krku měl náhrdelník. Byl ozbrojen dvěma revolvery.

„Co chcete, Archere?“ zeptala se Marie Floodová, když spolu s Mattem a Harrodem zastavila pět kroků před jezdci.

Matt se bezděky otočil k tlustému, nemotornému muži po Tyreenově boku. Toto tedy byl Ben Archer.

Byl přikrčený, měl svěšená ramena a seděl v sedle mohutného, plavého valacha s bílou hřívou a oháňkou. Tmavý oblek, který měl na sobě, jen podtrhoval bledost jeho tváře.

„Přijel jsem proto, abych vám navrhl obchod, slečno Floodová,“ řekl. Sedlo zavrzalo, když se pohnul. „Prodejte nám vaše kůže. Jsem ochotný vám vyjít vstříc a zaplatit vyšší cenu než obvykle.“

„Ode mě nedostanete jedinou kůži, Archere. Neprodám vám je. Mohl jste si ušetřit cestu.“

Archerovi se chvěla líce, když se naklonil. „Přemýšlejte, slečno Floodová. Do Kansasu nemůžete. Musela byste přes komančské území. A nedostanete se ani do Texasu.“

„Nelíbí se mi, jakým tónem mluvíte, Archere,“ ledově řekl Harrod. Přistoupil k Marii a položil ruce na pouzdra revolverů.

Míšenec vedle Archera se postavil ve třmenech.

„Jestli to chceš zkusit, Harrode, jen do toho,“ řekl. „Nebo máš strach?“

„To se dá snadno zjistit, jestli mám strach,“ chladně řekl Harrod.

Matt Lewis se soustředil na Shada, který si vtáhl spodní ret mezi zuby. Ruku měl položenou na opasku kalhot, poblíž pažby revolveru, která mu trčela pod levou paží.

„Medino!“ řekl Tyreen. Nehovořil příliš nahlas, ale bylo ho slyšet. „Od vozů na nás míří deset bizonobijek. I kdybys Harroda vyřídil, živý by ses odtud nedostal. Nech si to na potom.“

Míšenec se opět posadil. „To není naposledy, co se vidíme, Harrode.“

Harrod se pousmál. „Jsem si jistý, že mě najdeš. Budu na tebe čekat, Johne Medino.“

Archer zvedl ruku a dal mu tak najevo, že má mlčet. „Zaplatím vám velmi dobrou cenu, slečno Floodová. Ale má nabídka platí, jen dokud jsou vozy tady. Pak už pro vás nebudu moct nic udělat. Měla byste si to rozmyslet. Po cestě můžete o pár vozů přijít. A takovou cenu vám nikdo nenabídne. Je to férová nabídka.“

Namísto Marie Floodové odpověděl Harrod. „A když na to nepřistoupíme, Archere?“

„To by mi bylo líto. Cesta do Texasu je dlouhá a od chvíle, kdy McKenzie na severu zahájil tažení proti Komančům, se stále více válečných hord přesunuje na jih. Dokud tu jsou Komanči, tak se do Texasu žádná karavana nedostane.“

Marie Floodová na něho pohlédla a v její hezké tváři se opět objevila trpkost. „Nic vám neprodám, Archere. Můžete mi vyhrožovat, ale to vám nepomůže. Pojedeme do Lamesy.“

Otočila se a vrátila se k vozům. Matt hleděl za ní. Mezi vozy stáli muži s těžkými sharpskami, které měli položené na podpěrách. Teď již věděl, co Archera, Tyreena a ostatní zadrželo. Bizonobijky měly dostřel přes jednu míli. Kdyby došlo k boji, nikdo z jezdců by nepřežil.

Harrod šel za Marií. Matt se ohlédl, když slyšel, že jezdci otáčejí koně. Pouze Jim Tyreen ještě pořád stál na místě. Hleděli si do očí.

„Přidej se k nám, Matte,“ tiše řekl Tyreen. „Ben Archer je starý blázen. Už má své nejlepší roky za sebou. My dva, ty a já, bychom mohli vládnout celému kraji. Zapomeňme na minulost. Za občanské války jsme jezdili bok po boku a důvěřovali si.“

„Co mi ta důvěra přinesla? Kulku v zádech, Jime. Vybrali jsme si každý jinou cestu. Teď už to nechme při tom. Na minulost se zapomenout nedá.“

„Nebuď blázen, Matte. Jestli se vrátíš,“ řekl Tyreen a ukázal na vozy, „zemřeš někde po cestě do Lamesy. Přidej se ke mně a budeš mít víc, než co jsme ztratili za války.“

Matt na něho pohlédl a pravou rukou sáhl po koltu. „Myslel jsem, že pro mě bude snazší tě zastřelit. Včera jsi mě nechal zmlátit, Jime.“

„Archer by tě nechal zabít. Něco jsem ti dlužil. Proto jsi ještě naživu. Ale už tě nebudu moct chránit, jestli s tou ženou a jejími vozy pojedeš do Lamesy. Už ti nebudu moct pomoct, pokud se postavíš proti nám.“

Čekal na odpověď. Matt na něho hleděl s rukou na revolveru a mlčel. Jim Tyreen mlčky přikývl, načež otočil hnědáka a jel k ostatním. Tam zastavil a ještě jednou pohlédl na Matta Lewise, který se vracel k vozům.

Archer vypadal napjatě.

„Odkud ho znáš?“

Tyreen váhal. V očích se mu objevily podivné jiskry, než odpověděl: „Z občanské války. Patřili jsme k Hoodově Texaské brigádě a zúčastnili jsme se útoku u Bull Run, kde jsme Yankees porazili. Třikrát jsme zaútočili a třikrát jsme spolu byli v čele útoku. Dvakrát nám dělostřelecké granáty zabily koně. Potřetí jsme dobyli stanoviště Yankeeů a vyhnali je. A celou dobu jsme jezdili bok po boku. Poslouchej, Bene. Pošli Medinu ke Komančům. Ať přepadnou Mariinu karavanu.“

„Nechci mít s Komanči nic společného.“

„Slib jim vůz pušek a nábojů. Slib jim všechno, co budou chtít.“

Tyreen hovořil přerývaně. Archer viděl, že je bledý jak stěna.

Opřel se o hrušku sedla a pohlédl na Tyreena.

„Ty máš strach?“ řekl.

Tyreen se zašklebil a v jeho očích se objevil zlověstný výraz. Rozechvěl se mu spodní ret, ale ovládl se. Sevřel uzdy.

„Co chceš dělat, Bene?“ zeptal se. Tón jeho hlasu musel Archera varovat. „Nechceš na ně poštvat Komanče. Co tedy chceš dělat?“

„Komanči jsou daleko na severu. Chci, aby tam zůstali. Čím blíže budou, tím více budou komplikovat lov bizonů. A my obchodujeme s lovci bizonů. A lov může probíhat, jen pokud nás Komanči neodříznou od velkých stád v llanos.“

„To je mi jedno,“ procedil Tyřeen mezi zuby. Jeho tvář byla bledá.

„Jestli chceš Lewise zabít, tak to udělej sám. Proč ho chceš nechat Komančům? Medino, dej mu svou pušku.“

Míšenec se sklonil a sáhl po winchestrovce.

„Ne!“ vyhrkl Tyreen.

„Máš strach,“ řekl Archer.

Tyreen na něho vrhl nenávistný pohled, otočil koně a bodl ho ostruhami. Hnědák vyrazil a cvalem se vydal k městu. Táhl se za ním oblak prachu.

+ + + + +

„Ten kretén!“ Tyreen si nalil do sklenice bourbon a postavil karafu na stůl. Vypil whisky a vychutnával si pálivý pocit v ústech. Pak se otočil, opřel se o stůl a pohlédl na Lou Woodardovou, která seděla před zrcadlem.

Viděla tvrdé, ostré linie kolem jeho úst, a už ho znala dost dobře na to, aby věděla, co to znamená.

„Co chceš dělat?“ zeptala se vlídným hlasem.

„Chce, abych oddělal Matta,“ odpověděl. „Když mi řekl, že mám zajistit, aby karavana nedorazila do Lamesy, věděl jsem, že mě chce odklidit.“

„Kdo? Archer?“

„Ano, miláčku. Stojím mu v cestě. To je pro něho příležitost se mě zbavit. Tak by se mu to mohlo povést.“

„Myslela jsem si, že jste partneři, spojenci.“

„Lou, nikdy nevěř muži, se kterým se spojíš. Jednoho dne se pro něho staneš příliš mocným a pak chce jen jediné, totiž zbavit se tě.“

Otočila se k němu, pohlédla na něho a chytila ho za ruku. „Tak ho předejdi,“ rychle řekla.

Ve tváři se mu objevil úsměv.

„Kdybys byla na jeho místě, byla bys pro mě nebezpečnější než Archer, Lou. Zdá se, že na tuto možnost nepomyslel. Budu ho muset odstranit, než se mi stane příliš nebezpečným.“

Stále ho pevně držela za ruku. „Udělej to, než bude pozdě. Archer je možná kretén, ale umí i přemýšlet. Předejdi ho, Jime. Vždyť ho už nepotřebuješ.“

„Ne, nepotřebuju ho.“ Vytrhl se jí a přistoupil k oknu.

Lou Woodardová za jeho zády řekla: „Co je mezi tebou a tím Mattem Lewisem, Jime?“

„Mohl by nám být nebezpečnější než Harrod a ta banda lovců bizonů, Lou. Je to muž, který umí přemýšlet.“

„Ty ho znáš?“

Tyreen se otočil. „Ano,“ řekl.

„Jime, je to pravda, že se ho bojíš?“

„Možná,“ odpověděl. „Ale z jeho revolveru strach nemám.“

„Bojovali jste spolu za občanské války?“

„To je pravda, Lou. Od konce války jsem ho už neviděl. Ale věděl jsem, že jednoho dne přijde, aby…“

„Aby – co?“

„Přišel proto, aby mě zabil, Lou,“ odpověděl s podivným úsměvem.

„Jime, co se mezi vámi stalo?“

„Jsou věci, na které by ses neměla ptát ani ty.“

„Pak měl Archer pravdu, když řekl: Zabij ho! Mám o tebe strach, Jime. Nikdy jsi nepřemýšlel o tom, že bys odtud mohl odjet?“

„Našel by mě všude, Lou. Kromě toho utíkat a skrývat se není můj styl. Toto město mi patří a já se ho nemíním vzdát. Vybojovat si něco nestačí. Je nutné to i udržet.“

Pochopila, že nemá smysl o tom dál mluvit. Přesto řekla: „Někde jinde bychom mohli začít znovu.“ Upřeně na něho hleděla.

„Myslel by si, že jsem před ním uprchl. A to zadostiučinění mu nedopřeju, Lou. Ještě nikdy jsem před nikým neutíkal.“

„A nechceš mi říct, proč tě hledal a proč je pro tebe nebezpečím?“

Zavrtěl hlavou. „Existuje jen jedna možnost. Musím ho oddělat. Jeho i Archera.“

+ + + + +

Vozy táhly v dlouhé řadě na východ. Jely v odstupech a vozkové dávali pozor na to, aby žádný z nich nezaostával.

Harrod jel spolu s Marií Floodovou vedle prvního krytého vozu. Marie jela na strakatém pintoví. Pušku měla v sedlovém pouzdře, přes hrušku sedla měla pověšený revolverový opasek s koltem.

Jason Harrod se držel v její blízkosti. Přes ramena měl volně přehozený těžký bizoní kožich. Kousek od prvního vozu jela pojízdná kuchyně Rance Stacyho tažená šesti mezky. Lovci bizonů chránili boky karavany.

Dvě hodiny před setměním si Matt poprvé všiml, že jsou sledováni.

Z otevřené krajiny zamířil do kopců. Hledal tábořiště. Při západu slunce ho našel. Bylo to údolí mezi strmými svahy, dostatečně velké na to, aby tam mohli tábořit i s vozy, koňmi a mezky.

Vozy se sjely do kruhu, který však u úžlabiny, kterou tam přijeli, zůstal otevřený. V záři ohně Matt odsedlal koně a přivedl ho k ostatním zvířatům v lasové ohradě, která byla zřízena mimo táborový kruh. Sedlo přinesl k pojízdné kuchyni.

Rance rozpálil přenosná kamna a Matt si nalil hrnek horké kávy. Zůstal stát u ohně, u kterého seděla Marie Floodová s několika lovci bizonů. Zkoumavě na něho hleděla.

„Proč jste nenechal hrdlo údolí uzavřít vozy?“

„Vyslal jsem několik mužů na svahy, aby odtud přinesli suché větve,“ odpověděl. „Čeká nás neklidná noc, Marie. Vy, Rance a několik vozků budete muset dávat pozor na koně a mezky.“

Harrod vzhlédl. „Myslíte, že dnes zaútočí?“ zeptal se.

„Ano. Archer a Tyreen nás musejí vyřídit co nejdříve, aby ukázali, kdo tu vládne. Pokud se jim to povede ještě dnes v noci, budou hořící vozy vidět až v Buckeye. To bude varování pro všechny, kdo si myslí, že by se mohli postavit proti Benu Archerovi.“

„A proč nenecháte hrdlo údolí uzavřít?“ zeptala se Marie Floodová. „Chcete, aby do tábora vtrhli Archerovi pistolníci?“

„Samozřejmě,“ řekl jeden z mužů u ohne.

Matt na něho pohlédl. Byl to ten lovec, který ho provokoval už ráno.

