John Kirby

Colorado western 190. Železniční marshal

„K čertu s železným ořem!“ To bylo heslo Métiů. Byli odhodláni bojovat do posledního muže, jen aby zabránili postupu železnice. Nemilosrdní bílí obchodníci zneužívali jejich boj pro své zločinné plány. A mezi oběma ohni stál bojovník, jehož přezdívka naháněla strach jak indiánům, tak bělochům: John Železná pěst…

John Buchanan si zvedl límec pláštěnky. Byla mu zima. Už několik hodin lilo jako z konve. Proklínal míšence, který mu řekl, že Métiové se ještě této noci pokusí vyhodit skladiště CPR v Langdonu do vzduchu.

Z tábora se ozýval tlumený rámus. Koleje se v dešti leskly.

Buchanan přišel blíž ke stěně skladiště, chtěl se schovat pod střechu. Pršelo mu za krk, byl celý promočený.

Proč tu vlastně ještě pořád čekám, ptal se. Chlápek, co mi dal tuto informaci, je asi s Métii jedna ruka a pověděl mi to proto, aby odpoutal mou pozornost. Možná míšenci udeřili někde jinde.

Tu se ozvalo tiché cvaknutí. Buchanan sebou trhl a pohlédl na kolejnice. Krátký okamžik zahlédl postavy, potom však v zmizely v dešti. Neviděl ani světla tábora.

Přesto zůstal ostražitý. Věděl, že déšť je nejlepším spojencem Métiů. Nikdo z železničních dělníků by v tom nečase nevylezl ze stanu.

John Buchanan přemýšlel, zda by do věci neměl zasvětit někoho ze svých lidí, potom to však nechal být. Nikomu nevěřil. Métiové byli v uplynulých týdnech příliš často varováni před jeho léčkami. Krom toho věděl, že při takových akcích vždy operují v malých skupinách. Byl si jist, že na skladiště zaútočí nanejvýš čtyři z nich. A ty by zvládnout mohl.

Zvuk deště se neustále měnil, přesto mu neuniklo tiché čvachtání. Znělo to, jako by někdo šlápl do kaluže. Buchanan vtáhl hlavu mezi ramena a zpod okraje stetsonu pohlédl na vrata skladiště. Byla vidět jen nezřetelně.

Vrzání, které slyšel, muselo znít z druhé strany kůlny.

Byl napjatý. Nepočítal s tím, že budou tak neopatrní a hluční. Možná k tomu přispěl déšť a to, že venku nikdo nebyl.

Buchanan kráčel podél stěny skladiště. Sel pomalu, aby ho Métiové neuslyšeli. Byl si jist, že jeden z nich hlídá. Musel ho vyřadit, aby nemohl varovat ostatní.

Náhle se před ním vynořil stín. Spatřili se zároveň. Míšenec překvapeně vykřikl, ale déšť ho přehlušil.

Buchanan ho chytil za límec a přitáhl k sobě. Viděl, že míšenec pohnul rukou. Rozmáchl se a praštil ho pěstí. Míšenec trhl hlavou a otevřel ústa k výkřiku, Buchanan ho však druhou ranou umlčel. Cítil, jak se míšenci podlomila kolena. Pustil ho a muž spadl na zem.

Teprve nyní Buchanan viděl, že v ruce drží dvoubřitý nůž. Sklonil se a vzal si ho. Při tom si všiml, že má na levém boku rozříznutou pláštěnku. Míšenec mu ji prořízl, ale naštěstí ho neporanil.

Pak muže zkontroloval a pod kabátem mu našel opasek s koltem ráže 45. Vytáhl ho, potěžkal v pravé ruce a tvrdě jím míšence praštil do hlavy.,

Muž již začal sténat, ale po úderu se svalil do bahna. Promočený klobouk se mu odkutálel.

Buchanan viděl černé, lesknoucí se vlasy, které mu sahaly po ramena. Byl ještě mladý. Buchanan ho odhadoval nanejvýš na osmnáct. Zapamatoval si jeho tvář, vstal a šel dál. U rohu skladiště se zastavil a opatrně vyhlédl zpoza něj.

Nečekal nic jiného. Někteří z nich již očividně pronikli do skladiště. Vytrhli několik prken ze zadní stěny a vlezli dovnitř. Muž, kterého nechali u otvoru, se neustále nedůvěřivě rozhlížel.

John Buchanan viděl, že v ruce drží revolver. Byl zhruba deset yardů od něho, a to bylo příliš na to, aby se k němu mohl nepozorované připlížit.

Z kůlny se ozýval tichý rachot. Věděl, že si musí pospíšit, pokud chce zabránit výbuchu.

Sevřel rty, když na muže vrhl nůž jeho omráčeného druha. Hned vyrazil zpoza rohu a přiběhl k němu.

Muž u otvoru byl zcela překvapený. Nůž ho zasáhl do pravého nadloktí a doslova ho připíchl ke kůlně stěny. Měl vyražený dech. Teprve, když se před ním objevil Buchanan, pochopil, co se stalo.

To však už bylo pozdě. Buchanan se krátce rozmáchl a praštil ho pažbou revolveru do hlavy. Muž se svezl po stěně na zem. Buchanan si byl jistý, že muži ve skladišti to slyšeli.

Klekl si a vlezl dírou, kterou tam Métiové udělali, dovnitř.

Kdesi před ním se v temnotě mihotal plamínek.

„Hej, Keho?“ hlesl kdosi. „Co se děje?“

Buchanan se skryl za hromadou beden. Odpoledne se tam porozhlédl a tak se tam nyní vyznal.

Na rtech se mu objevil úsměv, když před třemi bednami s nápisem „výbušniny“ spatřil míšence. Dynamit pro jistotu už odpoledne odnesl. Přesto nebezpečí trvalo, neboť ti muži se dozajista nespoléhali na trhaviny, které najdou ve skladišti. Buchanan viděl soudek s prachem, k němuž již vedl doutnák.

Šlo o tři muže a Buchanan přivřel oči, když v jednom z nich poznal malého, podsaditého indiána.

Červený jelen, blesklo mu hlavou. Nejmocnější spojenec Maurice Trazeaua, vůdce Métiů! Jednou tohoto Černonožce viděl na setkání traperů v Levingstone Range a slyšel již o tom, jak je nebezpečný. Kdyby ho zneškodnil, zasadil by Métiům tvrdou ránu.

Černonožec dal znamení jednomu ze svých kumpánů.

Buchanan slyšel syčení sirky, jelikož šumění deště dovnitř pronikalo jen tlumeně. V temnotě, kde svítila jen jedna fakule, se objevilo malé světélko. Jeden z mužů se sklonil. Malý plamének se blížil k zemi. O několik vteřin později cosi vzplanulo.

„Pryč odtud!“ řekl Červený jelen hrdelním hlasem.

Otočili se.

John Buchanan vstal. V rukou držel revolvery. V pravé Smith & Wesson ráže 44, v levé kolt ráže 45, který vzal mladému míšenci, jehož omráčil.

Oba muži vedle Červeného jelena strnuli, Černonožec však nikoli. Okamžitě jednal a vyrazil svému kumpánovi z ruky pochodeň. Ta opsala oblouk, dopadla za jednu bednu a zhasla.

Okamžitě tam byla tma.

Měl jsem rovnou střílet, pomyslel si Buchanan a sevřel rty. Věděl však také, že něco takového by nikdy nedokázal. Byl sice u CPR zaměstnán jako železniční marshal a měl se starat o to, aby nedocházelo k problémům s rudochy, jejich zoufalství však chápal. Míšenci věřili, že železnice zničí jejich poslední útočiště před světem bílých.

Kdosi vrazil do jedné z beden a zaklel. John slyšel Černonožcův tichý, hrdelní hlas. Ano, pomyslel si. Nemají na vybranou, musejí ven touto děrou. Jenže tady stojím já!

Stáhl se a dřepl si vedle otvoru ve stěně. Venku se zablesklo a tak teprve v posledním okamžiku vedle sebe spatřil zavalitou postavu. Červený jelen zvedl bednu a mrštil ji po něm.

Marshal uskočil stranou a vypálil’ z pětačtyřicítky. Detonace se slila s rachotem bedny, která dopadla na místo, kde ještě před chvílí dřepěl John.

„Pryč odtud!“ zvolal další muž.

John Buchanan vyrazil a ramenem se dotkl jednoho z míšenců. Bleskově ho praštil pažbou Smith & Wessonu. Cítil, že trefil, a slyšel sténání.

Kdosi ho chytil za pláštěnku a trhl jí.

Pak dostal ránu do boku, která mu na okamžik vyrazila dech. Naslepo se ohnal. Jeden z mužů narazil zády do stěny. Uvolněná prkna povolila a muž vyletěl ven.

Díra ve stěně nyní měla dvojnásobnou velikost. Opět se zablesklo. John se přikrčil, červený jelen vypálil z revolveru. Loket dlouhý plamen Johnovi téměř ožehl obličej. Též vystřelil a mířil nízko.

Červený jelen se zhroutil, jako by mu někdo podtrhl nohu.

Skrze šumění deště se ozývaly hlasy. V táboře museli slyšet střelbu, přestože hřmělo.

Tu se u Johna objevil stín. Dostal ránu a hlavou narazil do bedny. Viděl hvězdičky a registroval hlasy, slovům však nerozuměl. Vykřikl, když mu kdosi šlápl na levou ruku. Rozzuřen zvedl Smith & Wesson a vypálil na stín, který zmizel v otvoru ve stěně.

Náhle se ve skladišti rozhostilo ticho. Jen zvenčí se ozývaly čvachtavé kroky. Pak se v temnotě objevilo světlo.

„Buchanane!“ zvolal kdosi. „Hej – tam někdo leží! Běžte tam!“

John Buchanan se posbíral ze země. Trhl sebou, když těsně vedle sebe uslyšel tiché klení. Okamžitě se vrhl k zemi a čekal, že otvorem dovnitř vletí pochodeň.

Po zemi se plazil Černonožec. Pravou nohu vlekl za sebou. Pak sáhl po revolveru, který mu musel vypadnout z dlaně, ale než ho mohl zvednout, byl John u něho a kopl ho do ruky.

Červený jelen zvedl hlavu. Ve tváři měl zmučený úsměv. John měl pocit, že v jeho černých očích vidí výraz triumfu, a v tom okamžiku si vzpomněl na hořící doutnák.

Odkopl míšencův revolver mezi dvě bedny a rychle se otočil. U tří beden s dynamitem vyšlehl plamen. Výbuch nálože se střelným prachem odhodil okolostojící bedny. Všude se objevily plameny, k velké explozi, kterou míšenci očekávali, však nedošlo.

Detonace pomalu utichly. Na druhé straně kůlny se otevřela velká vrata a dovnitř se nahrnuli muži. Kdosi zařval: „Oheň!“

John Buchanan beze spěchu otočil hlavu k Červenému jelenovi. Tentokrát se usmíval on.

„Smůla, Černonožče,“ chraplavě řekl. „Pro jistotu jsem dal dynamit pryč.“

Červený jelen si odplivl a pohlédl za Johna na otvor ve stěně. I John se otočil a spatřil zarudlou tvář Herberta Holta. Mladý Ir rozzuřeně pohlédl na na zemi ležícího indiána, prošel kolem Johna a začal volat pokyny, jak mají uhasit požár.

Teprve potom se znovu věnoval Johnovi a poraněnému Černonožci.

„Ti zatracení grázlové,“ vyhrkl. „Přepadnou nás v takovém nečase!“

„Kolik jste jich chytili?“ zeptal se John a strčil si Smith & Wesson do pláštěnky.

„Jednoho mladíka,“ odpověděl Holt. „Byl v bezvědomí. Jinak nikoho.“

„Dohromady jich bylo pět,“ řekl John. „Jednomu jsem nožem poranil ruku.“

Herbert Holt pokrčil rameny.