„Řekl jsem už, že mu nevěřím,“ dodal muž, „a říkám to znovu. Je to Tyreenův přítel. Patří k Archerovým lidem.“

„Pokud si to myslíte, tak proč svůj podíl neprodáte slečně Floodové?“ klidně se zeptal Matt. „Na vašem místě bych byl zticha. Říkáte věci, které se mi nelíbí, příteli.“

„Já nejsem váš přítel ani náhodou,“ řekl lovec bizonů. „Už mi tak nikdy neříkejte.“

Matt mu pohlédl do očí. Od chvíle, kdy vyrazili, mu bylo jasné, že tito muži ho neuznávají. Nemohl se na ně spolehnout. Teď je čekal boj s Archerovou smečkou. A bylo lepší vyčistit stůl.

Rozepnul si přezku a nechal opasek spadnout na zem. „Čekám, příteli,“ řekl.

Viděl, jak se muži zajiskřilo v očích a jak na chvíli strnul. Pak vyrazil proti němu. Shodil při tom přenosná kamna, když se vrhl přes oheň na Matta s nataženýma rukama a hlavou vtaženou mezi ramena.

Matt mu neuhnul. Pouze se pootočil a jednu mu vrazil do obličeje. Lovec bizonů spadl vedle ohně na záda.

Matt přiskočil k němu, chytil ho za ramena a zvedl ho. Pak ho kolenem udeřil do obličeje. Muž znovu spadl na zem, převalil se však na bok a kopl Matta do nohy.

Matt se skácel na něho a na okamžik měl vyražený dech. Bolelo ho levé rameno a měl takřka ochromenou ruku. Bil se však dál.

Pěstí a loktem muže trefil do obličeje, potom ho lovec bizonů ze sebe shodil.

Matt se odvalil stranou. Když zvedl hlavu, spatřil podrážku, která se k němu rychle blížila. Lovec ho kopl do ramene a Matt se převalil na záda. Muž k němu přiskočil a chtěl ho kopnout do hlavy. Matt ho včas chytil za nohu a otočil ji. Ozval se výkřik, načež Matt znovu vyskočil na nohy.

Zavrávoral a rukávem si utřel tvář.

Lovec bizonů spadl do ohně. Tvář měl od sazí, když vstal. Kabát měl ožehlý, ve vzduchu se vznášel pach spálené kůže.

Matt sledoval jeho pravou ruku. Muž v ní držel hořící dřevo.

Matt pomalu ustupoval, až zády narazil do pojízdné kuchyně, která mu stála v cestě.

Lovec bizonů se k němu blížil. Zašklebil se, když viděl, že Matt už nemůže uhnout. Rozpřáhl se polenem a tak kráčel ke svému sokovi.

Matt se rozhlédl. Napravo od něho se o kolo vozu opíral sochor, který se používal při sundávání těžkých, okovaných kol z os.

Když po něm muž mrštil poleno, uskočil stranou. Chytil sochor, zvedl ho a rozmáchl se jím.

Pak lovce bizonů trefil do krku. Muž se skácel na zem a zůstal ležet.

V táboře panovalo naprosté ticho. Bylo slyšet jen praskání plamenů.

Matt hodil sochor na kozlík a otřel si ruce o kalhoty. Pak vzal ze země svůj klobouk a rukávem očistil jeho okraj. Rozhlížel se po mužích, kteří mlčky stáli okolo.

„Strčte mu hlavu do vody, ať přijde k sobě,“ řekl. Nehovořil nahlas, ale všichni mu rozuměli.

Utvořila se před ním ulička, když kráčel k ohni. Vylil zbytek kávy a nalil si čerstvou.

Když vzhlédl, stáli Marie Floodová a Harrod vedle něho. Mlčky začal pít kávu.

„Jak se cítíte, Matte?“ zeptala se Marie Floodová.

„Lépe,“ lakonicky odvětil.

„Mohl vás zabít,“ řekla a pohlédla na něho. Její tvář nyní nebyla tak tvrdá, působila vlídněji. „Měla jsem o vás strach.“

Matt těkal pohledem mezi ní a Harrodem. Pistolník se usmál, ale jeho úsměv působil chladně. Matt v jeho očích viděl nenávist. Byli nepřáteli. Stačilo na to několik Mariiných slov.

Harrod se pohrdavě zašklebil. „Proč jste měla strach, Marie? Na tom přece nic není, zmlátit paličatého lovce bizonů sochorem. Jsou lidé, kterým to imponuje, ale…“

„Ale vám to neimponuje, že?“ Matt si zahříval ruce o hrnek s kávou a přes jeho okraj hleděl na Harroda.

„Ne, mně to neimponuje,“ chladně řekl Harrod. „Ale co kolt, Lewisi? Ten je rozhodující.“ Ruce, na kterých měl tenké kožené rukavice, měl položené na pažbách koltů.

Pistolníkova slova byla výzvou, ale Matt na ni nemínil přistoupit. „Pravděpodobně jste rychlejší než já, Harrode,“ řekl. „Nikdy jsem netvrdil, že jsem s kolty nějak zvlášť rychlý.“

„Slyšel jsem opak. V Buckeye jste zastřelil dva Tyreenovy pistolníky a výstřely prý padly tak těsně po sobě, že zněly jako jediný. Muž, který je na útěku před zákonem, musí být s koltem rychlý.“

Matt pochopil, kam tím mířil. Všiml si Harrodova chladného, vyzývavého úsměvu a změny v Mariině tváři.

„Vy jste to nevěděla, Marie?“ zeptal se Harrod. „Byl rafinovaný, vzak mrtvému hvězdu těsně předtím, než jsme přijeli.“

Pohlédla Mattovi do očí. „Je to pravda?“

Přikývl. „Váš partner má pravdu.“

„Nevěřím, že ho zastřelili Komanči,“ dodal Harrod.

Matt cítil, že chce vyprovokovat spor. Harrod nebyl schopen zkrotit svou nenávist, ačkoli věděl, že Archer a Tyreen nejsou daleko. Měl sevřené rty a stažené koutky úst. Ruce držel poblíž koltů.

Matt si hrál s hrnkem.

„Příliš si to zjednodušujete, Harrode,“ řekl. „Takto se vám to nepodaří. Jestli se chcete bít, tak si odepněte opasek.“

„Nemám chuť dostat ránu sochorem.“

„Sochor nepotřebuju. Vyřídím vás i bez něho. Stačí jen říct.“

„Přestaňte, Matte!“ zvolala Marie Floodová. „Nechci žádné spory v táboře. Zapomněl jste, že podle vašich vlastních slov jsou Archerovi lidé poblíž? Raději mi povězte, proč nenecháte zablokovat hrdlo údolí.“

Matt se otočil k ní.

„Z jednoho prostého důvodu,“ řekl. „Jestli dojde k boji s Archerovými lidmi, tak se po prvním útoku stáhnou a jakmile bude dost světlo, začnou nás ostřelovat z kopců. Mohli by nás tu držet, dokud by nás nevyřídila žízeň.“

Prohlížela si jeho tvář. Cítil, že naráz neví, zda mu může věřit.

Rychle řekl: „Jsou to vaše vozy a váš náklad, takže můžete udělat to, co považujete za správné. Stačí jen říct vašim lidem, aby přitáhli dva vozy k hrdlu údolí, a past je dokonalá. Jenže ne pro Archera a jeho muže, ale pro nás. Pokud bude údolí uzavřeno, budeme moct mluvit o štěstí, jestli se nám podaří odtud dostat bez vozů. Ale jsou to vaše vozy. Dělejte, co považujete za správné. Ale rozhodněte se rychle.“

Váhavě pohlédla na Jasona Harroda a pak na hrdlo údolí.

„Důvěřuji vám, Matte,“ řekla. „Ale vysvětlete mi, co chcete dělat. Mám právo to vědět.“

„Musíme s Archerovými lidmi rychle zatočit. Nemáme dost času na dlouhý, možná několikadenní boj.“

Přikývla a otevřela ústa k odpovědi.

V tom okamžiku se ozval dusot kopyt.

V ústí údolí se objevil jezdec. Byl to jeden z lovců bizonů. Sesedl a přišel k ohni.

„Jedou,“ řekl. „Budou tu, než vyjde měsíc. Viděl jsem je. Je jich asi dvacet.“

+ + + + +

Opatrně se blížili k hrdlu údolí. Měsíc ještě nevyšel a obloha byla černá. Vše, co viděli, byla zář za úžlabinou.

Jim Tyreen jel spolu s Medinou a Shadem na čele. Archer zůstal za nimi.

Jim Tyreen jel krokem k ústí údolí. Pušku nechal v sedlovém pouzdře, protože na to, co chtěl provést, byla Winchestrovka nevhodná. Sáhl si pod kabát, na revolver.

Viděl vozy, jejichž napjaté plachty byly ozářené plameny. Kolem tří ohňů leželi v dekách spáči. Ohně byly téměř vyhaslé a v jejich slabé záři toho nebylo moc vidět.

Tyreen zvedl ruku s koltem. Možná byly na kopcích hlídky. I kdyby je však viděly, neměly by čas varovat ostatní.

Na druhé straně kruhu dřepěl Matt Lewis za těžkým, okovaným kolem a pozoroval nezřetelné pohyby v úžlabině. V rukou držel pušku.

Pouze několik kroků od něho ležel za zadním kolem vedlejšího vozu Harrod.

Marie Floodová byla s jedním vozkou u koní a mezků mimo táborový kruh.

Matt zvedl winchestrovku, když viděl, že jezdci pomalu vyjíždějí z hrdla údolí.

Potom třeskl první výstřel. Přes hlaveň pušky viděl jezdce, kteří cvalem vjížděli do kruhu vozů. Střílelo se a po úbočích se nesla ozvěna. Jezdci mířili na lovce přikryté dekami, kteří leželi okolo ohňů.. Matt Lewis viděl, jak se na svazích po obou stranách úžlabiny zablesklo.

A pak přišel jiný zvuk, dunění těžkých bizonobijek, jejichž osmihranné, masivně hlavně se vysunuly zpod plachet vozů.

Velkorážné kulky určené pro lov bizonů srážely jezdce a koně k zemí. Z vozů stoupal kouř z výstřelů. Koně s řehtáním pobíhali mezi vozy, nebo se váleli po zemi a kopali kolem sebe. Muži seskakovali ze sedel – mlčky nebo s řevem. Další se neúspěšně pokoušeli uklidnit koně. Zvířata se v palbě splašila. Lovci stříleli z vozů a z okolních svahů.

Matt pálil tak rychle, jak mu to jen páka pušky dovolila. Kouřící nábojnice létaly kolem jeho tváře. Rozhlížel se po Jimu Tyreenovi, ale nikde ho neviděl.

Koně rozdupali ohně. Z ohnišť stoupal dým, který se mísil s kouřem z hlavní sharpsek.

Jezdci byli vidět jen jako nezřetelné stíny. V prachu a kouři se blýskalo.

Náhle to vzdali a vyrazili k úžlabině.

Matt vytáhl z poutek opasku náboje a strčil je do zásobníku karabiny.

Jezdci ještě ani nebyli v úžlabině, když tu se ze svahů začaly kutálet hořící keře, které v hrdle údolí vytvořily ohnivou bariéru. Vše bylo v záři plamenů dobře vidět. Koně se otáčeli, báli se ohně.

Matt Lewis přeskočil oj vozu a za běhu vypálil. Pažba winchestrovky ho udeřila do boku. Viděl, jak jezdci ostruhami a biči nutí koně, aby vběhli do plamenů. Některé z nich zasáhly kulky a skáceli se do plamenů, jiným se podařilo uniknout.

Těch však bylo jen málo.

Ještě stále duněly sharpsky.

Zpoza sousedního vozu vyšel Jason Harrod. Zahodil karabinu a nyní v rukou držel kolty. Tyto zbraně ovládal lépe. Pálil z obou zároveň. Harrod do úžlabiny dorazil takřka současně s Mattem Lewisem. Postřelení koně se s řehtáním váleli před ohnivou bariérou. Mezi zvířaty ležely nehybné postavy zasažené palbou z sharpsek.

Náhle zavládlo ticho.

Matt Lewis ještě stále hleděl do plamenů, když tu se za ním ozvalo cvaknutí kohoutku revolveru.

Otočil se a zvedl hlaveň pušky. Od boku namířil na Harroda.

Několik vteřin na sebe hleděli. Matt byl napjatý. Čekal na Harrodův pohyb. Uplynulo několik vteřin – a nic se nestalo.

Pistolník se náhle otočil a namířil pravý revolver na jednoho z poraněných koní. Třeskl výstřel, kůň strnul a pak zůstal ležet.

Matt Lewis stáhl kohoutek teprve, když Harrod zmizel v kouři. Vrátil se do tábora a mezi muži, kteří se stali obětí sharpsek, hledal Jima Tyreena nebo Archera. Nenašel je však. A stejně tak mezi mrtvými nebyli ani Medina nebo Shad.

Zato našel Poinsetta a další dva muže, které prvního večera v Buckeye viděl před skladištěm Marie Floodové.

Když si byl jistý, že Tyreen mezi mrtvými není, vrátil se k pojízdné kuchyni a strčil karabinu do sedla. Měl pachuť na jazyku, jako by měl v ústech starou měděnou minci.

„Myslíte, že se vrátí, Lewisi?“ zeptal se Rance, který šel za ním.

„Ano, ale ne dnes v noci. Ztratili více než polovinu svých lidí. Kromě Archera a Jima Tyreena jich ještě šest až osm přežilo. Dnes v noci určitě nezaútočí. Na to jich je příliš málo.“

„Co uděláme s nimi?“ Jeden z lovců bizonů kývl hlavní pušky na mrtvé v táboře. „Odtáhneme odtud a necháme je tu ležet?“

„Dnes v noci tu zůstaneme. Potřebujeme spánek,“ odpověděl Matt. „Odneste je z údolí a někde je zahrabte. A mezky odvlečte mrtvé koně, než pach krve naše zvířata dožene k šílenství.“

Rance se napil z láhve. „Ale že jsme jim dali.“

Lovec bizonů se opřel o svou pušku. „Ti se zastaví až v Buckeye,“ řekl.