„Je dobře, že jsi dával pozor, Johne,“ řekl. V jeho očích se objevila jiskérka nedůvěry. „Objevil ses tu náhodou a vyrušil jsi je?“

John se lehce usmál.

„Promluvme si o tom později, Herbe,“ lhostejně řekl. „Postarej se o to, aby byl požár uhašen. Pak si můžeme popovídat s panem Červeným jelenem.“

Holt měl otevřená ústa a pohledem těkal mezi Johnem a Černonožcem, který se posadil a prohlížel si prostřelené stehno.

„Červeným jelenem?“ zašeptal mladík. „Sakra, Johne! To přece znamená, že…“ Selhal mu hlas.

John přikývl.

„To je pro Trazeaua tvrdý úder,“ řekl. „Předpokládám, že to na nějakou dobu utlumí jeho elán. Bez Červeného jelena ho Černonožci nebudou poslouchat.“

„Shaughnessy vám za to zaplatí odměnu, Johne,“ vyhrkl Holt. „Člověče, jak dlouho jsme čekali na to, až ho nebo Trazeaua chytíme! Nejlepší bude, když ho hned zítra pověsíme!“

John s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Ne tak zhurta, Herbe,“ odvětil. „Nemůžeme Červenému jelenu dokázat nic jiného než přepadení našeho tábora. Za to ho v Kanadě nikdo nepověsí.“

„Snad mu ještě nechceš propůjčit řád?“ zeptal se rozhořčeně Holt. „Ten chlápek už CPR způsobil škody za půl milionu dolarů!“

„To nemůžeš dokázat, Herbe.“ John Buchanan položil horkokrevnému Irovi ruku na rameno. „Ať rozhodne soudce!“

„Víš, jak dlouho to bude trvat!“ namítl Holt.

John se usmál. „Čím déle, tím lépe. Po tu dobu budeme mít od Černonožců pokoj.“

Herbert Holt pohlédl na Johna Buchanana. Pochopil, že dlouhán má pravdu. Nejdůležitější bylo to, aby Červený jelen nebyl na svobodě. Bylo jasné, že bez něho Černonožci opustí Maurice Trazeaua a Métiové se uklidní. A bez Černonožců byl Trazeau jen poloviční.

John se sklonil a chytil Červeného jelena pod paži.

„Jde to, náčelníku?“ zeptal se s úsměvem, když ho zvedl na nohy.

„Jdi k čertu, Železná pěsti!“ zabručel indián.

V kanceláři salonního vagonu, která byla vybavena mahagonovým nábytkem a těžkými koženými sedačkami, bylo pro sedm mužů, kteří se tam nacházeli, málo místa. Pod nízkým stropem se převaloval hustý dým, který se ve světle lamp lehce točil.

Za velkým psacím stolem seděl malý, korpulentní muž, který měl ruce složené na břiše. Zdobil ho černý, pečlivě střižený knír a krátké, tmavohnědé vlasy. Jeho kulaté tváři dominovaly malé, černé oči, jejichž pohled ani na okamžik neulpěl na jednom místě, pokud zrovna s někým nemluvil.

Jmenoval se William Cornelius van Horne. Byl to mocný boss Canadian Pacific Railroad, šéf CPR. Bylo to už jeden a půl roku, co započala stavba železnice vedoucí přes celou Kanadu. S nevídanou energií odstraňoval všechny překážky a nyní, na podzim roku 1883, dorazila trať do Calgary na výběžcích Skalistých hor.

Zrzavý muž vedle něho byl Thomas G. Shaugnessy. Irčan byl odpovědný za dodávky peněz a materiálu a John Buchanan, který uvolněně seděl na parapetu okna, věděl, že van Horne by se bez energického Shaugnessyho nedostal ani tři sta mil daleko.

Herbert Holt, mladý Ir, stál na druhé straně. Doslova zářil. Van Horne mu před několika hodinami předal vedení nad stavebními pracemi od Calgary po průsmyk Kicking Horse ve Skalistých horách. Van Horne měl mladého Ira rád, protože byl stejně energický jako on sám.

Holt pohlédl na oba muže před psacím stolem a řekl: „Víme, pane Flemingu, že slovům majora Rogerse můžeme věřit, ale pánové akcionáři v Londýně a v Montrealu požadují posudek nějaké vážené kapacity, že je trasa majora Rogerse přes Selkirk Mountains pro stavbu tratě vhodná.“

John pohlédl na Sandforda Fleminga. Ten se svým bílým vousem vypadal jako stařec, jeho statná postava však dávala tušit, jaká síla se v něm skrývá. Major Rogers, který stál vedle něho, oproti tomu působil jako trpaslík, ačkoli i on byl velmi silný. Rogers měl na sobě kombinézu se dvěma velkými kapsami na zadku. Všichni věděli, že v jedné z nich nosí velký váček se žvýkacím tabákem a v druhé suchary. Na krku měl pověšený kompas a kovový barometr. To bylo veškeré jeho technické vybavení.

„Na vaší cestě vás doprovodí pan Buchanan,“ dodal Herbert Holt. „Je možné, že Trazeau a jeho Métiové se pokusí vám ji překazit.“

„To je mi jedno,“ bručivým hlasem řekl Rogers. „I kdyby se někdo z nich odvážil postavit se mně a panu Flemingovi do cesty, byl by mrtvý, než bys řekl švec!“

Van Horne se opřel o lenoch a usmál se.

„Métie nechejte Buchananovi, majore,“ řekl. „Chci vás vidět co nejdříve zpátky. Je možné, že si bez vás nebudu vědět rady.“

„Už jsem o Métiích ledacos slyšel,“ řekl Sandford Fleming. „Nebojovali už před deseti lety proti vládě?“

„To bylo v roce 1869,“ řekl od okna John Buchanan. „Tehdy Métiové – tak si říkají míšenci, kteří se uchýlili do divočiny – chtěli založit vlastní stát. Když ještě půda patřila Hudson Bay Company, ohrožení necítili, ale po prodeji půdy Kanadě se začali obávat, že ztratí svou nezávislost. Došlo k povstání na Red River, které bylo krvavě potlačeno. Métiové se stáhli dál do západních prérií a do Skalistých hor. Teď se obávají, že je z jejich domova vytlačí železnice. Protože všude, kde je železnice, se dříve či později objeví i osadníci. Brání se všemi prostředky, které mají k dispozici, nemají však šanci v tomto boji zvítězit.“

„Jsou to špinaví vrazi a zloději!“ vyhrkl Thomas G. Shaughnessy.

John zavrtěl hlavou.

„Možná vzbuzují ten dojem, Shaughnessy,“ klidně odpověděl. „Ale měli byste uvážit, o co jim jde. Mezi sebou se cítí svobodně. Když do jejich země proniknou běloši, stanou se brzy lidmi druhé kategorie. Už jednou to zažili a museli uprchnout, aby neztratili sebeúctu. Tenkrát ještě měli kam. Dnes už nemají na vybranou. Musejí zůstat tady. A proto bojují.“

Muži v železničním vagoně chvíli mlčeli.

Shaughnessy se na Johna usmál.

„Vždycky jsem si myslel, že jste nepřítelem Métiů, Johne,“ řekl po chvíli.

Buchanan pokrčil rameny.

„Věřím, že jejich metody jsou příliš násilné,“ odvětil. „Ale jejich nároky jsou oprávněné. Měla by se jim poskytnout práva, která požadují od vlády. V podstatě jen chtějí svůj klid a jistotu, že nebudou utlačováni.“

„To platí i pro Maurice Trazeaua?“ zeptal se Herbert Holt.

John se usmál. „Toho Francouze osobně neznám. Pokud vím, tak je v Kanadě teprve pár měsíců. A to je právě na tom to zvláštní. Nestává se často, aby se cizinec zcela nezištně zasazoval o práva utiskované menšiny.“

„Už jsem toho francouzského ksindla jednou viděl,“ řekl major Rogers a vyplivl kousek žvýkacího tabáku do plivátka před psacím stolem. „Ten chlápek je ničema! Nechce nic jiného než moc. Prý vlastnoručně zastřelil několik Métiů, protože se k němu nechtěli přidat.“

I John o tom slyšel, ale vždycky to považoval za fámy.

„Je mi jedno, co jsou zač a co chtějí!“ ozval se van Horne. „Chci je pokud možno co nejdřív mít tady, ať můžeme pokračovat ve stavbě trati. Buchanan je zárukou toho, že se vrátíte živí. Na shledanou, gentlemani!“

Rogers a Fleming kývli na van Hornea a vyšli ven. Otevřel jim ramenatý muž se zrzavými vlasy. Než za nimi zavřel dveře, vládlo v kanceláři mlčení. Potom se van Horne opřel o lenoch a pohlédl na čtyři muže, kteří tam zůstali.

Nakonec jeho pohled ulpěl na zrzavém obrovi.

„Jsou lidé neklidní, Brady?“ zabručel.

Irčan přikývl. „Už dvanáct měsíců nedostali mzdu. Majitelé saloonů a děvčata jim už nechtějí dávat na sekeru. Dokonce ani můj slib, že do tří měsíců peníze dostanou, už je neudrží, pane. Jestli jim co nejdříve nevyplatíme alespoň část dlužné mzdy, začnou stávkovat.“

Van Horne přivřel oči.

„Vaším úkolem, Brady, je tomu zabránit.“

„Dvanáct měsíců se mi to dařilo,“ přidušeně odvětil Liam Brady. „Ale nemůžu je všechny zbít, když se vzbouří po stovkách.“

„Pan Holt vás podpoří, Brady. Víte, že jsme všechny naše peníze utratili za materiál. Pan Shaughnessy mi řekl, že mzdy budou vyplaceny až z dalších peněz, protože hledání vhodného úseku skrze Selkirk Mountains se o několik týdnů protáhlo. Takže lidi uklidněte. A jestli je začne popouzet někdo z dryáčníků, hráčů nebo pasáků, tak je vyhoďte z tábora, jasné?“

Liam Brady zachmuřeně přikývl. Van Horneovi se to mluvilo. Seděl si ve své kanceláři, zatímco na něho, Bradyho, rozzuření muži řvali, ať jim dá jejich peníze.

Van Horne pohlédl na Buchanana.

„Jak se mohlo stát, že Červený jelen uprchl?“ rozhořčeně vyhrkl.

„Nemám tušení,“ odpověděl John. „Nebyl jsem v táboře. Očividně má víc přátel, než jsme si mysleli.“

„Příště, až ho uvidíte, ho rovnou zastřelte, sakra!“

„Nejsem zabiják, pane van Horne,“ klidně odvětil John,

Van Horne mávl rukou.

„Tak jsem to nemyslel, Buchanane,“ řekl. „Jenom dávejte pozor na Rogerse a Flemimga. Jestli se někomu z nich něco stane, uvízneme v Calgary na půl roku.“

„Měl byste promluvit s páterem Lacombem,“ řekl John. „Udržuje s Černonožci dobré vztahy. Důvěřují mu. Pokud jim zaručíte, že na jejich území nevtrhnou osadníci, budou se chovat mírumilovně.“

Van Horne udeřil pěstí do stolu.

„To nemůžu, Buchanane,“ zabručel; „Víte velice dobře, že pánové v Ottawě neviděli indiána ani z dálky. Asi si myslí, že Černonožci jsou něco jako grizzlyové nebo tak. Dokážete si představit, že by bylo možné jim dát nějaké záruky?“

John mlčel. Věděl, že van Horne má pravdu. Pomyslel na to, že se tohoto džobu už chtěl několikrát vzdát. Vždycky, když měl pocit, že stojí na špatné straně.

Jediným důvodem, proč to neudělal, byl Maurice Trazeau, vůdce Métiů. Lépe řečeno žena, která žila po jeho boku.