„Archer a Tyreen jsou houževnatí,“ řekl Rance Stacy. „Pro dnešek mají dost. Ale nevěřím, že to vzdají. Jde jim o hodně.“

Matt si myslel totéž, ale neřekl to.

+ + + + +

Jim Tyreen klečel na břehu úzkého potůčku, který protékal arroyem. Svítalo a na hladině se odrážela obloha. Arroyem vanul vítr, který šelestil v suchých ocotillech na jeho okrajích.

Tyreen vyždímal vodu z šátku a utřel si tvář. Šrám na bradě ho bolel při každém pohybu. Zvedl kabát, který ležel vedle něho na štěrku, a vstal.

Ben Archer a ostatní stáli u koně. Kromě Archera to ještě bylo šest mužů, mezi nimi i John Medina a Laredo Shad. Pouze Archer a Medina vyvázli bez zranění. Míšenec se opíral o svého pinta a zachmuřeně hleděl na Tyreena.

Archer z hrušky sedla odvázal láhev a řekl: „Vrátíme se do města a svoláme naše lidi.“

Tyreen si levou rukou přehodil kabát přes rameno.

„To neuděláme,“ řekl chladným hlasem. „Už jsme ztratili dost lidí. A ty, kteří nám zůstali, potřebujeme, abychom ovládali město.“

„Chceš připustit, aby vozy dorazily do Lamesy?“ Archer sklonil láhev.

„Moc ti to nemyslí,“ odpověděl Tyreen. „Tuto porážku jsi zavinil ty, Bene. Proč jsi to nenechal na Komančích?“

Archer mu pohlédl do očí a pak sevřel rty. „Kdybys nevjel do pasti jako idiot, tak…“

„Tvůj kalkul nevyšel, Bene. Chtěl jsi zabít dvě mouchy jednou ranou.“

Archer položil ruku na revolver, který se rýsoval pod cípem saka.

„Co tím chceš říct?“ zeptal se.

„Nechtěl ses zbavit jen té ženy, Harroda a Matta, ale i mě. To byla chyba.“

„Zbláznil ses?“ sykl Archer. Po rtech a po bradě mu tekly sliny.

„Nech revolver, kde je,“ pomalu řekl Tyreen. „Byl jsi prohnaný, jako vždycky, Bene. Chtěl jsi mě odklidit z cesty. Myslel sis, že ti překážím. Dal jsi jednomu ze svých lidí pokyn, aby mě sejmul.“

Archer otočil hlavu a pohlédl na Medinu. Míšenec se s chladným, strnulým výrazem opíral o svého pinta.

„Myslíš si, že jsi vyhrál,“ chraplavě řekl Archer a olízl si rty. „Řekni, co chceš.“

„Pozdě, Bene,“ odpověděl Tyreen. „Měl jsi svou šanci a promarnil jsi ji.“

Viděl, jak Medina tiše přistoupil za Archera s puškou u boku. Archer byl bledý jako stěna. Rozechvěla se mu brada. Náhle věděl, že ho Tyreen chce zabít a že nemá šanci uniknout.

Měl vyschlé hrdlo, když řekl: „Medino, co ti zaplatil za tvou zradu?“

Medinovi se zajiskřilo v očích, ale neodpověděl. Archer četl v Tyreenových očích. A pak sáhl po koltu.

„Ty bastarde!“ řekl. Sevřel pažbu a tasil. V tom okamžiku Medina vystřelil.

Tyreen viděl, jak se Archerovi zachvěly oči, když ho zasáhla kulka. Vrávoral. Potom se mu podlomily nohy a tiše se zhroutil na zem.

Ostatní muži se nehýbali. Jen Shad si odplivl a utřel si rty. Tyreen kopl do Archera a otočil ho na záda.

„Co říkáš teď, Bene?“ zamumlal. „Myslel sis, že mě odstraníš? Myslel sis, že jsi prohnaný, ale nebyl jsi dost prohnaný.“

Vzhlédl a rozhlédl se po mužích, kteří stáli u koní.

Shad byl první, kdo něco řekl.

„Co teď, pane Tyreene? Chcete připustit, aby karavana dorazila do Lamesy?“

Jim přišel ke svému koni. Pak se zastavil a položil ruku na hrušku sedla.

„Medino,“ řekl. „Přiveď Komanče. Slib jim, co budou chtít: pušky, náboje, koně. Ať zaútočí na karavanu a zničí ji. Zaplatím jim za to cokoli.“

+ + + + +

Matt Lewis stál na vrcholu kopce a rozhlížel se po krajině. Země i nebe byly šedé. Vítr mu vanul do tváře. Kožešinou podšívaný kabát měl zapnutý až ke krku, v náručí držel pušku’.

Na sousední stráni seděl muž, který se zády opíral o palo verde a přes hlavu a ramena měl přehozenou deku.

Matt se posadil, položil si karabinu na kolena a ubalil si cigaretu. Když si ji zapálil, uslyšel za sebou šramot a vzhlédl.

Do svahu kráčela Marie. Pod botami jí ujížděl písek. Sundala si klobouk, když dorazila k Mattovi, a shrábla si vlasy dozadu.

„Je tu klid,“ řekl. „Proč jste nezůstala v táboře, Marie?“

„Přemýšlela jsem o vás, Matte,“ odpověděla. Posadila se vedle něho. „Včera jsem o vás pochybovala. Chápete, proč?“

Mlčky jí pohlédl do očí.

„Po přestřelce v saloonu Belle Union v Buckeye všichni věděli, že vás Tyreen nechá oddělat. S každým jiným by to udělal. Jenom s vámi ne, Matte. Proč? Co je mezi ním a vámi?“

„Bojovali jsme spolu v jednom oddílu armády Konfederace, Jim a já. Prošli jsme spoustou bitev. Byl jsem kapitán, on poručík. Už jsme války měli plné zuby jako většina mužů. Jim byl raněn a když se vrátil k naší jednotce, byl mlčenlivější a zachmuřenější než předtím. Několik měsíců před kapitulací Jihu, když už nám chybělo úplně všechno – koně, zbraně, střelivo a vše ostatní – jsme dostali důležitý úkol. Yankeeové tehdy našli zlato v Arizoně. A nám řekli, že Jih to zlato potřebuje, aby mohl pokračovat ve válce. S dvaceti muži jsem se měl vydat na nepřátelské území pro to zlato. Jim jel se mnou. Zlato bylo přepravováno pravidelnými armádními transporty z Tumacacori Mountains do Tubacu a odtud do Fort Buchanan. V tom roce Apači vypálili Tubac a vytvořili bariéru mezi Tubacem a Fort Buchanan. Zlato se muselo převážet po jiné trase, do Fort Lowell. Cesta vedla nepřehlednou, kopcovitou krajinou. Věděli jsme to a čekali jsme. Transport měl silnou eskortu. Došlo k lítému boji, a když jsme se zmocnili zlata, žili kromě mě a Jima už jen čtyři další muži. Ve voze bylo zlato v hodnotě dvou milionů dolarů. Museli jsme přes hranici do Mexika. Předtím bylo dohodnuto, že mexická vláda nám za ty dva miliony dodá zbraně, střelivo a koně. Stačilo nám jen dostat zlato přes hranici a Texas by dostal vše, co potřeboval k boji. Jim byl proti a netajil se tím. Věděli jsme, že válku nemůžeme vyhrát. Jim a ostatní si zlato chtěli nechat, já chtěl provést náš úkol. Po cestě na jih jsem cítil, jak mezi námi narůstá napětí. Postupovali jsme jen pomalu, protože jsme se museli vyhýbat yankeeským patrolám. Jednoho večera, to už jsme byli za hranicí, vypukl otevřený spor.

Do poslední chvíle jsem si myslel, že mi Jim pomůže, protože jsem dobře věděl, že dojde k boji. Věřil jsem, že se postaví na mou stranu. Že budeme bojovat společně a že ten, kdo z nás přežije, přiveze zlato na smluvené místo. Toho večera jsem s Jimem seděl sám u ohně. Ostatní už spali. Nehýbali se, ale já věděl, že jsou vzhůru a že nás pozorují.

Tiše jsem řekl Jimovi: „Spoléhám na tebe. Jestli to koupím, přivez zlato na místo určení ty.“

A on řekl: „Myslíš, že o zlato budeme muset bojovat? Tomu nevěřím. Jsme dva. To stačí na to, abychom ostatní udrželi v šachu.“

Pohlédli jsme na sebe a pak jsem řekl: „Ne vždycky jsme se shodli, Jime. Ale věděl jsem, že se v rozhodující chvíli postavíš na mou stranu. Máme úkol, který musíme provést.“

Přikývl a řekl: „Ano, Matte, máme úkol. Můžeš se na mě spolehnout. Až půjde do tuhého, budu ti krýt záda. Nedělej si starosti, to zvládneme. Od začátku jsem věděl, že za to zlato obětuješ i vlastní život. Máš svůj úkol a zastaví tě jen kulka. Běž si lehnout, Matte. Dokud budu vzhůru, nikdo se zlata ani nedotkne.“

To byla jeho slova. Položil jsem mu ruku na rameno a vstal jsem. Otočil jsem se a chtěl jít ke svým dekám. Ušel jsem sotva jeden krok, když mě zasáhla kulka. Sáhl jsem po koltu a chtěl se otočit. Už jsem to však nezvládl. Spadl jsem na zem a pak jsem ztratil vědomí.“

Odmlčel se, potáhl si z cigarety a rozhlédl se po krajině.

„Yankeeská patrola, která nás pronásledovala až do Mexika, mě našla s kulkou v zádech. Jim a ostatní zmizeli. A s nimi i zlato. Po dlouhé týdny mě drželi jako zajatce ve Fort Bowie, pak přišla kapitulace a byl jsem propuštěn. Od té chvíle jsem hledal muže, který mě chtěl zabít. Mohl to být Jim, ale věřím, že to nestřílel on. Kromě Jima jsem všechny dostal. Corbett a Miles, které jsem sejmul ve Fort Bowie, byli poslední. Dalšího muže jsem našel na Západě. Ve městě, kde žil, měl velké jméno, ale byl nervózní. Když se dozvěděl, že jsem ve městě, vzal revolver a pokusil se mě oddělat v saloonu. Byl jsem rychlejší než on. Jenže se našli svědkové, kteří byli ochotní přísahat, že jsem ho zavraždil, že byl neozbrojený. Jeho revolver zničehonic zmizel. Pokusili se mě zlynčovat. Proto mě zástupce šerifa chtěl dostat do bezpečného vězení. Po cestě nás napadla horda Komančů a zástupce byl u jezírka zastřelen. Zbytek znáte, Marie. Všechno, co jsem se dozvěděl od muže, kterého jsem zastřelil na Západě, bylo to, že Jim a ostatní musí být poblíž Buckeye. To je všechno. Harrod hned věděl, že jsem vězeň, když viděl, že jsem pravou rukou připoutaný k levé ruce mrtvého. Do Buckeye jsem s vámi jel proto, abych našel Jima a ty dva.“

„Něco ve vašem příběhu nehraje,“ řekla po chvíli.

„Copak?“ zeptal se.

„Něco. Nevím, co to je. Nevypustil jste z něho něco, Matte? Váš příběh není kompletní. Něco chybí.“

„Ano, něco chybí,“ řekl a rychle vstal. „Je čas vyrazit. Až vyjde slunce, už musíme být na nohou.“

+ + + + +

Než byla zapřáhnuta zvířata, nasedl Matt na koně a odjel z údolí. Nikdo z mužů nebyl v boji raněn. A přečkali to i všichni mezci a koně. Také vozy byly v pořádku.

Matt však věděl, že to je jen začátek. Měli za sebou pouze první část cesty a bylo jisté, že další Archerův a Tyreenův útok bude nebezpečnější.

Matt jel zahloubán do svých myšlenek vedle Marie, když narazili na stopy osamělého jezdce. Sjel z cesty a vydal se na sever.

Stopa vedla ze západu na sever a zdálo se, že pokračuje ke kopcům. Nebyl to komančský kůň, protože byl okovaný, navíc by indián nejel sám.

To mohlo znamenat jen jediné. Ten jezdec byl běloch. Matt přivřenýma očima pozoroval stopy. Ztrácely se mezi trnitými ocotilly. Pokud viděl, tak stopa byla stará nanejvýš několik hodin. Jezdec tudy musel jet až potom, co se utišil ranní vánek.

Matt si byl jistý, že to byl někdo z Archerových nebo Tyreenových mužů. Ale kam jel? Kopce byly pro bělocha nebezpečné, za každým návrším mohla číhat komančská horda.

Matt strčil pušku do sedlového pouzdra a z rozsochy sedla sundal láhev s vodou. Vymyl si ústa, vyplivl vodu a opatrně se napil. Šetřil vodou.

Pak nasedl a jel dál po stopách. Nedaly se přehlédnout. Do kopců dorazil rychle. Vypadaly opuštěně. Na jejich úbočích rostly trnité keře. Půda zde byla tvrdší a stopy nezřetelnější. Matt vytáhl karabinu ze sedlového pouzdra, nabil ji a nechal si ji v pravé ruce.

Sedlo tiše vrzalo, když jel dál. Čas od času zacinkala podkova jeho koně na kamení. Občas stopu ztratil, takže pak jezdil v půlkruzích, dokud na ni znovu nenarazil.