Sevřel rty, když se mu vybavila úzká, krásná tvář Laurie Vermillionové. Ne, věděl, že na ni nikdy nezapomene, přestože se nenáviděl za to, co k ní ještě stále cítil.

Trhl sebou, když na rameni ucítil ruku.

„Pojďte, Johne,“ řekl Herbert Holt. „Budete se muset připravit na zítřejší jízdu. Kousek vás doprovodím. Až do Bradyho tábora. Doufám, že se vám podaří udržet lidi pod kontrolou.“

John kývl na van Hornea a Shaughnessyho. Potom spolu s Herbertem Holtem a Liamem Bradym opustil vagon. Pokusil se zahnat myšlenky na Laurii Vermillionovou, ale nepodařilo se mu to.

Před třemi hodinami přestalo pršet. Cesty v táboře byly rozbahněné. Kdesi v temnotě před ním kleli muži, jejichž povoz uvízl v blátě.

Rozloučil se s Holtem a Liamem Bradym a vydal se ke stáji, na jejíž půdě měl malou boudu. Věděl, že zítra ji dělníci CPR rozmontují, naloží na nákladní vagon a odvezou do Calgary. Tam měl sídlit v zimě.

V pokoji vytáhl láhev whisky. Už ji chtěl zvednout ke rtům, když tu si na něco vzpomněl. Mladý Holt mu jednou řekl, že pít se má jen z radosti, nikdy ne kvůli starostem nebo pocitu osamění.

Tomu se to mluví, pomyslel si. Přesto láhev postavil zpátky na stůl a oblečený si lehl do postele.

Laurie na něho hleděla z temnoty. Viděl ji zavřenýma očima, jak si vánek pohrával s jejími dlouhými, blonďatými vlasy, a věděl, že je sám vinen tím, že ho opustila…

+ + + + +

V noci ho probudil starý Moose Hallock, který byl odpovědný za stáj. Cítil se celý rozbitý. Nevěděl, kdy usnul, a pomyslel si, že kdyby vypil láhev whisky, necítil by se hůř.

„Co se děje, Moosei?“ zabručel a posadil se.

„Někdo střílel na míšence, kterého jste zavřeli v poštovním voze,“ zabručel starý muž. „Poslal mě pan Holt.“

„Je to zlé?“

Starý muž zavrtěl hlavou.

„Je to jenom škrábnutí, říká pan Holt. Míšenec měl štěstí, protože jeden z dělníků spatřil zabijáka ve chvíli, kdy vystřelil.“

„Chytili ho?“

„Ne. Zmizel.“

John si připnul opasek se Smith & Wessonem ráže 44 kolem boků a slezl za Moosem Hallockem po žebříku do stáje.

Už zase pršelo. Zvedl límec svého krátkého, dřevorubeckého kabátu a topornými kroky se vydal podél kolejí. Liam Brady stál se zkříženýma rukama před poštovním vagonem. Kýval na něho.

„Holt je vevnitř,“ řekl.

John vlezl dovnitř. Viděl mladého míšence s dlouhými vlasy, který se skloněnou hlavou seděl na pryčně. Herbert Holt stál u okna, které rozbila kulka. Když uslyšel Johnovy kroky, otočil hlavu. Jeho tvář byla rudá hněvem.

Pravou rukou ukázal na mladíka.

„Podívej se na něho!“ vyhrkl. „Ti grázlové nemají úctu ani před životem svého vlastního člověka! Chtěli ho odpravit, aby nemohl nic prozradit!“

John mlčel. Pohlédl na obvaz. Byl zakrvácený.

„Jak se jmenuješ, chlapče?“ zeptal se.

Míšenec zvedl hlavu a vrhl na něho nenávistný pohled.

„Nechce mluvit!“ vyhrkl Herbert Holt. „Možná by mu bylo milejší, kdyby ho oddělal někdo z jeho lidí. Nechápu, proč bychom se s ním měli mazlit, Johne. Však promluví, až si ho vezme do parády Brady.“

John zavrtěl hlavou.

„Nikdo se ho ani nedotkne!“ ostře řekl. Potom se posadil vedle indiána. „Víš, že Červeného jelena osvobodili?“ tiše se ho zeptal.

Míšenec přikývl.

„Červený jelen seděl hned vedle,“ dodal John. „A zámek na dveřích byl stejný jako tady.“ Kývl ke dveřím. „Takže mohli osvobodit i tebe. Proč to neudělali?“

Neodpověděl. John viděl, jak přemýšlí. Pravděpodobně dospěl ke stejnému závěru jako on.

„Povím ti to, chlapče. Červeného jelena osvobodili Černonožci. Tebe ne, protože k nim nepatříš. Trazeau takové věci řeší jinak než Černonožci, kteří se o své lidi starají. Ty jsi pro Trazeaua nebezpečný, takže tě chce odkrouhnout.“

„Ne!“ vyhrkl mladík. „Jenom mě chcete obelstít! Byl to někdo z vás, udělali jste to, abych zradil své přátele! Ale to se vám nepodaří! Nedozvíte se ode mě ani slovo!“

Herbert Holt se nahlas rozesmál.

„Slyšíš, Johne? Vraždí, loupí, vypalují, ale ničemové jsme my!“ Přistoupil k míšenci, chytil ho za límec a zvedl ho z pryčny. „Sakra, schválně sem nepostavím stráže! Jen ať to znovu zkusí. Doufám, že tentokrát se jim to povede!“

„Pusť ho, Herbe,“ klidně řekl John.

Holt ho od sebe odstrčil a mladík klesl zpátky na pryčnu.

„Klidně mi můžeš říct své jméno,“ dodal John. „To z tebe ještě zrádce neudělá.“

„Sedro Macklin,“ vyhrkl mladík.

John pozvedl obočí.

„Ty jsi syn Stevena Macklina?“ překvapeně se zeptal.

Míšenec vzdorovitě přikývl.

„Tvůj otec není zrovna Trazeauův přítel,“ řekl John.

„Je starý!“ vyhrkl mladík. „Už neumí bojovat za svá práva. Možná je jenom příliš zbabělý, protože má strach o život.“

John mu dal facku, jen to plesklo. Mladíkovi odletěla hlava stranou. Herbert Holt na dlouhána překvapeně pohlédl. Takto ho ještě nezažil.

„Měl bys svého otce ctít, Sedro,“ řekl rozezlený John. „Znám ho už dlouho a má víc odvahy než všichni tvoji přátelé dohromady.“

„A proč teda nebojuje proti lidem, kteří mu chtějí uloupit jeho zemi?“ vykřikl mladík.

„Protože má víc rozumu než tvoji přátelé,“ odsekl John. „Krom toho mu jeho půdu nikdo uloupit nechte.“

„To říkají bílí vždycky, když něco chtějí!“ zasyčel mladík. „Když to potom máte, už si na svůj slib nevzpomenete!“

John věděl, že mladík má pravdu, neměl však právo takto mluvit o svém otci.

Steven Macklin byl vůdcem Métiů předtím, než William Cornelius van Horne začal stavět železnici napříč Kanadou. Pak se Métiové přestali řídit jeho rozvahou.

Maurice Trazeau, mestic z New Orleans, svými svůdnými řečmi dostal Métie na svou stranou. Od té doby byla země v plamenech a Métiové se dočkali jen kulek. Násilí plodilo násilí. Dosud při tom zahynulo jen málo lidí, ale John byl přesvědčen o tom, že se to rychle změní, pokud Métiové nepošlou Trazeaua k čertu.

Kývl ke dveřím. „Běž, chlapče,“ řekl.

Sedro Macklin na něho udiveně hleděl. I Herbert Holt vytřeštil oči.

„Ty ho chceš nechat běžet?“ chraplavě se zeptal.

„Co s ním?“ odsekl John. „Chytil jsem ho u skladiště, do kterého vlezlo pár Métiů, kteří ho chtěli vyhodit do vzduchu. Nic víc a nic míň. Nemám důkaz, že s nimi má něco společného. Soudce by ho beztak pustil.“

Herbert Holt se začal usmívat a postavil se před mladíka, který vstal.

„Trazeau bude přemýšlet o tom, proč jsme tě pustili, Mackline,“ zavrčel. „A já se nebudu tajit tím, že jsi nám velmi pomohl po tom, co se tě pokusili odpravit.“

Mladík zbledl. Jeho černé oči byly upřeny na Irčana. Zračila se v nich nenávist.

„Nic takového neřekneš, Herbe,“ klidně řekl John. „Musí se rozhodnout , sám, na čí straně chce stát. To, že Trazeau Métie jenom strhne do neštěstí, už doufám pochopil.“ Pohlédl na mladíka. „Běž za svým otcem, Sedro. To je jediný člověk, který může zabránit zkáze Métiů.“

Pak ho vystrkal z vagonu.

Liam Brady už chtěl zasáhnout, když spatřil míšence, ale John mu vše vysvětlil. Sedro Macklin vtáhl hlavu mezi ramena, jako by očekával kulku do zad. Potom se rozběhl a zmizel v temnotě.

Herbert Holt vyšel z vagonu za Buchananem. Mladý inženýr zavrtěl hlavou.

„To se mi nelíbí, Johne,“ řekl. „Jednáš s nimi, jako by to byli tvoji přátelé. Přitom nám škodí, kde jen mohou.“

„Možná by to nedělali, kdybyste i vy s nimi jednali jako s přáteli,“ odpověděl John s úsměvem.

Potom se vydal zpátky ke stáji. Chtěl ještě dvě hodiny spát. Pak ho, Rogerse, Fleminga, Holta a Bradyho čekala cesta do Calgary.

+ + + + +

Ve stanovém saloonu byl nepopsatelný rámus. Mezi trámy se vznášel hustý kouř. Železniční dělníci se tísnili před dlouhým výčepním pultem a pódiem v pozadí, na kterém stálo piáno. U něj stál vysoký, štíhlý muž, který ve svém saku a sametové vestě v tomto primitivním prostředí působil poněkud nepatřičně.

Buchanan a Liam Brady se prodírali mezi muži, kteří s bručením ustupovali, když poznali mohutného Ira.

U baru stáli tři barmani s koženými zástěrami a každý z nich držel pod paží brokovnici s uřezanými hlavněmi.

Panovala tam napjatá nálada. Pozornost přítomných se postupně upřela na Bradyho a Buchanana. Vyfintěný muž na pódiu již Irčana též spatřil, protože o hlavu převyšoval ostatní. Ve stanu se rozhostilo ticho. Před Bradym a Johnem se vytvořila ulička, kterou se mohli dostat až k pódiu.

Zatímco se John postavil stranou, stoupl si Liam Brady před pódium a zkřížil si ruce na prsou.

„Mluvte dál, pane Beaumonte,“ řekl dunivým hlasem, který byl slyšet i v tom nejzazším koutě. „Takže vy už lidem nebudete nalévat whisky?“

Elegantní muž s velkým nosem odvětil chladným hlasem: „Nejsem zaopatřovací ústav, pane Brady. Už několik měsíců musím používat všechny možné triky, abych mohl získat zásoby na dluh. CPR již nemá takové jméno jako ještě před rokem. Firma, která už rok nezaplatila svým dělníkům mzdu, nemůže očekávat, že bude vzbuzovat velkou důvěru.“

„Proč lidem lžete, Beaumonte?“

Zraky všech přítomných se upřely na Johna Buchanana, který právě promluvil. Elegán zrudl.

„Co tím chcete říct, Buchanane?“ sykl.

„Jen to, že jste zatím neměl zapotřebí na dluh nakupovat tu levnou whisky, kterou tu tak draze prodáváte. Slyšel jsem, že vaše skladiště ve Fort Bentonu a v Regině jsou plná.“

Muž na pódiu se začal pohrdavě usmívat.

„Vypadá to, že jste dobře informovaný, pane Buchanane,“ lhostejně odvětil. „Ale nemyslíte, že to ještě ani zdaleka není důvod pro to, abych whisky naléval zadarmo?“

„To po vás ani nikdo nepožaduje. Sbalte si své saky paky a odjeďte tam, kde si vyděláte víc. Ale při vašich cenách vás možná všude jinde vyženou.“

Beaumont zbledl. Koutkem oka registroval, že atmosféra se změnila. Kdosi řekl: „Buchanan má pravdu, chlapi. Dokud jsme měli peníze, házeli jsme je Beaumontovi do chřtánu, protože tu nebyl nikdo jiný, u koho bychom mohli pít whisky. Mohl by být trochu shovívavější. A ry jeho úroky, hrůza!“

John Buchanan se usmál.

„Tak co, Beaumonte? Chcete dál stávkovat? Nebo s lidmi z CPR ještě budete mít trochu trpělivosti?“

Leroy Beaumont na něho chvíli hleděl, pak kývl na své barmany a seskočil z pódia. Propukl jásot. Dělníci se nahrnuli k pódiu a John měl co dělat, aby ho neušlapali. Ohlédl se na Liama Bradyho, ale ten byl obklopen asi stovkou mužů.

John se usmál. Ještě jednou se jim podařilo situaci uklidnit. Kdyby však CPR brzy nevyplatila mzdy, byla rebelie nevyhnutelná.

Zavrtěl hlavou. Van Horneovi a Shaughnessymu nerozuměl. Dělníci byli pro jejich dílo tím nejdůležitějším elementem. Ale pravděpodobně je bylo snazší nahradit než materiál.

Herbert Holt mu slíbil, že alespoň ženatým mužům bude vyplacena záloha, aby mohli poslat peníze svým rodinám.

John chtěl odejít, když tu se náhle těsně vedle něho objevil Beaumont. Majitel saloonu se rozhořčeně šklebil.

„Mícháte se do věcí, do kterých vám nic není, Buchanane!“ zabručel.

„To se mýlíte, Beaumonte,“ lhostejně odvětil John. „Jsem zodpovědný za bezpečnost v táborech CPR. A neklid mezi dělníky spadá do mé kompetence. Kromě toho vaše jednání nechápu. Jaký máte zájem na tom, aby CPR měla s dělníky potíže? Dobře víte, že jednoho dne své peníze dostanou a pak je budou muset utratit tady. Lepší byznys byste ani nemohl udělat, byť je podle mého názoru tak trochu špinavý.“

Leroy Beaumont vyšel ven a John ho následoval. Okamžitě si všiml dívky, která kráčela od pošty. Zároveň postřehl pohyb za sebou.

Reagoval jako vlk, který se dostal do pasti! Těžký obušek těsně minul jeho hlavu a svezl se mu po rameni. Okamžitě přiskočil k muži, který byl stržen silou vlastního úderu, a tak unikl pěsti jeho kumpána, který musel číhat napravo od vchodu.

Potom se John otočil a pěstí praštil muže s obuškem. Útočník se skácel na zem. Jeho kumpán ucouvl a sáhl po revolveru, který měl za opaskem. Zbraň se zahákla za mušku a John tak měl čas vybrat si místo, kam ho trefí pěstí.

Muž se složil vedle svého druha.

John uslyšel dívčin výkřik a instinktivně se přikrčil. Beaumonta ztratil z očí, věděl však, že stojí za ním. Ozval se výstřel a cosi mu trhlo kabátem. Začal ho pálit bok.

Pak Beaumonta chytil za límec saka, vyrazil mu z ruky derringer a dal mu pár facek. Nato ho odstrčil a elegán odletěl na plachtu stanu.

Náhle se mezi nimi objevilo děvče. Mělo husté, hnědé vlasy, které mu sahaly až po ramena. Jeho postava pod kožichem nebyla moc vidět, John však věděl, že má velká ňadra, vosí pas a štíhlé nohy.

„Zbláznil ses, Leroyi?“ zvolala. „Jak můžeš za bílého dne někoho napadnout?“

„Měl to raději zkusit po setmění, slečno Beaumontová?“ sarkasticky se zeptal John.

Zajiskřilo se jí v očích.

„Víte, jak jsem to myslela, pane Buchanane,“ odsekla. „A neměl byste mého bratra pořád provokovat!“

„Prostě jenom nesnáším lichváře, slečno Beaumontová,“ řekl John s úsměvem. „Potkal jsem v životě jen málo lidí, kteří by se mi tak hnusili jako váš bratr. To jediné, co je na něm hezké, je jeho sestra.“

Zrudla a sevřel rty. Pak dupla.

„Jděte – Železná pěsti!“ vyhrkla. „Tak vám přece říkají, ne?“

„Bylo mi potěšením, slečno Beaumontová,“ řekl jen. „A nezapomeňte svému bratrovi promluvit do duše. Jestli na mě ještě jednou namíří zbraň, je mrtvý.“

Otočil se a odešel. Slyšel její vysoký hlas, když rozčileně hovořila s bratrem.

Hezké děvče, pomyslel si s úsměvem. V duchu ji porovnával s Laurií Vermillionovou a věděl, že Laurii chybí její srdečnost.

Zatnul zuby. Ano, věděl, že Laurie má hodně chyb. Ale když stál před ní, bylo všechno pryč. Zahnal ty myšlenky. Musel se pokusit na Laurii zapomenout. Byl rozhodnutý podat výpověď, až bude dokončen úsek k průsmyku Kicking Horse. Pak se chtěl vrátit na jih Spojených států.

Prošel kolem malého kostela pátera Lacomba a zamířil ke stáji. Slíbil majoru Rogersovi a Sandfordu Flemingovi, že jim vybere dobré koně.

+ + + + +

Buchanan se přitiskl do malého skalního žlabu a pohlédl na Stony Cliffs, kde zmizeli major Rogers a Sandford Fleming. Nedaleko od něho ležela mršina jeho hnědáka, kterého zabila kulka.

John v duchu klel.

Métiové tedy o jeho cestě byli informováni. Počíhali si na něho a na oba inženýry u Stony Cliffs a je zachránila jen náhoda. Z kopce začalo padat kamení, jeden z Métiů ztratil nervy a začal střílet příliš brzy.

Málem se jim podařilo uniknout, potom však jedna z kulek zasáhla Johnova hnědáka. Skácel se ze sedla a vykřikl na Fleminga a Rogerse, že mají jet dál, když. poznal, že Métie v tom těsném kaňonu může zastavit.

Už dvě hodiny se ho snažili vylákat z úkrytu, dosud se jim to však nepodařilo. Kulky z jeho winchestrovky je pokaždé zahnaly.

John vzhlédl k obloze. Za dvě hodiny se mělo začít stmívat. A pak zaútočí, tím si byl jist. Nemínil však zůstat v korytě a čekat tam na ně. Potřeboval nového koně a toho mohl sehnat jen u Métiů.

Při pomyšlení na Maurice Trazeaua se mu otvírala kudla v kapse. Nenáviděl toho muže, přestože ho ještě nikdy neviděl. Od Stevena Macklina věděl, že CPR a vláda v Ottawě byly ochotny se s Métii dohodnout. Métiové však neměli trpělivost. A když se objevil Trazeau, přidali se k němu.

Teď už to zašlo tak daleko, že začali vraždit. To bylo jen logickým důsledkem jejich jednání. John věděl, že to musí přijít, když jednou začali sabotovat stavbu železnice.

Měl jsem za nimi jet už před několika týdny, trpce si pomyslel. Neudělal to však, protože věděl, že Laurie Vermillionová je Trazeauovou milenkou. Nyní už bylo pozdě. Métiové už nebyli ochotni mluvit s někým z CPR. Nemluvili již ani se Stevenem Macklinem.

Viděl, že mezi balvany se pohybuje stín, a namířil na něj. Třeskly výstřely. Proletělo kolem něho několik kulek, které se odrazily od skály.

Přesto se nepřikrčil. A když opět spatřil onen stín, vystřelil. Muži pod nohama vytryskly fontánky prachu. Rozběhl se.

John zatnul zuby. Métiové očividně pochopili, že na ně střílí jen tak, aby je nezranil. Teď toho zneužili a bez ohledu na střelbu postupovali dál.

Je to vaše věc, pomyslel si.

Počkal, až se muž znovu objeví, a bleskově vystřelil. Muž vykřikl a skácel se do písku. Chytil se za nohu a odplazil se za balvan.

Střelba Métiů utichla. Pravděpodobně se nejdřív museli vzpamatovat z šoku. Už o minutu později však začali zběsile pálit, jako kdyby chtěli vystřílet všechny kulky.

John se usmál. Věděl nyní, že to je nejméně šest mužů. Jen ať plýtvají náboji, pomyslel si. O to větší pak budu mít šanci uniknout.

Brzy pochopili, že to nemá smysl, a zase střílet přestali. John viděl, že jeden z nich se vydal k raněnému. Nestřílel na něho a začal se plížit skalním žlabem. Pravděpodobně se nyní soustředili na svého kumpána, který běžel od balvanu k balvanu.

John se usmál. Věděl, že Métiové jsou výteční lovci, tentokrát se však kořist bránila.

Dorazil až na konec žlabu. Odtud viděl dva Métie, kteří ho obléhali. Přesnými zásahy je mohl vyřadit z boje, ale nechtěl zabíjet ze zálohy. Ani lidi, kteří mu usilovali o život.

Přemýšlel, zda má skalní žlab opustit. Byl si však jistý, že Métiové by ho viděli, takže zůstal ve žlabu a čekal, až se setmí.

Už se šeřilo, když oba míšenci zmizeli. Stáhli se?

John tiše zaklel. Pokud odjeli pryč, měl smůlu. Bez koně by mu zpáteční cesta do Calgary trvala nejméně tři dny.

Pozorně se rozhlédl, načež vyskočil a rozběhl se k místu, kde ještě před chvílí dřepěli oba Métiové.

Nezmizeli.

John byl jen deset kroků od nich, když se objevil jeden z nich. V rukou držel pušku, ale byl příliš překvapený na to, aby mohl reagovat.

John přiběhl k němu. Indián se rozmáchl, ale John mu jednu vrazil pěstí.

Muž se svalil na zem. Karabinu nepustil a dokonce i zmáčkl spoušť, přestože už byl omráčen.

Výstřel Johnovi málem protrhl ušní bubínky. Vykopl muži pušku z rukou a chvátal dál.

Je jeho kumpán ještě poblíž? uvažoval.

Musel ke koním. Kde je nechali?

Tu kolem něho proletělo cosi horkého. Vrhl se na zem a v pádu se otočil. Při tom vypálil z winchestrovky. Kulka trefila druhého Métiho do ruky a odhodila ho. Puška mu vypadla z rukou a zavrávoral, udržel se však na nohou.

John ho poznal. Byl to muž, kterého u skladiště v Langdonu vyřadil nožem z boje. Říkali mu Keho.

Muž se vzpamatoval a ve tváři se mu objevila grimasa prozrazující bolest. Levou rukou sáhl po revolveru, který měl v pouzdře.

John na něho namířil karabinu a zavrtěl hlavou.

„Jsou lidé, kteří nikdy nebudou mít rozum,“ tiše řekl. „Myslel jsem si, že po přepadení v Langdonu budeš mít dost, Keho.“

Míšenec si odplivl a nic neřekl. Pravá ruka mu ochable visela. John viděl starý obvaz na nadloktí. Právě tam Métie trefila kulka. Obvaz byl zakrvácený.

Přišel k němu a sebral mu revolver. Potom se sklonil, vzal pušku a mrštil ji za skálu.

Pak už se o něho nestaral a běžel dál. Věděl, že ostatní Métiové musejí být na druhé straně kaňonu.

Keho začal řvát, chtěl varovat své druhy.

V houstnoucím šeru zařehtal kůň.