Rozhlížel se po kopcích. Bylo pro něho životně důležité, aby všechno viděl a věděl, co to znamená. Karabinu měl pod pravou paží. Byl připraven okamžitě střílet.

Náhle napravo od sebe uslyšel šramot. Rychle se otočil v sedle a tlakem stehen zastavil koně. Neslyšně slezl ze sedla a přehodil hnědákovi uzdu přes hlavu.

Pak se vydal do svahu. Nahoře si za jedním keřem klekl. Přes hlaveň pušky hleděl na kopce naproti. Vteřiny plynuly a potom spatřil jezdce, který vyjel zpomezi ocotilla a palo verde, které rostly na svahu. Bodal koně ostruhami a mířil na vrchol kopce.

Matt ho poznal. Byl to míšenec John Medina. Jeho dlouhé černé vlasy vlály pod okrajem klobouku.

Matt zvedl pušku, ale než mu mohl namířit na záda, Medina zmizel za kopcem. Ve vzduchu zůstal jen zvířený prach.

Zaklel, vstal a sjel po patách po svahu. Nesměl Medinu ztratit, ale chtěl mu dát jistý náskok, chtěl počkat do setmění.

Čekal téměř minutu, než se vyšvihl do sedla.

Pak vyjel na hřeben tak, aby mohl vidět přes jeho temeno, aniž by sám byl viděn. Po úbočí sousedního kopce se táhla stopa koně.

Pobídl hnědáka a dorazil na vrchol kopce.

Údolí, které se rozprostíralo pod ním, bylo podlouhlé a úzké a bylo poseto zničenými a spálenými vraky vozů. Matt jich napočítal deset, když sjel dolů. Na jejich žebrech ještě visely cáry zuhelnatělých plachet. Vozy stály nakřivo a z písku trčely kostry koní a mezků nebo rozbité, spálené či zpráchnivělé oje.

Matt jel podél té pochmurné karavany. V korbách vozů byla jakási ohavná hmota. Byly to bizoní kůže, částečně zuhelnatělé, částečně shnilé.

Matt se vyklonil ze sedla a nahlédl do jednoho vozu. V bočnicích byly dírky po kulkách, nikde však žádné šípy. To nebyli Komanči. Vzpomněl si na slova Jima Tyreena. Jeden muž se kdysi pokusil převézt bizoní kůže do Lamesy. Zmizel a nikdo ho nikdy nehledal.

Toto zbylo z jeho karavany.

V té chvíli spatřil jezdce, kteří se vynořili na kopci, ze kterého právě sjel. Byla to Marie Floodová, Jason Harrod a dva lovci bizonů. Stáli nad ním a nehýbali se.

Marie pak náhle pobodla koně do slabin a vydala se dolů ze svahu. Nebrala při tom ohledy na svého koně.

Matt už se bál, že se kůň na svahu převrátí a pohřbí jezdkyni pod sebou, ale Marie to zvládla a zastavila mezi vozy.

Matt přijel k ní. Seděla strnule v sedle a její tvář byla změněná. Byla bledá jako stěna. Rty měla sevřené, v očích se jí leskly slzy. Křečovitě svírala uzdu.

Harrod a oba lovci bizonů pomalu jeli za ní.

„Takže tady,“ řekla Marie. Pomalu jela podél vozů a muži ji následovali.

Zdálo se, že něco hledá.

„Kde jsou?“ zeptala se, aniž by na někoho pohlédla. Po tvářích jí tekly slzy. Vypadalo to, že si toho ani není vědoma.

„Kdo?“ zeptal se Matt.

„Muži – kteří jeli s těmi vozy.“

„To nevím.“

Nechtěl jí říct, že jsou nepochybně pohřbeni pod pískem, po kterém teď jeli.

„Pravděpodobně je někde zahrabali,“ odpověděl.

Harrod, který měl pravou ruku položenou na koltu, se rozhlédl.

„Toto údolí je ďábelská past,“ chraplavě řekl. „Museli se na ně vrhnout z obou stran. Pravděpodobně neměli šanci se bránit. S dvaceti ostrostřelci na svazích je mohli vyřídit během pár minut. Z takové pasti není úniku.“

„Buďte tiše, Jasone, prosím, buďte tiše,“ vyhrkla Marie,

Harrod se vyklonil ze sedla, vzal uzdu jejího koně a vydal se s ní pryč. Nepokoušela se bránit, jenom sklesle seděla v sedle. Byla vyřízená. Dosud se chovala jako muž a všechno snášela. Teď byla bezmocnou ženou.

Matt nechápal, co se stalo, ale nechtěl se ptát. Jeli zpátky.

Těžce naložené vozy pomalu táhly po rovině, taženy zpocenými mezky.

Museli je neustále pobízet biči.

Marie Floodová a Harrod jeli v čele. Matt čekal u pojízdné kuchyně.

„Rancei,“ řekl Matt Lewis. „Kdo byl ten muž, který se pokusil dostat do Lamesy?“

Stacy přivřel oči. „Proč se ptáte, Lewisi?“

„Protože jsme našli jeho karavanu, Rancei. Tam, v kopcích. Musel se tam udát masakr, který nikdo nepřežil.“

„Viděla to i ona?“ Dlouhým bičem ukázal na Marii Floodovou.

„Ano.“

Rance Stacy se zachmuřil. V očích měl hněv a hořkost. Odplivl si a utřel si rty.

„Klidně nadávejte, Rancei, jestli chcete.“

„Ne, Lewisi, nebudu nadávat. Našel jste muže, kteří byli při masakru zabiti?“

„Ne. Asi je už přikryl písek. Nikoho jsme neviděli. Povězte mi, Rancei, kdo byl muž, který chtěl přivézt bizoní kůže do Lamesy.“

„Jmenoval se – Alex Flood.“

„Mariin bratr?“

„Její muž.“

„Její muž? Sakra!“

„Ano, a teď víte i to, proč chce vozy dostat do Lamesy za každou cenu. Její muž a Jason Harrod byli partneři. Alex měl peníze a Harrod byl obávaný pistolník. Alex chtěl přes planinu. Vydal se do Lamesy, ale Harrod s ním nejel.

Myslím, že se pohádali. Harrod chtěl se všemi lidmi, kteří pracovali pro něho a pro Alexe Flooda, vyřídit Archera a Tyreena už v Lamese. Alex si myslel, že by to mohlo jít bez boje. Viděl jste, co z něho, z jeho lidí a z jeho karavany zůstalo. Marie Floodová a Harrod pak vytáhli do llanos a vrátili se s tolika bizoními kůžemi, že jimi pak mohli naložit pětadvacet vozů. Teď jedeme do Lamesy – a Archer s Tyreenem chtějí, abychom dopadli stejně jako Alex Flood.“

„To jsem nevěděl,“ odpověděl Matt. Jeho tvář náhle působila unaveně a staře. Pomyslel na Jima Tyreena. Když však vzhlédl, byly rysy v jeho tváři napjaté a v očích měl chladný, tvrdý lesk.

„Jakou roli hraje Harrod?“ zeptal se.

„Harrod? To je muž, který má zabít Archera a Tyreena. Jason Harrod je perfektní zabiják. Ještě jsem neviděl nikoho, kdo by střílel rychleji. Navíc si zabíjení vychutnává. Ale myslím, že sleduje své vlastní plány. Plány, o kterých Marie nic neví. Až budou Archer s Tyreenem odstraněni, nastoupí Jason Harrod na jejich místo a ovládne Buckeye. To je jeho záměr.“

„Jste dobře informovaný, Rancei,“ polohlasně řekl Matt. Stacy na něho pohlédl a pokrčil rameny.

„Mám oči otevřené a pušku vždy při sobě. Až budou Tyreen a Archer vyřízení, bude Marie potřebovat někoho, kdo odstraní Harroda.“

+ + + + +

Při západu slunce se vozy sjely do kruhu. Koně a mezci dostali napít ze soudků. Začínala jim docházet voda. Pak zvířata odvedli do lasové ohrady.

Matt odsedlal svého hnědáka, načež si vybral čerstvého koně.

„Zůstanete přes noc v táboře, Matte?“ zeptala se Marie Floodová a poplácala koně po krku.

„Brzy se vrátím,“ odpověděl. „Ale po setmění se chci podívat na cestu, která nás zítra čeká.“

Marie držela morgana za ohlávku. Podala mu ruku.

„Dávejte na sebe pozor, Matte,“ tiše řekla. „A vraťte se, než odtud vyrazíme. Nechci vás ztratit, Matte, věřte mi.“

„Než vyjde slunce, jsem zpátky,“ odpověděl. V jejích očích viděl něco, co ho dojalo. Měla o něho strach. Pevně ho držela, za ruku a Mattovi to připadalo, jako by ten prostý dotyk byl poutem, které mezi nimi mělo přetrvat až do smrti.

Potom se pustili, Matt pobodl koně ostruhami a vyrazil mezi vozy. Marie Floodová stála u vysokého kola vozu a dívala se, jak odjíždí.

Tu uslyšela kroky a ucítila, že někdo přišel.

„Je dost možné, že se už nevrátí,“ řekl Jason Harrod. Zachmuřila se. Nechtěla mu ukázat, že má strach. Harrod to však poznal.

„Nestojí za to, Marie,“ tvrdě řekl. „Dejte od něho ruce pryč.“

Zachvěla se, když mu pohlédla do očí. „To je moje věc, Jasone,“ trpce odvětila. „Nejsem vám nic dlužná. Na to nezapomeňte.“

„Mám dobrou paměť. Nezapomínám, že jste cenou za můj revolver, Marie,“ řekl upřímně a brutálně.

Oběma rukama si zapnula kabát. „Neslíbila jsem vám nic kromě vašeho podílu, Jasone.“

„Žena má více způsobů, jak může splnit slib, Marie.“

„Neslíbila jsem vám vůbec nic, Jasone. Spolupracujete se mnou tak jako s Alexem.“

„To není tak docela přesné. Od začátku jste chtěla, abych zabil Alexovy vrahy: Tyreena a Archera. Kvůli tomu jste najala můj kolt a kvůli tomu jste mi dala najevo, že mezi námi jde o víc než jen o podíl na zisku. Dáváte mi najevo každým pohybem, že mám čekat. A já už nechci čekat.“

Pomalu k ní kráčel a Marie ustupovala. Dva kroky před ní se zastavil. Cítil její odmítnutí. Bylo to až příliš zřetelné. Sevřel rty. Lomcovala jím zlost.

Pak k ní přistoupil a přitlačil ji ke kozlíku vozu. Cítila, jak se jí chopil, a chytila to, co měla nejblíže po ruce. Byl to dlouhý bič. Udeřila ho jím do tváře.

Zaklel, uskočil a dal si ruce před obličej. V očích se mu zračil hněv. Zvedl ruku a praštil Marii pěstí.

„Ty mrcho!“ vyhrkl. „Myslela sis, že si se mnou můžeš pohrávat? Jsem ti dost dobrý na to, abych pro tebe bojoval, ale ne dost dobrý na to, abych…“

Tu zavrzal kozlík a Harrod se ohlédl.

Na kozlíku pojízdné kuchyně stál Rance Stacy, necelých pět yardů od Harroda. U pasu držel uřezanou brokovnici.

Pistolník na něho vrhl ledový pohled. Dlaně měl nad kolty. Potom si všiml, že starý muž natáhl kohoutky a drží je jen palci.

Pomalu svěsil ruce. „Potřebovala jste mě, Marie,“ procedil mezi zuby. „Teď si myslíte, že mě už nepotřebujete. Ale to se mýlíte.“

Otočil se a vrátil se k ohni. Stacy stáhl kohoutky a slezl z kozlíku.

„Ten bastard začíná být nebezpečný,“ zamumlal a odplivl směrem k Harrodovi. „Nejen pro vás, slečno Floodová. Nenávidí Lewise. Je jako vzteklý vlk. Chce, abychom všichni zhebli. Nejlepší by bylo, kdyby se našel někdo, kdo ho zastřelí dřív, než začne kousat.“

Zavrtěla hlavou.

„To je v pořádku, Rancei,“ odpověděla. „Je načase postarat se o jídlo. Muži už jsou hladoví.“ Hleděla do temnoty.

„O Lewise si nedělejte starosti,“ řekl Stacy. „Vrátí se. Ale nečekáte na něho jen vy. I Harrod na něho čeká. Nenávidí Lewise a chce ho zabít. Najde si příležitost, jak se s ním vypořádat. Neměla jste tomu bastardovi dávat takovou moc, slečno Floodová. Teď je nebezpečím pro Lewise, pro vás – a pro nás všechny.“

+ + + + +

Matt Lewis rychle dorazil k hřebeni. Se stopováním Mediny nespěchal. Navečer se zvedl vítr, který zavál všechny stopy.

Matt jel k místu, kde míšence viděl naposledy. Za kopci vyšel měsíc. V údolí se bělaly vraky vozů a kostry mezků, když jím Matt projížděl. Mezi ocotilly na svazích se vznášel prach. Vítr zesílil, byl čím dál tím studenější.

Matt věděl, že bouře je jeho spojencem. Prach ho zakryl před nepřátelskými zraky. Opět nasedl, vytáhl si šátek přes ústa a nos a vyjel. Kolem se hnala mračna prachu. Brzy se viditelnost snížila na pouhých padesát yardů, přestože svítil měsíc.

Když objel kopec, spatřil světlo. Vlastně to ani nebylo světlo, nýbrž svit na obloze, světlá skvrna v oblacích prachu.

Okamžitě zastavil koně. Svit byl stále silnější. Pak se prach na několik vteřin rozplynul a Matt spatřil kouř, který stoupal z jednoho kopce.