John se usmál. Zvířata byla na této straně kaňonu. To znamenalo, že zbylí Métiové přijdou pozdě.

Přikrčen chvátal dál, až ucítil pach koní. Pak je objevil za několika vysokými skalami.

Bylo to sedm zvířat. Métiové je neodsedlali. John vzal za uzdu jednoho hnědáka a otočil ho, aby ho mohl vyvést. Kůň trhal hlavou a řehtal. Tahal za uzdu, jako by chtěl něčemu uhnout.

Tu John uslyšel tiché škrábání. Znělo to shora. Chtěl zvednout hlavu, ale v tom okamžiku ho ochromila ostrá bolest. Pustil uzdu a pak na něho dopadlo něco těžkého.

Nechali někoho u koní, blesklo mu hlavou, a propadal se do temnoty.

+ + + + +

Jako by z dálky slyšel hlasy. Kdosi řval. A kdosi další řekl hrdelním hlasem: „Drž ho pevně, Okotoku. Jestli mi sklouzne nůž, vykrvácí.“

Otevřel oči a uviděl světlo. Rozdělali oheň a jeden z nich právě Kehovi vytahoval z paže kulku.

John se chtěl zvednout, ale nešlo to. Byl svázaný.

Tiše klel a musel znovu zavřít oči, protože se mu točila hlava.

„Je vzhůru, Murchisone,“ řekl muž vedle Johna.

„Škoda,“ zabručel Murchison. „Bylo by mi milejší, kdyby se už neprobral.“

John znovu otevřel oči. Pohlédl na malého muže, který Kehovi vytahoval kulku z ruky. To musel být Murchison, Trazeauova pravá ruka. Murchison byl trpaslík, měřil nanejvýš pět stop, ale zákeřný byl za deset obrů.

Nenáviděl střelné zbraně. Ještě nikdo ho nikdy neviděl s puškou nebo koltem. Jeho zbraněmi byl luk a šíp, sekera a nůž. A dovedl s nimi zacházet jako málokterý indián.

Keho se vzpínal a řval. Potom Murchison vytáhl nůž z rány. Mezi prsty držel kulku, jež pocházela z Johnovy winchestrovky. Dal ji Kehovi do dlaně a řekl: „Schovej si ji, Keho. Možná mu ji pak budeš moct vrátit.“

Při tom pohlédl na Johna. V záři plamenů ve tváři připomínal ďábla. Měl zaječí pysk.

Pomalu vstal, zatímco ostatní ovazovali Keha. Krok před Johnem zůstal stát. Opravdu byl velmi malý, dokonce i ze země John viděl, že to je trpaslík. Pokusil se zasmát, nechtěl však míšence zbytečně provokovat.

Murchison mu kopl do boku a tiše se zachechtal. Při tom se mu nekontrolované chvěl zaječí pysk.

„Maurice bude mít radost,“ zasyčel. „Už dlouho se s tebou chtěl seznámit. Laurie mu o tobě vyprávěla tolik věcí, že je posedlý tím jí ukázat, že je lepší než ty.“

Opět se zachechtal, když viděl, jak John trhá provazy. V očích se mu jiskřilo a John tušil, že by už nebyl naživu, kdyby Murchison neměl příkaz přivézt ho Trazeauovi živého.

Nic neřekl a pohlédl k ohni, kde sedělo šest mužů. I Keho vstal. Jeho tmavé oči byly upřeny na Johna, ale ten v nich neviděl nenávist. Míšenec si už pravděpodobně uvědomil, že dlouhán měl již dvakrát možnost ho zabít a neudělal to.

Muž, který Keha ovázal, se jmenoval Okotok. Měl širokou tvář jako Eskymák. Za ohněm seděl muž s ovázaným levým stehnem.

„Do zítřka zůstaneš svázaný,“ zabručel Murchison. „Pak tě naložíme na koně a odvezeme k Devil’s Head.“

John neodpověděl. Nemělo smysl si v takové situaci nad něčím lámat hlavu.

Náhle se mu znovu vybavila krásná tvář Laurie Vermillionové a přestože byla zima, polil ho horký pot.

Bál se toho setkání. Vždycky měl silnou vůli, ale pouhý pohled té ženy z něho mohl znovu učinit poslušný nástroj.

Se vším praštím, jestli se mnou odejde do Států, pomyslel si.

+ + + + +

Tábor Métiů u Devil’s Head se nacházel v údolí, do něhož vedla úzká, takřka neschůdná stezka.

John věděl, že sám by tu skrýš nikdy nenašel. Shrben seděl na hřbetě chundelatého poníka, který po úzké stezce kráčel s obdivuhodnou jistotou. Bolely ho údy, jako by do nich někdo bodal žhavými jehlami. Svázali mu ruce za zády a měl co dělat, aby se udržel v sedle. Kdyby spadl, bylo by po něm, protože nalevo od něho zela několik set stop hluboká propast.

Byl rád, když překonali úzké sedlo a pod nimi se objevilo údolí, v němž stálo několik tuctů chat a stanů. John viděl, že tam nejsou jen muži, ale i ženy a děti. Panoval tam zmatek a John měl pocit, že ti lidé tam se balí, že chtějí údolí opustit.

Byl konec září a John věděl, jak rychle v severních horách přichází zima. A stezka by byla neschůdná, pokud by nasněžilo.

Murchison přijel k němu a s úsměvem kývl na údolí.

„Hezký úkryt,“ řekl. „Tady bys nás nikdy nenašel.“

„Ani jsem vás zatím nehledal, Murchisone,“ odpověděl John. „Mým úkolem bylo starat se o to, aby nic nerušilo stavbu železnice. Nikdo by Métiům nic neudělal, kdyby nezačali provádět sabotáže.“

Trpaslík si odplivl.

„Do dokončení stavby jistě ne,“ zabručel. „Ale pak by to přišlo, Buchanane. Nesnaž se mi tvrdit opak. Bylo to tak vždycky. Než bychom se nadáli, zaplavili by kraj osadníci. A pokud by někdo z nás hájil naše práva, zemřel by, protože koho to zajímá, že nějaký míšenec naběhne na nůž, že?“

John na něho vrhl soucitný pohled.

„Ale no tak. Snad si nemyslíš, že odporem něčeho dosáhnete, Murchisone?“

Muž se zašklebil.

„Možná ne,“ odvětil. „Ale aspoň jsme bojovali. Co by nám pomohla rozvaha a zdrženlivost, kdybychom později Vychcípali v rezervaci?“

John na něho úkosem pohlédl. Nevěděl, co si o něm má myslet. Hovořil přesvědčivě. Ale myslel to tak doopravdy? Nešlo mu o jeho vlastní prospěch? Nechtěl později, až budou naděje Métiů zhaceny, zmizet?

John to nevěděl. Přemýšlel, zda Trazeau může vydělat na něčem, o čem dosud neměl tušení.

Lidé v táboře zpozorněli. Mladík, kterému říkali Okotok, vyjel napřed a sdělil jim, koho to chytili.

Johnovi se sevřelo srdce, když viděl uboze oděné ženy a děti. To si ti lidé nezasloužili. Pomyslel na indiány v rezervacích ve Spojených státech, kde rudoši hladověli a umírali jako mouchy. Tady to nebylo jiné.

Na vysokého, svázaného muže na poníkovi se upřely otupělé pohledy. Murchison přivedl zvíře k jednomu srubu, byla to největší budova v táboře.

To je určitě Trazeauův dům, pomyslel si John. Nad vchodem byl vybledlý nápis „Obchod“. John se neubránil úsměvu. Co tam tak asi může prodávat?

Murchison projel kolem srubu do dvora, který byl ohraničen zadní stěnou chaty a stáje.

Seskočil ze sedla a otočen k Johnovi řekl: „Sesedni!“ John přehoupl pravou nohu přes hrušku sedla a nalevo slezl z poníka.

Teprve nyní, když stál vedle Murchisona, viděl, jak je ten muž malý. Sahal mu jen po hruď.

Murchison vytáhl z pochvy na zádech nůž a přehodil si ho z ruky do ruky. Chvěl se mu zaječí pysk, když hleděl na Johna.

„Není mnoho mužů, kteří mě urazili a ještě žijí,“ chraplavě řekl. „Takže si dávej pozor na jazyk, jestli chceš ještě někdy vidět Laurii Vermillionovou.“

„Nechám tě na pokoji, když se o ni nebudeš otírat, Murchisone,“ přidušeně odvětil John.

Murchisonův škleb se rozšířil, díky čemuž vypadal ještě ohavněji. Pohrdavě si odplivl.

„Nikdy jsem nedovedl pochopit, jak může chlap zešílet kvůli sukni,“ řekl. „Co vidíš na ženské, která se vrhne kolem krku tomu, kdo za ni zaplatí nejvíc?“

John se chtěl ovládnout, ale tu se ho náhle zmocnil hněv. Než se Murchison mohl vrhnout stranou, skočil John na něho a přitiskl ho k zemi. Jelikož měl ruce svázané za zády, udeřil ho hlavou. Ani necítil, že skřeta trefil do obličeje.

Náhle se mu něco zablesklo těsně před očima. Věděl, že to je čepel úzkého nože, který Murchison drží v ruce, nestaral se však o to.

„Nech toho, Birchi!“ ozval se náhle ostrý hlas. „Schovej ten nůž!“

Murchison se odvalil zpod Johna a vyskočil na nohy. John zůstal ležet. Pomalu otočil hlavu. Trpaslík se celý chvěl. Jeho tvář byla od krve, která mu tekla z nosu. V ruce držel nůž a bylo na něm vidět, že by jím Johna nejraději probodl.

Vedle Murchisona stál štíhlý muž, který byl o dvě hlavy vyšší. Měl černé, dozadu načesané vlasy. Jeho tvář byla snědá, což svědčilo o indiánských předcích.

John hned věděl, že to je Maurice Trazeau. Od nikoho jiného by Birch Murchison příkazy nepřijímal.

Trazeau vypadal dobře. Měl na sobě tmavý kabát s kožešinovým límcem a usmíval se. Lehce zavrtěl hlavou.

„Pořád stejný, horkokrevný Buchanan,“ řekl. „Dobře že Laurie neviděla, jak jste se vrhl na Murchisona. Nemá takové věci ráda.“

Zlomyslně se zasmál a Johnovi se nahrnula krev do tváře. Ztěžka vstal.

„Však by vás ta pyšná slova přešla, kdybych neměl svázané ruce,“ řekl.

Murchison natáhl ruku s nožem, ale Maurice Trazeau ho chytil za předloktí.

„Chce nás jen provokovat, Birchi,“ řekl. „Nemáme zapotřebí se s ním prát. Zavři ho do kumbálu vedle stáje. Bude nám dělat společnost, než odjedeme.“

„Co s Rogersem a Flemingem?“ zeptal se Murchison. „Nemohli jsme je pronásledovat, měli jsme dva raněné. Kromě toho jsme ti chtěli přivést Buchanana.“

Trazeau přikývl.

„To jste udělali dobře. Rogerse a Fleminga můžeme chytit na zpáteční cestě. Teď, když máme Buchanana, můžeme konečně provést náš plán.“

„Už se Beaumontovi podařilo rozhoupat dělníky?“ zeptal se trpaslík.

„Bohužel ne,“ odvětil Trazeau a pohlédl na něho s kyselým úsměvem. „Pan Buchanan byl náhodou u toho. Stačilo mu pár slov a dostal ty chlapy na svou stranu. Kdyby chtěl, pověsili by Beaumonta na nejbližší telegrafní sloup.“

John Buchanan tiše naslouchal. Jeho hněv pomalu vyhasínal. Pochopil, že si musí zachovat chladnou hlavu, pokud chce z údolí odjet živý.

„Kdybych muže neuklidnil já, tak tam byli ještě Liam Brady a Herbert Holt,“ řekl.