Opět se vyšvihl do sedla a přijel na místo, kde mohl morgana skrýt. Přivázal ho k suchému keři a pak téměř minutu pozoroval onen svit, načež se přikrčen a s winchestrovkou v rukou rozběhl k tomu kopci.

Bylo mu jasné, že tím ohněm jsou posílány signály. Na komančském území by si osamělý jezdec nikdy nedovolil rozdělat oheň jen pro zahřátí. A kdyby, pak by to udělal v nějaké dolince, kde by oheň nebyl vidět.

Na úpatí kopce si Matt lehl na zem. Rozhlížel se, kudy by se mohl vydat. Pak spatřil suché koryto. Vydal se tímto žlabem, pomalu a opatrně, aby ho neprozradil uvolněný kámen.

Přestože bylo chladno, potil se, když dorazil nahoru. Kolem koryta rostly keře. Lehl si na zem a sundal si klobouk, načež se pozvedl tak, že mohl nahlédnout za temeno kopce.

Nedaleko od něho stál kůň, s hlavou otočenou po větru. Pak spatřil oheň a muže, který seděl u něj. Přikládal do plamenů, které vítr rozdmýchával.

Byl to Medina. Matt ho poznal, přestože k němu byl otočen zády. Byl ozbrojen dvěma revolvery.

„Medino!“ řekl ostrým hlasem.

Míšenec strnul uprostřed pohybu a levou rukou sáhl po koltu.

„To se ti nepodaří,“ varoval ho Matt Lewis. „Než stihneš vytáhnout kolt, koupíš tři kulky. Vstaň, odepni si opasek a pusť ho na zem.“

Medina pomalu vstal. Revolverový opasek spadl do písku.

„Teď se otoč!“

Teprve teď se Matt postavil. S karabinou u boku se vydal křovinami.

Medina na něho upřeně hleděl. Nehýbal se. Matt mu mířil na hruď. Ukazováček měl na spoušti.

Několik kroků před ním se Matt zastavil. „Komu byly určené ty ohňové signály?“

„To nebyly signály,“ odpověděl Medina. „Noc je chladná.“

„Opravdu?“ Matt chytil pušku za hlaveň a použil ji jako kyj. Trefil Medinu pod hrudní kost. Míšenec klesl na kolena. Medina na něho hleděl s bolestí v očích. Vycenil zuby.

„Nemám čas,“ řekl Matt. „Na tvém místě bych mluvil. Máš stejně tak málo času jako já. Pro koho byly určené ty ohňové signály? Pro Tyreena?“ Přiložil ukazováček na spoušť. Na hřbetě mu vystoupila šlacha ruky.

Medina mu četl v očích. Zatnul zuby a pomalu a nejistě vstal. Stál tam vrávoravě a se strhaným výrazem v obličeji.

Pak řekl: „Máš pravdu, Lewisi. Nemáme čas. Proč nestřílíš? Nic ti neřeknu. Nezbývá ti, než mě zabít. Nemáš čas. Možná mě zabiješ. Ale ani ty se odtud nedostaneš.“

Matt na něho hleděl přivřenýma očima. „Kdo by mi v tom měl zabránit? Ty?“

„Ne, vždyť mě zabiješ. Ale zemřeš na stejném místě jako já. Vezmu tě s sebou.“

Cosi v jeho hlasu Matta přesvědčilo o tom, že Medina neblufuje. Přemýšlel, jak blízko jsou Archer a Tyreen se svými lidmi. Kolik času ještě má.

Medina se usmál.

„Kdy tu budou?“ zeptal se Matt a namířil míšencovi na hlavu.

Medina se ještě stále usmíval, když se vrhl proti němu a srazil pušku stranou.

Útok byl tak překvapivý, že Matt zareagoval pozdě. Bezděky pustil pušku a chytil Medinu, který mu rameny vrazil do hlavy.

Pak se skáceli do písku. Matt se pokoušel ho ze sebe odvalit. Pravou rukou pomalu sáhl dolů, ucítil pažbu revolveru a vytáhl ho.

Medina ucítil to trhnutí a otočil se. Chytil Matta za zápěstí. Matt se snažil mu namířit na tvář, ale Medina mu strhl paži dolů a pak mu bušil dlaní o zem, dokud mu revolver nevypadl z prstů. Potom zvedl ruce a chytil Matta kolem krku.

Matt přitáhl nohu, strčil ji Medinovi pod břicho a pak ho od sebe odmrštil.

Míšenec vykřikl bolestí. Okamžitě však vstal. Přiskočil k Mattově winchestrovce, sklonil se, zvedl ji a otočil se. Rozhlížel se po nepříteli a prst už měl na spoušti.

A pak Matt vystřelil. Když Medina zvedl pušku, přikutálel se k revolveru, a než na něho Medina stačil namířit, zmáčkl spoušť.

Míšenec se skácel na zem a zalehl při tom svou pušku.

Ztěžka oddechující Matt vstal. Strčil kolt do pouzdra a vytáhl zpod Mediny winchestrovku.

Potom rozkopal oheň a zaházel ho pískem.

Pak se vydal dolů ze svahu. Vítr ho bičoval pískem, takže si po cestě ke svému koni musel chránit oči dlaní. Rychle odmotal uzdu od keře, vyšvihl se do sedla a vyjel.

Neujel ani míli, když si všiml, že ho pronásledují. Rychle vjel do houštím zarostlé dolinky a vytáhl karabinu ze sedla.

Několik minut čekal, pak uslyšel jezdce. Sesedl a zacpal morganovi nozdry. Zpoza mraků vyhlédl měsíc.

Matt viděl, jak kolem dolinky projíždějí jezdci. Byli to Komanči. Napočítal jich dvanáct.

Teď už věděl, komu Medina posílal ohňové signály.

+ + + + +

S plameny táborových ohňů uprostřed kruhu vozů si pohrával vítr. Marie seděla se zvednutým límcem kabátu a kloboukem posunutým do čela v závětří pojízdné kuchyně. Rance Stacy probíral zásoby.

Harrod seděl u jednoho z ohňů. Po celý večer nepromluvil ani slovo. Jeho tvář byla tvrdá a zachmuřená. Pouze čas od času pohlédl na Marii Floodovou.

Po chvíli vstal a s těžkým bizoním kožichem pod paží šel k ní. Před ní se zastavil a pohlédl na ni.

„Vezmu si svůj podíl vozů a kůží a ještě dnes v noci odjedu,“ řekl. „Nebo mi zaplatíte cenu, která by odpovídala mému podílu na zisku z Lamesy.“

Hned věděla, kam tím míří. „Dobře víte, že nemám dost peněz na to, abych váš podíl vykoupila,“ odpověděla. „Musíte počkat do Lamesy.“

„Už jsem čekal dost dlouho. Příliš dlouho. Uzavřeli jsme tichou dohodu, která neměla s bizoními kůžemi nic společného. Teď o ní nechcete nic vědět. Jednou se vám podařilo mě ošálit. Podruhé se vám to nepovede. Vezmu si dvanáct vozů. To je můj podíl.“

Pohlédla do jeho ledových očí a zmocnil se jí hněv. „Nenechám se vydírat, Jasone. Ani vámi. Dobrá, vezměte si své vozy a odjeďte. Ale vozkové a lovci jsou moji lidé. Nikdo z nich vás nedoprovodí, Jasone. Ty lidi platím já.“

„Promluvím s nimi. Kdo, myslíte, že vám zůstane, když jim řeknu, že jim zaplatím dvojnásobek toho, co vy?“

Z vozu pomalu slezl Rance Stacy. V ruce držel uřezanou brokovnici. Křičel, aby mu ve skučení bouře bylo rozumět.

„Ten bastard nás chce přinutit, abychom přistoupili na jeho podmínky, slečno Floodová.“

Harrod přivřel oči.

„Chceš zemřít, starochu?“ zeptal se.

Marie Floodová cítila, že to nebyla planá hrozba. Harrod by neváhal odstranit kohokoli, kdo by se mu postavil do cesty.

„Rancei!“ její hlas zněl jako výkřik.

Stacy otočil hlavu.

V tom okamžiku se Harrod otočil, odhodil těžký kožich a trhl rukama ke koltům. Stacy se ještě pokusil zmáčknout spoušť, ale viděl jen, jak se Harrodovi zablesklo u boků. Měl pouzdra s otevřenými dny.

Třesk výstřelů zněl v bouři podivně tlumeně. Kulky Stacyho odhodily. Pustil pušku, pootočil se a narazil do předního kola pojízdné kuchyně. Pak se svezl do písku.

Harrod viděl, jak Marie vytřeštila oči. Nebyla ozbrojena, po chvíli se však sklonila pro brokovnici. Pistolník k ní přiskočil a vykopl jí pušku z rukou.

Pak Marii zvedl na nohy. Koutkem oka si všiml, že lovci bizonů drží v rukou brokovnice. Otočil Marii, levou rukou ji přitáhl k sobě a pravou rukou namířil na lovce a vozky, kteří se stahovali okolo něho, jako by nepochopili, co se stalo.

Potom vystřelil a kulka se zaryla do písku před ně. Zastavili se. V jejich očích viděl nenávist. Dlouho se ho báli. Teď se strach proměnil v nenávist.

„Mám pro vás návrh,“ chraplavě řekl. „Každý, kdo půjde se mnou, ode mě dostane dvojnásobnou mzdu – a prémii, až dorazíme do Lamesy.“

„Jdi k čertu, Harrode,“ řekl jeden z vozků a odplivl si. „Pusť ji. Najal nás Alex Flood, ne ty. Říkám ti, abys ji pustil.“

Udělal jeden krok k Harrodovi a Marii a zároveň zvedl ruku, kterou měl předtím za zády. Držel v ní těžký sochor, kterým Matt zbil jednoho z jeho druhů. Pomalu kráčel k Harrodovi.

Jason Harrod ho nechal přijít na pět kroků a pak vystřelil.

Vozka pustil sochor a klesl na kolena. Levou rukou se chytil za pravé rameno. Mezi prsty mu protékala krev.

„Každý, kdo pojede se mnou, dostane dvojnásobnou mzdu,“ opakoval Harrod. „A vysokou odměnu, až kůže prodáme v Lamese.“

Čekal. Nikdo mu neodpověděl. Muž, který klečel v písku, na něho pohlédl a chvějícím se hlasem řekl: „Tady nenajdete nikoho, kdo by jel s vámi, Harrode. Můžete si jet, ale sám. Vozy tu necháme, ať si kůže klidně shnijí.“

Harrod mlčel. Hlavou se mu honily myšlenky. S tím nepočítal. A už nemohl couvnout. Měl pouze jedinou možnost.

„Osedlejte mého a jejího koně,“ řekl a vrátil se k pojízdné kuchyni.

Muž, kterého postřelil, vrávoravě vstal. Musel se rozkročit, aby v bouři udržel rovnováhu. Pohlédl na Harroda a přikývl.

„Osedlejte mu koně,“ chladně řekl. „Dělejte, co vám řekl. Nedostane se daleko.“

+ + + + +

Matt se rychle vracel k vozům. Neustále se však rozhlížel. Bouře byla jeho spojencem, jak předpokládal.

Gn i jeho kůň byli pokrytí prachem, když konečně spatřil vozy. Jeden z mužů, kteří hlídali v odstupech dvaceti yardů, ho přivedl do tábora. Po cestě se Matt dozvěděl, co se stalo. Navenek byl klidný, když seskočil ze sedla.

Rance Stacy seděl na sedle vedle pojízdné kuchyně. Levou ruku měl v šátku.

„Nemohli jsme nic dělat,“ trpce řekl. „Ten bastard byl s koltem příliš rychlý. Postřelil i Rosse Jamesona. Teď leží ve voze. Někdo mu vytáhl kulku z ramene. A Marii drželpřed sebou jako živý štít.“

Matt si oklepal klobouk. „Kam jel?“ vyčerpaně se zeptal. Doufal, že únava zakryje strach o Marii v jeho hlasu.

„Zmizel mezi vozy. Jeho stopy zavál písek.“

Matt hodil jednomu z mužů uzdu svého koně.

„Osedlejte mi nového koně. A hlavně potřebuju konvici horké kávy a whisky, Rancei.“

„Přineste mu něco na zub a kávu,“ řekl Stacy.

Matt se posadil vedle něho a zády se opřel o kolo. Byl na konci svých sil a měl co dělat, aby neusnul.

Kdosi mu přinesl talíř s rýží, masem a fazolemi a konvici s kávou. Horká, silná káva zahnala únavu, znovu mohl přemýšlet.

Zatímco jedl, pověděl Stacymu a ostatním, kteří stáli kolem něho, co se stalo v posledních hodinách. A řekl jim i o setkání s Komanči.

„Není pochyb o tom, že ty ohňové signály byly určeny jim,“ řekl. „To může znamenat jen jedno. Archer se už necítí dost silný na to, aby na nás zaútočil. Teď to za něho mají vyřídit Komanči.“

Stacy zavrtěl hlavou. „Tomu nevěřím, Lewisi,“ zamumlal. „Archer je zločinec, ale ne blázen. Jestli se tu objeví Komanči, zastaví lov bizonů a tím Archerovi zničí byznys. Zruinoval by tím sám sebe. To nebyl Archer. To byl nějaký šílenec.“

Matt neodpověděl. Zamyšleně jedl dál a zapíjel jídlo kávou. Stále se té myšlence bránil, ale musel si přiznat, že je reálná. Pouze jediný člověk mohl být dost šílený na to, aby si na pomoc zavolal Komanče. A tomuto muži nešlo – narozdíl od Bena Archera – o obchod s bizoními kůžemi. Tomuto muži šlo o něho, o Matta Lewise.