„Podceňujete se,“ řekl Trazeau. „Brady je tupý. Dokáže sice přeprat tucet mužů, ale proti tisíci nespokojených dělníků by pěstmi nic nesvedl. Holt už je trochu inteligentnější, ale ani on nechápe, co za takovými akcemi je. Než si všimne, že celý ten rozruch je vyvolaný jen kvůli tomu, aby odvedl jeho pozornost, zničíme celou trať od Langdonu až po Calgary.“

John zbledl. Už v Calgary přemýšlel nad tím, proč Leroy Beaumont popouzí dělníky. Na tom, že dělníci neměli peníze, koneckonců značně vydělával. Okamžitě by zbohatl, jakmile by CPR vyplatila mzdy, protože nebylo dělníka, který by mu nedlužil několik měsíčních platů.

„Holt to pochopí, až se dozví, že jsem zmizel,“ přidušeně řekl.

„Jak zmizel, Buchanane?“ řekl Trazeau s úsměvem. „Myslím, že jste s Rogersem a Flemingem vyjeli zkoumat průsmyk, který Rogers našel.“

John, mlčel. Teprve nyní pochopil, co jeho zajetí pro CPR znamená. Kromě něho nebyl nikdo schopen prohlédnout úmysly Trazeaua a Métiů. Mnohokrát dokázal předpovědět, kde míšenci udeří. Holt o něm mluvil jako o fantastovi, ale jedině on dovedl CPR bránit proti přepadením.

Maurice Trazeau to věděl. John mu to viděl na očích.

„Odveď ho do stáje, Birchi,“ řekl k trpaslíkovi. „Má pár dnů na to, aby přemýšlel.“

„Nechce ho vidět Laurie?“ zeptal se Murchison s úsměvem.

„Ne!“ odsekl Trazeau, jako by nevěděl, zda je to pravda. „Jsi za něho zodpovědný. Nikdo k němu nesmí, ani Laurie, rozumíš?“

Nakvašeně se otočil a odešel. Murchison hleděl za ním.

„Zešílel z ní, tak jako ty,“ zachechtal se, když Trazeau zmizel ve srubu. Opět si odplivl. „Ženské! Co všechno kvůli nim dokážete dělat! Podívej se do zrcadla, Buchanane! Nejsi nic než ubožák, když na ni nedokážeš zapomenout.“

John čekal, že se ho znovu zmocní hněv, ale tentokrát nepřišel. Pochopil, že trpaslík má se svými slovy pravdu. Bylo mu jasné, že jeho cit vůči Lauře nemá nic společného s láskou. Byla to sebezničující touha po ženě, která si nezasloužila, aby byla milována byť jen jediným člověkem.

„Odveď mě do stáje, Murchisone!“ zabručel. „Už se na tebe nemůžu dívat!“

Murchison nebyl uražený. Rozchechtal se.

„Rozmyslím si to, Buchanane,“ pobaveně řekl. „Možná k tobě Laurii přece jen pustím.“

„Jak velkorysé, Murchisone,“ zabručel John.

Trpaslík zavrtěl hlavou.

„To nemá s velkorysostí nic společného,“ řekl Murchison. „Udělárn to jen proto,ie ti nepřeju nic dobrého.“

+ + + + +

Tma v té komůrce byla naprostá. Nebylo tam žádné okno, žádný otvor. Vzduch byl dusný, jelikož škvíry mezi kmeny byly nacpané bahnem.

John spal jako zabitý. Nic se mu nezdálo, nemyslel na Laurii, ačkoli byla jen pár yardů od něho.

Čas pomalu plynul. Slyšel zvuky, ale nedokázal si je zařadit. Potom znovu usnul a probudil se, když někdo otevřel dveře. Poznal Keha, který měl pravou ruku v šátku. Postavil na zem talíř s jídlem a zase dveře zavřel. John poslepu přišel ke dveřím, nahmatal talíř a pustil se do jídla.

Brzy ztratil ponětí o čase. Keho mu dvakrát přinesl vodu a jídlo. Už nic neslyšel.

V táboře panovalo ticho. Občas měl pocit, že v údolí zůstal sám.

Když se dveře otevřely počtvrté, bylo venku světlo.

John musel přivřít oči, jak byl oslepen. Poznal Keha. Míšenec již neměl pravou paži v šátku. V obou rukou držel brokovnici, kterou mířil na Johna.

„Pojď ven!“ chraplavě řekl.

John, který seděl v rohu, vrávoravě vstal. Malátnost však jen předstíral. Zcela se kontroloval, protože celou dobu cvičil. Ostatní to však nemuseli vědět.

Viděl, jak Keho ohrnul nos, když odtud vycházel. Sám už pach, kterým načichly jeho šaty, necítil.

U dveří stáli další dva míšenci. I oni byli ozbrojeni brokovnicemi. John tiše zaklel. Počítal s tím, že Keha přemůže, proti třem však neměl šanci.

„Běž tam!“ zabručel Keho a kývl přes rameno.

John hleděl na zadní stěnu srubu. Váhal. Věděl, že tam bydlí Trazeau a Laurie.

„Trazeau se mnou chce mluvit?“ zeptal se chraplavým hlasem. Nepoznával ho. Měl pocit, jako by mu zrezivěly hlasivky.

„Boss tu už dva dny není,“ řekl Keho. Bylo na něm vidět, že se necítí ve své kůži.

John si olízl rty. Do hlavy se mu nahrnula krev, rozbušilo se mu srdce.

Takže to pro něho poslala Laurie.

V první chvíli se chtěl otočit a vrátit do stáje. Nohy ho však neposlouchaly. Hleděl na srub a v uších mu hučelo.

Chvíli mu to trvalo, než se zase vzpamatoval.

„Co je?“ vyhrkl Keho. „Mám to zmáčknout?“

John neodpověděl. Viděl, jak Keho trhl brokovnicí, a pomalu vykročil. Míšenci byli nejméně tři yardy od něho, takže by mohli včas vystřelit, kdyby se pokusil o útěk.

Na to však nemyslel. Jeho myšlenky byly soustředěny na Laurii. Zatnul pěsti.

Musím zůstat klidný, říkal si.

Jeden z mužů otevřel dveře a vešel dovnitř. Kráčel pozpátku, prošel jedněmi dveřmi a tři kroky za nimi zůstal stát.

Keho dloubl Johnovi brokovnicí do zad.

John vykročil. Když byl u dveří, Keho zabručel: „Stát! Otevři dveře a běž dovnitř. Ale nezapomeň na to, že stojíme u oken s brokovnicemi! A nepomohlo by ti ani to, kdybys slečnu Laurie zajal. Máme rozkaz nebrat na nikoho ohledy, kdyby ses pokusil uprchnout – ani na slečnu Laurii.“

John se ohlédl.

„Proč jsi mě sem potom přivedl?“

„Slečna Laurie to chtěla,“ zabručel. „Ví, že budeme střílet, jestli uděláš nějakou hloupost.“

John přikývl a zmáčkl kliku. Potom dveře otevřel. Chvíli váhal, ale pak vešel dovnitř.

Dveře za ním se zavřely, někdo z míšenců je zvenčí zamkl.

John chvíli stál za dveřmi a hleděl na štíhlou postavu u okna, která k němu byla otočena zády. Světlo, které tam pronikalo zvenčí, se lesklo na jejích dlouhých, blond vlasech, které měly barvu zralé pšenice.

Cítil, jak se ho zmocňuje touha po té ženě, jak ho začíná ovládat chtíč. Bránil se tomu a skutečně ten pocit potlačil.

Pohnula rameny. Viděl, že je lehce neklidná, a to mu dodalo sebevědomí. Pravděpodobně očekávala, že ji bude chtít obejmout.

Mlčel. A čím déle váhala, zda se má otočit, tím si byl jistější.

Jenom si se mnou hraje, pomyslel si. Jako vždycky. Ale tentokrát jsem silnější než ty, Laurie! Cítím to. Už nade mnou nemáš moc jako dřív!

Pomalu se otočila a překvapeně na něho pohlédla. Její velké, modré oči měly hloubku mořských jezer. Teprve nyní si uvědomil, jak uboze musí vypadat, ale to mu kupodivu nevadilo. Dokonce se dokázal usmát a slova, která pronesl, zněla neuvěřitelně pevně.

„Ahoj, Laurie. Mohla jsi mě odtud vytáhnout dřív. To bych nepáchl jako teď.“

Nic na to neřekla. Jenom poněkud naklonila hlavu, což dělala vždy, když se jí něco nelíbilo.

„Maurice to zakázal,“ řekla. To bylo všechno. Ani ho nepozdravila.

„Co ode mě chceš?“ nevrle vyhrkl John. Laurie sebou trhla.

„Chtěla jsem ti pomoct, Johnny,“ řekla nejistým hlasem. „A ty? Tváříš se, jako bychom se neznali! Vzpomínám si, že jsi mi jednou řekl, že beze mě nemůžeš žít.“

„Musel jsem se to naučit, Laurie,“ chladně řekl. „Ty jsi to byla, kdo tenkrát nebyl s naším životem spokojený. Nemohl jsem ti poskytnout dost peněz.“

„To už jsem ti řekla, Johnny,“ odsekla. Zašklebila se a náhle se Johnovi hnusila. Můj ty Bože, pomyslel si, co jsem na ní po celé ty roky jen viděl?

Přikývl.

„Ano, to jsi mi už řekla,“ tiše odvětil. „Bohužel jsem až do dnešního dne ve tvé přítomnosti nedokázal rozumně uvažovat. Jinak bych tě už tenkrát kopl někam.“

„To se opovažuješ mi říct do očí?“ zvolala. „Ty chudáku! Maurice mi vždycky říkal, že mu nesaháš ani po kotníky, a já husa mu pokaždé odporovala! Teď vím, žerná pravdu! Jsi jenom mizerný pistolník, který ani nemá odvahu vést normální život!“

„To je možné, Laurie,“ zamumlal. „Ale jsem hrdý na to, že jsem aspoň v tomto zůstal tvrdý a že jsem ti neustoupil. Jinak by teď ze mě byl špinavý zabiják.“

Hystericky se rozesmála.

„A co jsi teď? Špinavý odsouzenec na smrt! Víš vlastně, že jsi naživu jen proto, že jsem o to Maurice poprosila?“

John pokrčil rameny.

„To sis mohla ušetřit,“ odvětil. „Trazeau by mě nezabil, protože se mnou má něco v úmyslu. A k tomu mě potřebuje živého.“

„Lžeš!“ vykřikla. „Pověděl by mi to!“

John se usmál.

„Jedno se Trazeauovi musí přiznat,“ řekl téměř vesele. „Není to hlupák jako já, nedovolil ti, aby sis ho omotala kolem prstu. Líbí se mu tvé hezké tělo, na kterém se může uspokojit, ale jinak jsi mu lhostejná.“

Chtěla mu vyškrábat oči, měl co dělat, aby si ji udržel od těla.

„Keho!“ vykřikla. „Oddělej toho psa!“

John ji od sebe odstrčil a ustoupil stranou, aby nestál přede dveřmi. V té chvíli zadunělo několik výstřelů. Kdosi vykřikl, jako by ho na nože brali.

John přiskočil k Laurii, která sáhla po malé kabelce, a vytrhl jí ji z ruky. Když do ní sáhl, nahmatal malý kapesní revolver. Hned viděl, že je nabitý. Byla to jen hračka, ale z bezprostřední blízkosti mohla zabíjet. Přiběhl k oknu. To první, co uviděl, byli tři muži, kteří ho vyvedli ze stáje. Leželi na zádech, s rozhozenýma rukama a roztaženýma nohama. Brokovnice ležely v písku vedle nich.

Na chodbě se střílelo. Byla to brokovnice.

Laurie Vermillionová volala Keha, ale ten měl očividně na starosti jiné věci než hysterickou ženu.

John věděl, že kapesní revolver mu moc nepomůže. Únik chodbou by byl příliš nebezpečný. Chtěl otevřít okno, ale zaklínilo se.

Tu za ním někdo vyrazil dveře. Laurie vykřikla. John ve futrech uviděl Keha. Jeho pravé rameno bylo zalito krví. V levé ruce držel zkrácenou brokovnici, ukazováček měl na spoušti.

John věděl, že pokud zůstane v místnosti, nemá šanci. Nepřemýšlel dlouho, přiběhl k oknu, dal si ruce před tvář a proskočil jím.

Zároveň s řinčením skla zaduněla Kehova brokovnice. John cítil, jak mu cosi trhlo šaty, ne však bolest.

Dopadl na zem a převalil se. Jeho pohled byl upřen na mrtvého muže u okna. Chňapl po jeho brokovnici, jediným pohybem natáhl kohoutky a převalil se k mrtvému. Koutkem oka uviděl v rozbitém okně Keha. Brokovnici si opíral o rameno.

John vypálil z obou hlavní zároveň. Viděl, jak sekané olovo Keha odhodilo dozadu. Kousky olova vytrhaly třísky ze stěny kolem okna.

John vyskočil na nohy a vytáhl mrtvému vedle sebe z pouzdra revolver. Věděl, že boj ještě neskončil. Kromě Keha a muže před oknem tam byli ještě nejméně dva míšenci s brokovnicemi.

Ale kdo byl muž, který boj rozpoutal? Věděl Herbert Holt, co se stalo u Stony Cliffs? Poslal za ním své lidi?

John tomu nevěřil. Toto údolí by nikdo nenašel.

Oběhl srub a uviděl, jak za žlabem s vodou, který stál uprostřed dvora, zmizel muž s vlajícími černými vlasy. Z otevřených zadních dveří srubu vyběhl jeden z Métiů a vystřelil z brokovnice na žlab.

John vypálil od boku z revolveru, který vzal mrtvému. Kulka muže odhodila na stěnu, pak se pomalu svezl na zem.

V temné chodbě se zablesklo. John se instinktivně vrhl k zemi. Střelec mířil příliš nízko. Kousky sekaného olova se zaryly do písku zhruba dva yardy od Johna.

John namířil na záblesk a vypálil. Slyšel tichý výkřik a o něco později Méti vyvrávoral z chodby. Dopotácel se až na dvůr a pak se skácel na zem. John vstal a došel k němu. Viděl, že je mrtvý.

Rozhlížel se. Nikde nikdo. V údolí očividně nebyl nikdo kromě Laurie Vermillionové a čtyř Métiů, kteří ho měli hlídat.

John se pomalu otočil a pohlédl na žlab. V první chvíli opuchlou a modřinami a šrámy posetou tvář nepoznal. Pak mu však oděv toho mladíka prozradil, že to je Sedro Macklin.

„Můj Bože, chlapče!“ vyhrkl John. „Jak to vypadáš?“

Míšenec se začal usmívat a John viděl, že mu chybějí dva řezáky.

„Měl jsi pravdu, Buchanane,“ chraplavě řekl. „Nevěřili mi, když jsem jim řekl, že jste mě museli nechat běžet, protože jste neměli důkazy. Dali mi výprask a jenom to, že jsem syn Stevena Macklina jim zabránilo mě zabít.“

„Kdo tě tak zřídil?“

„Murchison!“ řekl mladík s nenávistí v hlasu.

John přikývl. To bylo tomu skřetovi podobné.

„A jak ses sem dostal?“

„Zavřeli mě tu jako tebe. Trazeau si chtěl rozmyslet, co se mnou provede. Asi by mě nechal zabít, až by se vrátil.“

Mesticovo jméno Johna vrátilo do reality. Chtěl něco říct, ale pak uviděl Sedrovy vytřeštěné oči. Mladík mu hleděl přes rameno. John se otočil.

Na prahu dveří stála Laurie Vermillionová. V rukou držela brokovnici. Pravděpodobně Kehovu. Jak ji John znal, tak zbraň určitě nezapomněla nabít. Oba kohoutky byly natáhnuté, držela je ukazováčkem pravé ruky.

Muž, který dřepěl u stěny, začal sténat. Laurie si ho vůbec nevšímala. Její modré oči byly upřeny na Johna a zračila se v nich nenávist. John pochopil, jak moc ji ranil.

Sedro několik kroků ucouvl.

„Pusťte tu pušku, slečno Vermillionová,“ chraplavě řekl. „Jinak na vás budu muset vystřelit.“

Zdálo se, že ho vůbec neslyšela. John odhadl vzdálenost. Laurie byla přibližně deset kroků daleko. Brokovnicí ho zabít nemohla, mohla ho však zranit tak, že by nebyl schopen jízdy.

„Buď rozumná, Laurie!“ vyhrkl. „Co si slibuješ od toho, když na mě budeš střílet?“

Vyprskla jak kočka.

„Ty hajzle!“ vyhrkla. „Vytáhla jsem tě z lochu, protože jsem si myslela, že mě ještě miluješ! A jaký je tvůj dík? Urážíš mě a děláš mi potíže. Co myslíš, co se mnou udělá Trazeau, až uvidí, jak to tu vypadá, he?“ Brokovnicí kývla na mrtvé a raněného u stěny.

John pokrčil rameny.

„Jestli tě miluje, tak ti odpustí,“ odpověděl s lehkým úsměvem.

To už na ni bylo příliš.

John viděl, jak se jí zajiskřilo v očích. Vrhl se stranou.

Dunění brokovnice Sedra Macklina překvapilo, nestačil včas reagovat.

Kousky olova se zaryly do země. John koupil pouze jeden, do ruky.

Hned byl zase na nohou. Viděl, že Sedro zvedl kolt a namířil jej na Laurii.

„Nestřílej!“ zvedl.

Přiběhl k ní a nedovolil jí zmocnit se brokovnice raněného muže. Kopl do pušky a strhl jí ruce.

Rozvzlykala se. V první chvíli si myslel, že se na něho vrhne jako furie, vždycky ho však dokázala překvapit.

„Och, Johnny!“ zvolala. Po tváři jí tekly slzy. „Jak jsem jenom na tebe mohla střílet?! Prosím, odpusť mi! Byla jsem tak zoufalá, že už mě nemiluješ!“ Objala ho kolem krku a přitiskla ho k sobě.

Cítil teplo jejího těla a po zádech mu přeběhl mráz. Ještě však měl v uších dunění brokovnice a věděl, že Laurie vše předstírá.

S úsměvem zavrtěl hlavou.

„Už to nefunguje, Laurie,“ řekl klidným, pevným hlasem. „Ušetři si to divadlo pro Trazeaua.“

„Za to budeš pykat, Johne Buchanane!“ zasyčela „Zatím jsi mi mohl být vděčný za to, že jsi ještě naživu, ale teď se osobně postarám o to, aby tě někdo zabil!“

John neodpověděl. Hleděl na ženu, kterou kdysi miloval a kvůli které málem přišel o rozum. Myšlenka na to, že kvůli ní mrhal životem, ho bolela.

Prudce se otočil.

„Kde jsou koně, Sedro?“ přidušeně se zeptal.

„V ohradě,“ odpověděl mladík.

„Vezmeme je všechny. Osedlej dva z nich a přivaž k nim ostatní.“

Míšenec přikývl a zmizel.

John začal sbírat zbraně Métiů. Když se sklonil pro brokovnici raněného, řekl Laurii Vermillionové, která nehybně stála ve dveřích: „Měla bys ho ošetřit, Laurie. Jinak vykrvácí.“

Nic na to neodpověděla.

John šel se zbraněmi ke stáji a hodil je tam do sena. Viděl, jak Sedro sedlá koně.

V houfu osmi zvířat byl i chundelatý poník, který ho nesl po úzké stezce do údolí. Zvolal na mladíka, ať mu osedlá právě tohoto poníka.

Pak se otočil a vrátil se ke srubu.

Laurie Vermillionová klečela u raněného a prohlížela mu zraněný bok. Když k ní John přistoupil, zvedla hlavu a řekla: „Odnes ho do obchodu. Tam ho ovážu.“

John si muže mlčky přehodil přes rameno a odnesl ho dovnitř. Nahlédl při tom do pokoje Laurie. Keho ležel na zádech u okna. Jeho hruď byla zbrocena krví, jeho prázdné oči byly upřeny ke stropu.

Šel dál a za Laurii vstoupil do obchodu. Byl prázdný. Maurice Trazeau jej nechal na zimu vyklidit.

John tiše zaklel. Doufal, že tam najde svou winchestrovku a kolt ráže 44.

Zatímco Laurie ovazovala raněného, prohledával místnost a pod pultem našel několik krabiček s náboji ráže 45. Mohl jimi střílet z peacemakeru, který vzal mrtvému venku. Vzal si je a šel ven.

V místnosti, kterou očividně obýval Maurice Trazeau, našel winchestrovku ráže 73 spolu s náboji. Přikývl. To by prozatím mělo stačit.

Pomyslel na to, že Trazeau se svými lidmi odjel před dvěma dny.

Co se mezitím stalo?

Že by Métiové už udeřili?

Doufal, že Sedro Macklin mu o Trazeaových plánech něco poví.

+ + + + +

Liam Brady cítil, že mezi dělníky to vře. Oznámení, že ženatí muži dostanou zálohu, aby mohli poslat peníze svým rodinám, situaci uklidnilo jen na několik hodin. Nezměnilo to nic na tom, že muži v táboře neměli peníze na to, aby si mohli po práci dopřát pár sklenic whisky.

Brady proklínal fakt, že se utábořili v Calgary. Ve všech jiných táborech byl alkohol přísně zakázán a hráče a prostitutky vyhnali biči a revolvery.

V Calgary však museli strávit zimu a tak bylo nemožné mužům odepřít whisky, ženy a karty.

Střediskem neklidu byl i nadále obrovský Beaumontův stan. Baaumont tábor ovládal pevnou rukou. Jakmile tam chtěl saloon otevřít někdo jiný, navštívili ho Beaumontovi lidé a pět minut se s ním pobavili. Po takovém rozhovoru se dotyčný raději vydal nejbližším vlakem na východ.

Liam Brady hovořil s Herbertem Holtem o tom, co by proti Beaumontovi mohli podniknout. Holt chtěl otevřít konkurenční saloon, ale Shaugnessy to odmítl.

„Jak bych vysvětlil akcionářům, že vydávám peníze za nějaký pajzl, když se nedostávají na ostatní věci?“ zabručel.

Holt si promluvil i se samotným Leroyem Beaumontem, ale ten se nedal zviklat. Holt se nemohl zbavit pocitu, že Beaumont není pánem svých rozhodnutí. Dokonce mu to i řekl, ale Beaumont se na něho jen usmál a nic na to neodpověděl.

Liam Brady hleděl na velký stanový saloon. V posledních dvou dnech nechal Beaumont postavit dřevěný přístavek. Část sloužila jako kancelář, větší část však jako herna, v níž byli dělníci oškubáváni, přestože už neměli peníze.

Liam Brady zrudl zlostí, když pomyslel na to, že už tucet Švédů, Norů a Finů, kteří tvořili většinu jeho dělníků, prohrálo s Beaumontovými hráči veškerou dlužnou mzdu.

A nedovedl muže přesvědčit, že tam nemají chodit. Vyprávění obětí karetních žraloků také nikoho nezastavila. Každý doufal, že vyhraje.

Liam Brady už několikrát pomyslel na to, že by ten zatracený pajzl zapálil. Zabránily mu v tom jen obavy z toho, že by při tom někdo mohl přijít o život.