„Dnes v noci se mějte na pozoru,“ řekl. „Je možné, že Komanči se budou chtít zmocnit koní a mezků. Posilte hlídky a mějte zbraně připravené.“ Utřel si ruce o kabát a dodal: „Jakmile vyjde slunce, vyrazte. Vaším cílem je Lamesa. Držte se na rovině a vyhýbejte se kopcům. Rancei, vozy musejí zůstat při sobě, rozumíš? Jakmile se rozední, objeví vás Komanči. Budou vás pronásledovat. Ale nejsou dostatečně silní na to, aby vás napadli, pokud vozy zůstanou při sobě. Objeví se jedině, když některý z vozů zaostane.“

„Nemějte obavy, Lewisi. Budeme mít oči otevřené. Kde na vás máme čekat?“

„Nečekejte. Jakákoli ztráta času by byla nebezpečná. Jeďte pořád do Lamesy a nestarejte se o nás.“

Mlčky na něho hleděli, když se vyhoupl do sedla. Pak vyjel. Rychle ho pohltila temnota.

+ + + + +

Kolem poledne začal hledat stopy. O hodinu později našel poblíž kopců, které s vozy museli objet, stopy. To znamenalo, že tudy někdo musel jet až po bouři.

Právě z hrušky sedla sundával čutoru, když tu uslyšel slabé, nepravidelné praskání.

Výstřely.

Sklonil ruku s láhví a naslouchal. Jakmile vítr zesílil, dokázal rozeznat výstřely z revolverů od ran z pušek. Místo, kde se střílelo, nemohlo být ani dvě míle daleko. To byl Harrod a Marie Floodová.

Vyšvihl se do sedla a vyrazil.

Náhle se na nejbližším kopci objevil Komanč. Spatřil jezdce, otočil koně a zmizel. Matt se vydal do svahu. Nahoře zastavil a pohlédl do údolí pod sebou.

Leželi v něm dva koně, vzdáleni zhruba dvacet yardů od sebe. Marie Floodová a Harrod byli v písečné dolině. Harrod držel v rukou kolty, ale nestřílel. Svůj klobouk již ztratil. Hleděl na Komanče, kteří se drželi zhruba v polovině nejbližšího svahu.

Byli to tři bojovníci. Pravděpodobně na severu bojovali proti armádě, protože všichni měli žluté kavaleristické šátky. Jejich koně byli pestře pomalovaní. V hřívách měli vpletené cáry látek a péra.

Pak za vyli jako kojoti a cvalem se rozjeli k dolině, do níž se uchýlili Harrod a Marie Floodová. Matt očekával, že Harrod bude střílet, ale pistolník se nepohnul.

Matt zvedl pušku, opřel si hlaveň o levé předloktí a vystřelil. První z Komančů pustil pušku, rozhodil rukama a skácel se do prachu.

Jeho druhové otočili koně a pohlédli na Matta. Potom se rozjeli k němu. Měl je na mušce. Když byli dostatečně blízko, začal střílet tak rychle, jak mu to páka dovolovala. Koně se s řehtáním vzepjali, když byli Komanči sraženi kulkami ze sedel.

Matt položil pušku na zem. Stáhl páku ještě jednou, ale v zásobníku už nebyly náboje. Měl jev sedlových brašnách, ale už nebyl čas nabít.

Přesto namířil na Harroda a zvolal na něho: „Odhoďte revolvery, Harrode! Dělejte, odhoďte je pryč!“

Harrod pomalu vstal. Pohlédl na hlaveň winchestrovky, která na něho mířila, a oba revolvery hodil do písku. Mlčky tam stál a hleděl na Matta, který sjížděl ze svahu dolů. Pak Matt strčil pušku do sedlového pouzdra.

S rukou na revolveru se blížíl k dolince. Marie vylezla ven. Byla bledá a od pohledu vyčerpaná.

Harrod Matta pozoroval přivřenýma očima.

„Vylezte ven. Ale opatrně. Jeden špatný pohyb a střílím,“ varoval ho Matt.

„Už vám nemůže být nebezpečný, Matte,“ řekla Marie Floodová. „Nemá náboje.“

Matt pohlédl na jeho opasek. V poutcích už skutečně nebyl jediný náboj.

„Kam jste chtěl jet, Harrode?“ zeptal se. „A co jste od Archera chtěl za Marii?“

„Jestli nejste příliš zbabělý, tak to teď se mnou vyřídíte jako muž,“ odpověděl Harrod. „Máte přece revolver. Stačí, když mi dáte jeden náboj.“

„Matte!“

Mariin výkřik přehlušil výstřel z pušky. Před kopyty Matova koně vytryskl písek.

Otočil se v sedle a na kopci spatřil Komanče. Měl černý kavaleristický klobouk a žlutý šátek. V ruce držel winchestrovku. Stáhl páku, kopl koně patami do slabin a vydal se dolů ze svahu.

Matt otočil koně a vyrazil proti němu. Viděl, jak Komanč vzal uzdu do zubů a zvedl pušku. Třeskl výstřel a u hlavně winchestrovky se objevil kouř. Kulka se zaryla do písku za Mattem. Vypálil z revolveru, ale minul. Potom vystřelil znovu, ale netrefil ani tentokrát.

Komanč rychle cválal k němu. Vypálil ještě jednou a znovu. Obě kulky minuly. Napotřetí se však trefil.

Matt cítil, jak sebou kůň pod ním trhl, a vytáhl nohy ze třmenů. V následujícím okamžiku se zvíře zhroutilo na zem.

Matt ucítil prudký náraz a odvalil se stranou. Potom Komanč dorazil k němu.

Vypálil na něho z tak krátké vzdálenosti, že výstřel Mattovi téměř ožehl tvář. Třesk mu vyrazil dech. Zaklonil se, zvedl ruku a dvakrát vystřelil.

Komanč vykřikl. Puška spadla do písku, bojovník se svalil na hrušku sedla a oběma rukama se křečovitě chytil hřívy.

Matt pohlédl k dolině, kde stáli Harrod a Marie. Měl vyschlá ústa. Otočil se a šel ke kavaleristickému koni. Vzal ho za uzdu a přišel s ním k dolině.

„Cesta bude dlouhá a obtížná,“ řekl. „Marie, nasedněte, já půjdu pěšky. Harrode, vy půjdete deset kroků před námi.

Jestli zkusíte nějaký trik, zastřelím vás jako prašivého psa.“

Pomohl Marii do sedla, vzal zvíře za uzdu a vydal se za pistolníkem.

„Přišel jste právě včas, Matte,“ řekla Marie. „Bylo to zlé. Na kopcích se náhle objevili Komanči. Jason pobodl koně ostruhami a táhl mě za sebou. Potom třeskly výstřely a zvířata se zhroutila.“

Matt kývl na Harroda. „Chtěl vás vydat Archerovi, aby se s ním mohl spřáhnout.“

Přikývla. „Vím to. Pověděl mi to.“

Mlčky kráčeli podél kopců směrem na východ.

Pak dorazili k jezírku, které Matt náhodou objevil před několika týdny.

Bylo v závětří za vrškem a okolo něj rostlo několik zelených keřů. Harrod zůstal stát na břehu jezírka a rozhlížel se. Měl kruhy pod očima.

„Proč to nevyřídíte tady?“ zeptal se chraplavým hlasem. „Máte revolver. Dejte mi pušku a jeden náboj a pak uděláme to, co udělat musíme.“

Matt věděl, že ho chce přimět k souboji.

„Už jsem vám řekl jednou, Harrode, že si to příliš zjednodušujete. Držte hubu a pijte.“

„Bojíte se, Lewisi,“ řekl Harrod. „Máte revolver, takže vaše šance je vyšší než moje.“

Ještě stále doufal, že Matta donutí k duelu, ve kterém by ho mohl porazit. Matt však zavrtěl hlavou. Harrod se zašklebil.

Matt ho nechal být a šel k jezírku. Marie vešla do vody a dlaněmi odhrnula vrstvu prachu na hladině, než se napila.

Harrod přivřenýma očima pozoroval Matta, načež pohlédl na koně. Winchestrovka byla v sedlovém pouzdře, a jelikož to bylo armádní sedlové pouzdro, bylo k sedlu přivázáno tak, že pažba trčela dozadu. Harrod pomalu kráčel ke koni se zapálenou cigaretou v ruce.

Přestože byl s revolverem velmi rychlý, věděl, že by ztratil rozhodující vteřiny, pokud by sáhl po pušce. Za hnědákem se zastavil.

Marie se právě otočila. Všimla si Harrodova bleskového pohybu a vykřikla. Matt se ve vodě otočil a trhl rukou k revolveru.

Slyšel řehtání koně, který pádil k němu. Harrod mu přitiskl žhavý konec cigarety ke kůži, zatímco pravou rukou sevřel pažbu karabiny.

Vystřelil však příliš zbrkle a minul. Harrod stáhl páku, ale pak ho zasáhla Mattova kulka.

Pistolník zůstal stát široce rozkročen na břehu. Pomalu zvedl hlavu, pohlédl na Matta, udělal ještě jeden krok a skácel se do vody.

Matt přišel k jezírku, chytil Harroda za nohy a vytáhl ho z vody. Pistolník měl otevřené oči a ústa. Na hrudi měla tmavou skvrnu.

Matt strčil kolt do pouzdra a pohlédl na Marii. Ztěžka oddechoval. Marie chytila koně za uzdu a přivedla ho k vodě. Zvíře frkalo a pokoušelo se ji kousnout, ale Marie ho držela pevně.

„Co…?“ začala. Nenechal ji to však doříct. Zvedl mokrou pušku a strčil ji do sedlového pouzdra.

„Marie, vidíte ten kopec? Běžte tam a lehněte si do houští. Vydržte tam, dokud pro vás nepřijdu, a nehýbejte se.“

S podivně napjatou tváří pohlédla na Harroda, načež přikývla, podala Mattovi uzdu a obešla jezírko.

Hleděl za ní, dokud nedorazila ke kopci, pak se sklonil a vzal Harroda za nohu. Strčil ji do třmene, uchopil uzdu koně a odvlekl těžké tělo od jezírka na místo, kde byla půda měkká. Pak tam vyhrabal jámu, převalil Harroda do ní a nahrnul na něho písek, načež místo zakryl větvemi. Všechny stopy zničil.

Koně odvedl sto yardů daleko, odstranil poslední stopy, nasedl a objel jezírko, přičemž dával pozor na to, aby za sebou nezanechával stopy. Přijel ke kopci, kde byla ukrytá Marie, přivázal koně mezi keře a lehl si vedle ní do písku.

„Proč se tak namáháte se zametáním stop?“ zeptala se.

„Komanči tu znají každou studánku. Je možné, že sem přijedou a budou nás chtít vyčenichat. Zkuste spát, Marie. Budu pár hodin vzhůru. Pak budete na řadě vy.“

Opětovala jeho pohled s úsměvem. Přestože byla sama unavená, poznala, že Matt je na konci svých sil.

„Dejte mi pušku,“ tiše řekla. „Nejsem tak unavená jako vy. Budu hlídat a vy zatím spěte.“

„Doufal jsem, že to řeknete,“ přiznal, když sáhl po pušce. „Než usnu, chci se vás na něco zeptat, Marie. Kdyby byl Harrod ještě naživu, měl by právo postavit se mezi vás a nějakého jiného muže?“

„Ne, Matte.“ Pozvedla se a s vážným výrazem v očích na něho pohlédla.

Pokusil se představit si, jaké by to bylo, kdyby se jí mohl dotknout, kdyby mohl políbit její plné rty, kdyby ji mohl pohladit po bradě.

„Vlastně jsem se tě na to chtěl zeptat celou dobu,“ řekl. „Ale možná by bylo lepší s tím počkat.“

„Proč?“ opáčila a zkoumavě na něho pohlédla.

„Protože ještě něco musím vyřídit, Marie. A protože není jisté, jak to dopadne.“

„Tyreen?“

Přikývl.

„Řekl jsi mi, proč ho hledáš, Matte. Ale nedokončil jsi ten příběh. Za občanské války se toho stalo hodně. Musí existovat nějaký důvod, proč jsi nezapomněl.“

„Mám pro to velmi dobrý důvod,“ řekl těžkým hlasem.

„Ale nechceš o tom mluvit?“

„Jsou věci, o kterých se mluvit nedá. Věci, které by se raději neměly stát.“

„A co, až všechno skončí, Matte? Co budeš dělat pak?“

„Tak daleko jsem ještě nepřemýšlel,“ zamumlal. Zatím měl před sebou stále jen jména a tváře mužů, které musel najít. Celý jeho život byl ovládnut vůlí je zabít.

„Je příliš brzy na to, abych o tom mluvil,“ dodal. „Jednoho dne o tom možná budu moct přemýšlet.“

„Jednoho dne, až zabiješ Jima Tyreena, nebo on tebe.“

Překvapeně na ni pohlédl. Její hlas prozrazoval, že o něho má strach. Takto s ním ještě nikdo nemluvil.

„Ty máš strach,“ řekl.

„Neměla bych mít strach, Matte? Nechci tě ztratit.“

„Neztratíš mě, Marie.“

„Možná si dokonce myslím, že by bylo lepší, kdybych tě nikdy neviděla.“

„To nemyslíš vážně.“

„Ne,“ řekla a pohlédla za něho. V očích měla slzy. „Ale mám strach. Dokud jsem byla sama, tak jsem se nebála. Teď mám strach. Ještě nikdy jsem se nebála o sebe, vždycky o lidi, kteří pro mě cosi znamenali. Dokážeš to pochopit?“

„Lépe, než si myslíš,“ řekl. „Cítím to co ty, Marie.“

„Pak zapomeň na Tyreena. Zapomeň, že kdy existoval, Matte. Žijme dál.“

Objal ji a přitáhl ji k sobě. Cítil, jak se chvěje, když ji políbil. Hladil ji. Byla mladá a teplá. Cítil její dech a pevně ji k sobě přitiskl.

V té hodině Mariina karavana vzplála.

+ + + + +

Když začalo svítat, narazili Matt Lewis a Marie Floodová znovu na karavanu. Jeli celou noc a kůň byl zcela vyčerpaný, když přijeli k vozům.

Mimo kruh byly vraky pěti spálených Murphyho vozů. Ve vzduchu se ještě stále vznášel kouř, na ocelových žebrech vlály zuhelnatělé cáry plachty. Všude ležely napůl spálené nebo ožehlé bizoní kůže. Mrtví mezci ještě viseli v postrojích.

Mlčky projížděli mezi vraky. Když slezli z koní, objevili se muži. Někteří byli zranění. Stáli okolo Matta a Marie a v rukou drželi pušky. Obličeje měli začouzené.

„Naráz se objevili,“ řekl Rance Stacy a zahleděl se na své holínky. „Bylo to tak rychlé, že se dostali mezi vozy, než jsme stačili vystřelit.“

Matt Lewis se rozhlédl. „Povězte mi pěkně po pořádku, jak se to stalo,“ vyzval je.

Stacy vzhlédl. „Začalo to, když se zlomila přední osa Meekerova vozu. Jel jako pátý od konce. Tam, kde teď leží spálené vozy, se mu zlomila osa a vůz se naklonil na bok. Byl přetížený.“

„Varoval jsem vás, že máte zůstat při sobě.“

„To je pravda. Jenže když Meeker seskočil z vozu, byli už ostatní dvě sta, tři sta yardů daleko. Čtyři vozy za ním musely zastavit. Vystřelil a ostatní zastavili. Vrátil jsem se s pojízdnou kuchyní zpátky. Meeker tam stál a klel. Náhle se skácel na jednoho mezka a svezl se na zem. Nevěděl jsem, co se stalo. V následujícím okamžiku se objevili Komanči. Bylo to dvacet až třicet bojovníků, většina z nich byla vyzbrojená armádními karabinami. Zahnali jsme je tak daleko, že jsme mohli utvořit kruh, ale z pěti vozků, kteří zůstali pozadu, to nepřežil nikdo. Za to vděčíme Archerovi a Tyreenovi. To oni na nás poštvali Komanče.“

Matt si rychle vyměnil pohled s Marii Floodovou, která mlčky a s bledou tváří stála vedle něho a naslouchala.

Věděl, že to přepadení Archer s Tyreenem chtěli, ale že po Medinově smrti neměli možnost proti nim Komanče poštvat.

Přesto nic nenamítal. Viděl v očích těch mužů nenávist a tato nenávist jim mohla pomoci překonat zbytek cesty do Lamesy.

„Musíme dál,“ ztěžka řekl. „Najděte mezi spálenými kůžemi takové, které se ještě dají použít, a naložte je na zbylé vozy. Pak vyrazíme.“

Muži se pustili do toho. Marie řekla: „Předpověděl jsi to, Matte.“

„Můžeme mluvit o štěstí, že jsme zatím ztratili jen pět vozů.“

„Co se stalo s Harrodem?“ zeptal se Stacy. Pozorně při tom hleděl na Matta.

Matt pokrčil rameny a nic neřekl. Stacy mu však rozuměl. Vyplivl kousek žvýkacího tabáku a trpce zamumlal: „Marie za to, že mu důvěřovala, zaplatila vysokou cenu, Lewisi. Kdo ví, jak to teď půjde dál. Jsme na cestě jen tři dny a už jsme ztratili pět vozů a sedm mužů.“

Matt se spolu se Stacym vrátil k táboru. Byly nakládány poslední kůže.

Teď šlo o to, aby do Lamesy dorazili co nejrychleji. Promluvil o tom se Stacym, zatímco zapřahali koně.

„Jsme oslabení a všechny komančské hordy v okruhu padesáti mil se nám pověsí na paty, až tu najdou ohořelé vraky. V bezpečí budeme až v Lamese.“

Stacy opřel svou brokovnici o kozlík a zamyšleně žvýkal tabák. „Komanči jsou nebezpeční, to je pravda. Ale to, co mi dělá starosti, Lewisi, jsou Archer a Tyreen. Možná si budou myslet, že jsou dost silní na to, aby na nás zaútočili, až se dozvědí, že jsme ztratili sedm mužů. Když se do toho započítají zranění, tak jsme přišli o deset lidí. Máme už jen něco přes dvacet bojeschopných mužů.“

Matt přikývl. Stacy se dotkl jejich slabého místa.

„Na pár hodin si lehnu,“ řekl. „Osedlejte mi koně a přivažte ho k pojízdné kuchyni, Rancei. A probuďte mě, až bude slunce v nadhlavníku.“

+ + + + +

Další dva dny uplynuly, aniž by se něco událo. Vozy táhly rovnoměrným tempem na východ.

Matt, který jel několik mil před karavanou, viděl jen málo známek přítomnosti Komančů.

Druhého dne dorazili zhruba hodinu před setměním k hlubokému arroyu, kterým protékal potok. Za ním se zvedaly kopce.

Mezci byli vypřáhnuti. Matt, který se přebrodil nad karavanou, pozoroval, jak jeho zvíře pije.

Vzhlédl, když poblíž zastavila pojízdná kuchyně. Marie Floodová a Stacy slezli z kozlíku.

„Kolik času ztratíme, když ty kopce budeme objíždět?“ zeptal se Stacy, který chtěl vjet do vody.

„Nebudeme je objíždět.“ Matt si upravil uzdu.

„Snad nechcete, abychom jeli přes ně, Lewisi? Ty kopce vypadají jako jedna velká past.“

„To vím. Ale když ztratíme dva dny, zhebnou mezci žízní ještě před Lamesou.“

Stacy na něho nedůvěřivě hleděl, načež si pohledem změřil kopce, které v záři večerního slunce působily výhružně.

„Bůh s námi, Lewisi. Stačilo by tam na nás pár dobrých střelců a my bychom nemohli vůbec nic dělat, kdyby tam nastražili past.“

„Pojedu se tam podívat,“ řekl Matt a vyšvihl se do sedla. „Utvořte na této straně arroya kruh z vozů a postavte hlídky.“

Mezi kopci panoval klid. Matt uvolnil bezpečnostní poutko z kohoutku revolveru a položil dlaň na pažbu, když projížděl křovinami.

Slunce rychle zašlo a na svazích houstly stíny.

Matt pomalu vjel do úzké úžlabiny, do které se mohl vejít nanejvýš tak jeden vůz. Půda zde byla pevná, na některých místech vystupovalo podloží.

Tu se ozval šramot a Matt se otočil v sedle: bylo to cinknutí podkovy na skále. Povytáhl revolver z pouzdra, ale pak se zarazil.

Na svahu nad ním stál jezdec. Hleděl na něho. Shrbeně seděl v sedle tmavého valacha a na levém předloktí měl položenou hlaveň winchestrovky, kterou mířil na Matta.

„Viděl jsem tě přijíždět, Matte,“ řekl Jim Tyreen. „A čekal jsem na tebe. Odepni si opasek.“

Matt pomalu rozepnul přezku. Opasek spadl na zem.

Jim Tyreen opatrně sjížděl ze svahu, aniž by na Matta přestal mířit. Pět kroků od něho zastavil a předklonil se. Prohlížel si Mattův obličej a na rtech měl tvrdý úsměv.

„Mohl jsem tě srazit kulkou ze sedla, Matte. Ale chtěl jsem si s tebou ještě jednou promluvit.“

„My dva už si nemáme co říct, Jime.“

„Mýlíš se. Chceš tudy zítra vést vozy, že?“

„Ne. Ty kopce objedeme.“

„Neumíš lhát, Matte. Vozy musejí tudy, jinak byste ztratili příliš mnoho času. Já cestu do Lamesy znám.“

„Co tedy ode mě chceš?“ Mattův hlas zněl trpce.

„Pokud karavana zítra potáhne tudy, zničíme ji. A nikdo z tvých lidí to nepřežije.“

„Nemáš dost mužů na to, abyste nás zastavili, Jime.“

„Přivedl jsem chlapy z Buckeye. A vím, že vás přepadli Komanči. Ztratili jste několik mužů. Teď Marie Floodová ztratí dalšího.“

„Chceš mě zabít?“

„Když mě k tomu přinutíš…“

„To je Archerův nebo tvůj plán nás tu napadnout?“

„Archer byl idiot.“

„Byl?“ zeptal se Matt klidným hlasem. Hned pochopil, co ta slova znamenají.

„Stál mi v cestě, Matte.“

Na chvíli sklonil hlaveň pušky.

Matt Lewis té krátké nepozornosti využil a bodl svého koně ostruhami do slabin. Tyreen zvedl pušku a vystřelil, ale nedokázal přesně zamířit. Matt cítil, jak kulka proletěla kolem něho.

V následující vteřině koně narazili do sebe. Matt se vrhl ze sedla. Koutkem oka viděl, jak se Jim Tyreen převalil v písku. Puška mu odletěla a byla nyní mimo jejich dosah. Matt se otočil a chtěl vzít svou karabinu, jenže kůň ležel na sedlovém pouzdře a Winchestrovka tak byla zaklíněná pod ním. Zvíře se pokoušelo vstát a kopalo při tom kolem sebe.

Tu Matt vyskočil a rozběhl se. Třeskl za ním výstřel, slyšel, jak kulka hvízdla křovím. Potom zakopl a začal se kutálet ze svahu.

Dole se zachytil o keř, okamžitě vyskočil a kličkuje mezi křovinami běžel dál.

Jim Tyreen neustále střílel, kolem Matta stoupaly obláčky prachu. Potom se vrhl za jednu borovici a přitiskl se k zemi.

Rychle se rozhlédl okolo. Dvacet kroků za ním se zvedal strmý svah. Slyšel blížící se dusot. Už byl blízko.

Vyskočil a přikrčen se rozběhl proti svahu. Na prvních deseti krocích ho kryly keře a stromy, potom však byl vystaven Tyreenovým kulkám.

Běžel jako ještě nikdy. Už byl téměř u svahu, když třeskly první výstřely. Do tváře mu létalo listí a větvičky, když se uprostřed svahu vrhl na zem a začal se plazit.

Tyreen se s puškou v rukou hnal za ním. Matt se vplazil mezi keře, tak rychle, jak to jen šlo.

Tyreen jel za ním. Projel tak těsně okolo něho, že by se ho Matt mohl dotknout, kdyby natáhl ruku. Nahoře na svahu zastavil, otočil koně a vydal se dolů k úbočí kopce.

Matt se plazil nahoru. Dorazil na temeno vrchu a začal po patách sjíždět dolů.

Využíval při tom každé příležitosti k tomu, aby se kryl. Pak zastavil u jednoho ležícího kmene a opatrně se rozhlédl.

Jim Tyreen projel ani ne dvacet kroků od něho. Mattova koně vedl za uzdu. Očividně ho už přestal hledat.

Zatímco Matt hleděl za ním, uslyšel tlumený dusot. Pozvedl hlavu. Na místě, k němuž jel Tyreen, se objevil jezdec. A za ním se objevili další.

Matt přivřel oči. Bylo šero, ale přesto prvního z těch jezdců poznal. Byl to muž, kterého už po Tyreenově boku viděl – Shad. Shad a Tyreenova osobní garda.

Pod kmenem viděl, jak sjíždějí ze svahu. Přitiskl se k zemi a zůstal ležet.

Blížil se tlumený dusot. Slyšel frkání zvířat a cinkání třmenů. Potom uslyšel další zvuk, který znal – jeden z koní se odrazil a přeskočil kmen, pod kterým ležel.

Viděl před sebou nohy koně. Po doskoku neklidně tančil. Jezdec ho několikrát kopl do slabin a zkrotil ho. Po něm kmen přeskočili i další.

Jako stíny pak zmizeli v šeru. Matt ještě několik vteřin čekal, načež svůj úkryt opustil. Přikrčen běžel po úpatí svahu. Potom ho pohltila temnota.

+ + + + +

K vozům dorazil, když měsíc už stál nad obzorem. V arroyu zurčel potok. Na druhém břehu se ozval muž, který tam hlídal mezi stromy. Matt se ohlásil.

Marie Floodová a muži přišli k němu, když se objevil u ohně.

„Přišel jste o koně?“ pokoušel se žertovat Rance Stacy, když však viděl Mattovu tvář, zvážněl.

„O koně i o pušku, prostě o všechno. V kopcích na nás nastražili past.“

„To jsme přece všichni čekali,“ opáčil Stacy. „Kolik lidí má Archer s sebou?“

„Je to Jim Tyreen – ne Archer. S Archerem už nemusíme počítat. Jim ho vyřídil za nás.“

„Má to znamenat, že…?“

„Ano. Oddělal Archera.“

Rance Stacy a Marie Floodová si vyměnili pohledy. Pak Marie řekla: „To znamená, že jsme v koncích. Je to tak, Matte. Zvládli jsme to až sem, ale dál už to nepůjde. Kdybychom jeli přes kopce, dostali bychom se do pasti. A kdybychom je objížděli, mezci by se zhroutili, protože už pro ně nemáme vodu. Tyreen zvítězil.“

„Myslí si, že zvítězil, Marie. Kopce objet nemůžeme, to je pravda. Máme tedy dvě možnosti. Buďto zůstaneme tady v arroyu, kde máme vodu, a budeme čekat, až Jim něco podnikne – nebo si probojujeme cestu přes kopce. Pokud se nám to povede, máme vyhráno. Za kopci je rovina, tam léčku nastražit nemůže.“

„Já před bojem necouvnu,“ řekl Stacy. „A ostatní též ne.“

„Existuje i další možnost,“ řekl Matt. Napil se kávy a dodal: „Jestli se nám podaří je vylákat z kopců, mohli bychom se probít.“

Zvedl hrst písku a nechal jej protéct mezi prsty.

„Potřebuju čtyři nebo pět jezdců,“ zamyšleně řekl. „Rancei, vyberte je. Pak nasbírejte suché keře.“

„Vy chcete kopce podpálit?“

„Ne, chci jen, abychom měli aspoň na pár hodin volnou cestu. Svažte větve do otepí a lasy je přivažte k sedlům. Až se rozední, muži vyjedou. Půda je suchá jako troud. Prach, který zvíří, bude vidět na míle daleko, bude to, jako by táhlo dvacet vozů. Je to starý komančský trik. Možná to vyjde.“

„Vy myslíte, že Tyreen si bude myslet, že kopce objíždíme, a vydá se za těmi jezdci?“ Stacy se kousl do spodního rtu.

„Ano. Bude si to myslet. Víme, že na nás čeká v kopcích. Je přece přirozené, že se mu vyhneme.“

Stacy přikývl. „Víte, Lewisi, co se stane, jestli to prohlédne?“

„Ano. Naše šance není velká, ale je to pořád lepší než nic.“

Matt pohlédl na Marii Floodovou. „Jsou to tvé vozy. Ty musíš rozhodnout, co uděláme.“

Chvíli váhala. Hleděla na něho a on věděl, že neváhá kvůli nedůvěře. Byl to riskantní plán. Pokud by souhlasila, vsadila by vše na jednu kartu – i svůj život a životy lidí, které najala.

Potom však přikývla. „Máš pravdu, Matte. Je to naše jediná šance. Musíme to zkusit. Pověz lidem, co mají dělat.“

+ + + + +

Než vyšlo slunce, zapřáhli mezky před vozy. Matt jel podél arroya a našel místa, kde byl břeh méně strmý, takže tam těžké vozy mohly do vody, aniž by hrozilo zlomení kola či osy.

V ranním šeru kopce vypadaly pochmurně. Matt jel zpátky k vozům. Poněkud stranou seděli na svých koních čtyři lovci bizonů. K sedlům měli přivázané otýpky.

Matt jim popsal cestu, kterou museli jet, aby se za kopci znovu připojili k vozům. Díval se za nimi. Jeli téměř krokem, aby vzbuzovali dojem pomalu se táhnoucí karavany vozů.

Jen, co zmizeli, dal Matt znamení a vozy vjely do arroya. Vozkové bičovali zvířata, zatímco ostatní muži vozy tlačili.

Stacy jel se svou pojízdnou kuchyní v čele. Doprovázel ho Matt, zatímco Marie jela mezi druhým a třetím vozem.

Slunce stoupalo, na svazích se začal tetelit vzduch. Mezci a koně byli zpocení, táhli však dál. I vozkové byli vysílení, neustále měli jednu ruku poblíž pušky.

Když se slunce začalo sklánět k obzoru, vyjel Matt půl míle před první vůz a z kopce pohlédl na rovinu před nimi.

Zvedl pušku nad hlavu a třikrát vystřelil do vzduchu. Práskly biče a tažná zvířata z posledních sil zabrala. Pak se první vůz dostal na rovinu, která zde byla zarostlá nízkou, tvrdou bizoní trávou.

O hodinu později se na zpěněných koních objevili čtyři lovci bizonů.

„Viděli jsme v kopcích jezdce,“ řekl jeden z nich. „Asi hodinu jsme táhli na jih, takže mezi nimi a námi byl zvířený prach. Pronásledovali nás, dokud jsme neodřízli lasa. Když si všimli, že naletěli na trik, vrátili se.“

Rance Stacy vyhodil svůj starý, pokrčený klobouk do vzduchu.

„Dokázali jsme to!“ zvolal.

„Ať žije Texas!“

„Jeďte dál!“ zvolal Matt Lewis. „Nešetřete mezky. Za pět minut tu nechci vidět ani vůz.“

J. Kirby: Cesta do Lamesy

Z německého originálu

Todesfahrt nach Lamesa

„Matte, zvířata to dlouho nevydrží,“ řekla Marie Floodová. Viděla, že jeho tvář je tvrdá a napjatá. „Můžeme být spokojení a šťastní. Jsme na rovině a neztratili jsme jediný vůz. Když budeme zvířata dál takto hnát, zhroutí se.“

„Jsou to tvé vozy,“ stroze řekl. „Můžeš je zastavit, kdy chceš.“

„Na co čekáš?“ zeptala se.

„Podej mi dalekohled!“ řekl.

Vytáhla ho ze sedlové brašny. Pohlédl jím na kopce, zaostřil ho a pak ho podal Marii.

„Vidíš, co to je?“ Ukázal na jeden z kopců.

„Oblak prachu,“ odpověděla Marie, aniž by dalekohled odložila.

„Jim a jeho muži,“ procedil mezi zuby.

„Jedou na západ.“ Marie mu podala dalekohled. „Vidíš, Matte? Jedou na západ, do Buckeye. To znamená, že to vzdali.“

Všichni viděli, že oblak prachu se pohybuje na západ. Jim Tyreen a jeho pistolníci byli poraženi. Pouze jeden z nich věděl, že to není pravda, že Jim Tyreen se nikdy nevzdá. A věděl též, proč.

+ + + + +

Pozdě odpoledne desátého dne dorazili do Lamesy. Bylo to několik malých, ubohých domků z nepálených cihel, které stály podél cesty.

Mattovi přijeli naproti tři jezdci. Zastavil koně, sundal si klobouk a rukávem si utřel prach z tváře.

Prostřední jezdec, podsaditý, tělnatý muž, se opřel o hrušku sedla.

„Jmenuji se Ezra Meredith,“ řekl. „Obchoduji tu s bizoními kůžemi. Před dvěma dny jsme se dozvěděli, že sem jedete s dvaceti vozy.“

„Já jsem Matt Lewis,“ představil se Matt. „Vaše zpravodajská síť funguje prvotřídně.“

„Dobré informace jsou pro obchod nezbytné,“ odpověděl Meredith s chladným výrazem ve tváři. „Je to už dlouho, co sem přijela tak velká karavana.“

„Kde máte skladiště?“ Matt se postavil ve třmenech a rozhlédl se. Viděl jen nuzné domky z nepálených cihel.

„Tady ne,“ zamumlal Meredith. „Toto ještě není Lamesa. Moje skladiště jsou na kraji města, asi jednu míli odtud. Tato cesta vede přímo k Lamese. Pojedeme napřed a přivítáme vás a vaše vozy u skladišť.“

„Nejdřív musíme vyjednávat o ceně,“ řekl Matt. „Doufám, že se dohodneme.“

„O tom si můžeme promluvit v mé kanceláři. Jestli si pospíšíte, tak s vykládáním skončíme dřív, než se setmí.“

Matt ho pozdravil mávnutím a pomalu se vydal k vozům. Čekali ho Marie a dva muži. Matt jim vysvětlil, že narazil na Mereditha a že si mají pospíšit.

„Na co myslíš?“ zeptala se Marie, když projížděli mezi prvními chatami. Od jejich stěn se odrážel rachot vozů.

„Myslím na muže, který se ještě nikdy nevyhnul boji.“

„Na Tyreena?“

„Ano.“

Postavil se ve třmenech. Náhle věděl, proč se cítí nesvůj. Bylo to to ticho, zlověstné ticho, které tam panovalo. Nikde nikdo.

Takřka podvědomě sáhl po revolveru. Ohlédl se na kočího nejbližšího vozu.

„Jeďte rychleji!“ zvolal. „Dělejte! Vezměte si biče. Musíme odtud!“

„Matte!“ Marie přijela k němu. „Matte, co se stalo?“

Náhle třeskl výstřel. Jeden z vozků sebou trhl.

V následujícím okamžiku na ulici vypuklo peklo. Na střechách a v oknech či dveřích se blýskalo. Večerem zněly salvy.

Matt otočil svého koně.

„Dál!“ zvolal, jeho hlas však v třesku výstřelů zanikl. Těžce naložené vozy jely dál. Pak se ozvalo dunění Stacyho brokovnice. Pojízdná kuchyně se na čele vozů hnala k osadě.

Náhle se však jeden z mezků skácel k zemi. Ostatní vůz ještě nějakou dobu táhli, potom se však vůz vzpříčil, zvedl se a převrhl se na bok.

Dunění bizonobijek se mísilo s ranami z winchestrovek.

U Stacyho se Matt vrhl ze sedla. Viděl, že Marie běží puškou v ruce k němu. Zpod bot jí při tom stoupal prach. Matt se otočil, položil hlaveň revolveru na rozbitou oj a namířil na jedny dveře. Třikrát vypálil, pak z temnoty vyvrávoral muž a pomalu se zhroutil na zem.

Na okamžik viděl jeho tvář. Byl to jeden z těch, co doprovázeli Mereditha.

Nyní to pochopil. Naletěl na tu past jako hlupák.

Z poutek opasku vytáhl náboje a strčil je do bubínku revolveru.

Potom opustil úkryt a s revolverem v ruce se rozběhl k nejbližšímu domku. Zadýchán se přitiskl ke stěně. Dva kroky od něho bylo úzké okénko, ze kterého se střílelo.

Oběhl domek a na zadní stěně objevil úzká dvířka.

Kopl do nich a skočil dovnitř.

Muž, který stál u okénka a nabíjel spencerovku, vzhlédl.

Byl to Shad. Strnul, když poznal Matta. Ještě stačil zvednout pušku, ale pak ho trefila Mattova kulka a odhodila na udusanou podlahu.

Matt se rozhlédl po místnosti. V rohu u otevřeného ohniště seděly žena a dítě. Žena dítě objímala a držela ho při sobě. Hleděla na muže ve dveřích.

Opět vyšel ven. Na ulici se ještě stále střílelo. Nad střechami se vznášely obláčky.

Palba však postupně utichala.

Matt strčil revolver do pouzdra. Měl strnulé svaly, bolelo ho celé tělo.

Rozhlížel se po osadě a pák spatřil koně. Byl to tmavý, vysoký valach. Za uzdu byl přivázaný ke shnilému žlabu. Zvedl hlavu a zafrkal, když k němu přišel.

Tu zavrzaly dveře a Matt se otočil. Před zadní stěnou jednoho domu stál Jim Tyreen.

Vítr povíval rukávy jeho hedvábné košile a černými třásněmi na límci. Měl rukavice a v levé ruce držel winchestrovku. Pravou ruku měl položenou na revolverovém pouzdře.

Jeho tvář se podobala masce. Vlasy mu visely do čela, líce a spánky se mu leskly potem. V očích se mu jiskřilo.

Pomalu pustil karabinu do písku.

Mezi chatami se objevila Marie Floodová. Ani Matt ani Jim Tyreen ji však neviděli. Hleděli pouze na sebe.

„Věděl jsem, že jednoho dne budeme proti sobě,“ chraplavě řekl Tyreen, „Jsem vyřízený – a za to vděčím tobě, Matte. Ale nebudeš se z toho moct radovat. Vezmu tě s sebou. Vždycky jsem byl rychlejší než ty.“

„Nechtěl jsem to tak, Jime. Nechtěl jsem, abychom na sebe stříleli. Už jednou jsi mě střelil do zad. Tentokrát ti to tak neulehčím.“

Jim Tyreen se divoce a nenávistně rozesmál. Svěsil ramena a pravou dlaň dal nad pažbu koltu.

Oba sokové byli tak soustředěni jeden na druhého, že si nevšimli Stacyho, vozků a lovců bizonů, kteří se objevili mezi chatami.

Matt pozoroval Tyreenovy oči. Věděl, jak je Jim rychlý s koltem.

To byla chvíle, které se obával. Přiblížil ruku k revolveru. Sevřelo se mu hrdlo. Pak se palcem dotkl pažby koltu.

„Jime!“ řekl.

V té chvíli Tyreen pohnul rukou a jediným plynulým pohybem vytáhl revolver z pouzdra.

Palcem natáhl kohoutek – ale už se nedostal k tomu, aby vystřelil.

Ze všech stran ho provrtaly kulky, které ho odhodily ke stěně.

Smrt Jima Tyreena byla stejná jako jeho život – tvrdá a nemilosrdná.

S otevřenými ústy a očima se několik vteřin opíral o stěnu. Bezmocně se snažil zvednout kolt, pak se svezl k zemi a zůstal ležet.

Zachmuření, mlčenliví muži, kteří přišli s Rancem Stacym, nahradili prázdné nábojnice novými náboji. Stacy si dal brokovnici přes rameno.

„Byl jako vlk, který kolem sebe kouše, když se chytí do pasti,“ řekl. Otočil se k Mattovi zády. „Je čas uhasit hořící vozy.“

Muži ho následovali.

Matt tam zůstal. Těžkými, pomalými kroky přišel k Jimu Tyreenovi a pohlédl na něho. Pistolník ještě svíral revolver.

Potom ucítil, jak mu Marie položila ruku na rameno.

„Kdysi to byl tvůj přítel.“

Vzhlédl. Stála před ním, ale on pohledem těkal po stěnách domků, které byly ozářeny hořícími vozy.

„Kdysi to byl – můj bratr.“