Přivřel oči, když uviděl zavalitého, ramenatého muže, který přišel k přístavku stanu a zmizel v něm. Poznal Fina Mattiho, jednoho ze svých nejlepších dělníků. Když pomyslel na to, že i on přijde o veškerou svou mzdu, zmocnila se ho zlost. Zapomněl na Holtův příkaz vyhýbat se Beaumontovu stanu a vydal se k přístavku.

Dveře, za nimiž zmizel Matti, se zvenčí nedaly otevřít. Očividně tam vpouštěli jen zvané hosty.

Liam Brady chvíli přemýšlel, zda by neměl dveře vyrazit. Věděl však, že by potom měl potíže s Holtem.

Zaklepal.

Slyšel kroky.

„Kdo je tam?“ ozval se chraplavý hlas.

„Benson,“ řekl Brady.

„Dlužná mzda?“ zeptal se muž za dveřmi.

„Dvanáct měsíců.“ Brady se snažil, aby jeho hlas zněl klidně, přestože jím cloumal hněv.

„Kolik z toho jsi prochlastal?“

„Dva měsíce.“

„O.K., Bensone,“ řekl muž.

Zašramotil klíč v zámku a dveře se pootevřely. Objevila se vousatá tvář.

Muž uskočil a chtěl dveře zase zavřít, ale Brady byl rychlejší. Strčil do dveří nohu, vytrhl muži dveře z rukou a chytil ho za košili. Potom ho vyvlekl ven.

Jeden úder stačil na to, aby vyhazovač skončil v bahně.

Liam Brady vešel do přístavku, zavřel za sebou a zamkl.

Chodbu, v níž se nacházel, slabě osvětloval svit, který tam pronikal z otevřených dveří. Vlevo byly další dveře. To je asi Beaumontova kancelář, pomyslel si.

Snažil se být zcela tiše, když kráčel chodbou k otevřeným dveřím. Slyšel tlumené hlasy. Kdosi řekl: „Posaďte se, pane…“

„Kylialainen,“ řekl Fin. „Pokud je pro vás těžké to vyslovit, pane Beaumonte, tak mi můžete říkat Matti.“

„V pořádku, Matti. Co chcete hrát? Poker? Black Jack?“ „Black Jack,“ řekl Fin. „V pokeru nemám štěstí.“

Liam Brady vešel dovnitř. Záměrně přehlédl botník a nevyzul se. Vytřeštil oči, když spatřil drahocenný koberec na podlaze herny. Beaumont opravdu sehnal stoly se zeleným plstěným potahem. Odkud, to bylo Bradymu záhadou. Nad stolem, u něhož seděl Matti, visela lampa.

Naproti Finovi seděl Leroy Beaumont, nalevo od něho stála hezká dívka s hlubokým výstřihem. Brady si v první chvíli myslel, že to je Beaumontova sestra, ale pak poznal Belle Canningovou, která do Calgary přijela před dvěma dny. Měla v Beaumontově saloonu vystupovat jako zpěvačka.

V pozadí se o malý pult opíral štíhlý muž, který v ruce držel sklenici whisky. Liam Brady věděl, že se jmenuje Brent Shelby a že je partnerem Belle Canningové. Herbert Holt ho před ním varoval. Prý byl zatraceně rychlý s koltem.

Liam Brady se náhle necítil ve své kůži, ale už nemohl zpátky.

Pistolník ho spatřil.

„Máte návštěvu, Beaumonte,“ řekl vysokým hlasem a usmál se na Bradyho.

Leroy Beaumont se ohlédl. I Matti pohlédl ke dveřím.

Liam Brady vešel dovnitř. Na červeném koberci za ním zůstávaly tmavé stopy, což Beaumonta rozzuřilo.

„Co tu děláte, Brady?“ vyhrkl. „Kdo vás sem pustil?“

„Vaše gorila mě poznala příliš pozdě,“ odpověděl Brady s úsměvem. „Teď leží venku v blátě.“ Otočil se k Finovi. „Přišel jsi o rozum, Matti?“ zeptal se. „Chodíte sem už dva dny a ještě tu nikdo z vás nevyhrál jediný dolar!“

Fin se zachmuřil a zajiskřilo se mu v očích.

„Nejsi má chůva, Brady,“ zabručel.

„Chceš být drzý?“ odsekl Liam Brady.

„Nejsem v práci, Brady! Nemáš mi co rozkazovat! Jsem dost starý na to, abych věděl, co mám dělat!“

„Máš padáka!“ zařval Brady. „Okamžitě! Na dlužnou mzdu můžeš zapomenout! Takové, jako jsi ty, nepotřebujeme!“

Leroy Beaumont se opřel o opěradlo židle a lehce se usmál.

„Nemá právo vám upřít dlužnou mzdu, pane Matti,“ řekl podlézavým tónem.

„Drž hubu, Beaumonte!“ zařval Brady. „Nebo ti jednu vrazím!“

Beaumontovi zmizel úsměv ze rtů. Krátce mávl levou rukou a pistolník odstoupil od pultu. Pravou dlaň nyní držel těsně nad pažbou koltu, který měl na pravém stehně.

Liam Brady, který chtěl jít ke stolu, se náhle zastavil.

Přivřenýma očima hleděl střídavě na Beaumonta a na pistolníka.

„Každý ví, že chodím neozbrojen!“ zabručel. „Jestli mě chceš oddělat, Shelby, budeš během hodiny viset na nejbližším telegrafním sloupu!“

Brent Shelby se usmál.

„Myslíš si, že jsi prohnaný, že?“ pohrdavě řekl pistolník. „Můžeš si být jistý, že budeš mít v ruce kolt, ze kterého bude vypálena jedna rána, až tu budeš ležet mrtvý a až sem přiběhnou první lidé.“

Liam Brady si odplivl na koberec.

„Přesně to jsem si myslel,“ řekl. „Jenom zapomínáš, že ti zakroutím krkem, i kdybys do mě vystřílel celý zásobník.“

Shelby poněkud zbledl. Viděl, že v Bradyho očích se neobjevil ani náznak strachu. To ho udivilo.

Statný Irčan pohlédl na Mattiho.

„Dělej, pojď se mnou!“ zabručel.

Fin si olízl rty. Zdálo se, že přemýšlí nad tím, že by možná byl zodpovědný za Bradyho smrt, kdyby se strhl boj. Pokrčil rameny a řekl k Beaumontovi: „Je mi líto, pane Beaumonte. Nemůžu si dovolit ztratit místo u CPR. Možná se uvidíme někdy jindy, až poblíž nebude Brady.“

Leroy Beaumont se rozzuřil. Brady na něm viděl, že by nejraději dal pistolníkovi pokyn, aby ho oddělal. Ale bylo mu také jasné, že by pak musel nechat zabít i Fina.

Pomalu vstal. Jeho útlé ruce se chvěly zlostí.

„Zmizte, Brady“ sykl. „Tentokrát vás ještě nechám odejít. Ale příště to dopadne jinak, na to se spolehněte! Už mám plné zuby grázlů z CPR, kteří si myslí, že můžou všechno! Kulka pro vás už byla ulita. Stačí mi jen lusknout prsty a máte ji v hlavě, Brady!“

Liam Brady vzal Fina za ruku a přivedl ho ke dveřím. Přivřenýma očima pohlédl na Leroye Beaumonta.

„Je dobře, že jste odhalil svou pravou tvář, Beaumonte,“ zabručel. „Buchanan bude rád, až mu povím o vašich výhružkách.“

Leroy Beaumont se začal usmívat a Liam Brady měl nedobrý pocit, když pozpátku kráčel ven za Mattim, který už dorazil ke dveřím na konci chodby.

Vyhazovač ještě ležel v bahně. Převalil se na záda a hleděl na noční oblohu.

Brady měl sto chutí do něho kopnout, ale neudělal to. Byl to jen neškodný poskok, který prováděl příkazy svých šéfů.

Irčan a Fin mlčky kráčeli kolem velkého Beaumontova stanu, kde kupodivu panovalo ticho.

Zastavili se, jak je to překvapilo.

Potom se ze stanu opět ozval hluk a Liam Brady zbledl, když pochopil, co se ve stanu odehrávalo.

Sakra, znovu Leroye Beaumonta podcenil!

+ + + + +

Sedro Macklin se nechal ošetřovat svou matkou. Indena Macklinová byla černonožská squaw. Nebědovala, když spatřila svého syna, jehož tvář byla opuchlá, jako by ho pobodaly vosy.

Steven Macklin chodil po chatě sem a tam. Šedivý muž, který se stáhl do ústraní, byl otřesen slovy svého syna, když mu vyprávěl o Buchananovi a o Maurici Trazeauovi.

Macklin byl synem Angličana a irokézské squaw. Byl jedním z vůdců prvního métijského povstání a poznal, že ozbrojený odpor proti bělochům Métiům nepřinese nic než zkázu.

Zůstal stát před Johnem Buchananem, který seděl u stolu a jedl horkou polévku, kterou mu uvařila Indena Macklinová.

„Je to, jako by to bylo včera a ne před patnácti lety, Buchanane,“ zamumlal. „Chamtivost jediného vlivného bílého muže dokázala můj lid uvrhnout do neštěstí. Můj Bože, co bude s Černonožci, jestli Trazeau své plány uskuteční!“

John na něho pohlédl.

„Tomu musíme zabránit,“ řekl.

„Macklin přikývl.

„Ano, to musíme,“ odvětil. „Jsme tři, Buchanane. Myslíš, že Červený jelen se nechá zastavit? Když ti přísahal smrt?“

„Nebudeme s ním mluvit, ale jednat,“ řekl John s jídlem v ústech. „Vypadá to, že ještě nedostal zbraně. Takže musíme zastavit povozy se zbraněmi a zničit je.“

Šedivý muž na něho upřeně hleděl.

„Ty se nechceš vrátit do Calgary a zabránit tam Trazeauovi v útoku na železnici?“

John pokrčil rameny.

„Asi bych přijel pozdě,“ řekl. „Trazeau není pro Calgary a CPR velkým nebezpečím. Tím je Červený jelen a jeho Černonožci. Métiové sami Calgary nikdy nenapadnou. Možná tak vyhodí do vzduchu nějaké skladiště, nebo budou popouzet dělníky. To by zastavilo práce na několik dnů nebo i týden, víc ne. Ke krveprolití by došlo, jen kdyby zasáhl Červený jelen se svými bojovníky.“

Steven Macklin pohlédl na Johna.

„Máš pravdu,“ zašeptal. „Bože, kdybychom se jen dokázali zmocnit těch povozů se zbraněmi…“

„Zastavíme je, Mackline,“ řekl John rozhodným hlasem, odložil lžíci a vstal. „Máš někoho, kdo by mohl jet do Calgary a varovat Herberta Holta?“

Macklin přikývl.

„Pošlu Jima Canoea. Na něho se můžu spolehnout. Červeného jelena nenávidí.“

„Dobrá,“ řekl John. Otočil se k Indeně Macklinové a usmál se na ni. „Polévka byla výtečná, paní Macklinova.

„Děkuji, pane Buchanane,“ odpověděla.

Sedro vstal a řekl: „To stačí, matko. Nemáme čas. Musíme vyrazit.“

Nic neřekla, ale John v jejích tmavých očích viděl starosti. Věděla, jak nebezpečný je úmysl jejího syna a muže. Červený jelen by nebral ohled na to, že Steven Macklin si vzal jeho sestru. Věřil, že musí bojovat o přežití svého kmene, což mu namluvil Maurice Trazeau.

Venku před chatou Jim Canoe osedlal koně. John si chtěl nechat svého chundelatého poníka. Jistě by úzkou stezku vedoucí do údolí dokázal zvládnout i podruhé. Jeho schopnosti pohybovat se v náročném terénu byly vynikající a přestože nebyl obzvlášť rychlý, kompenzovala to jeho výdrž.

Steven Macklin jel na grulle a Sedro si nechal osedlat appaloosu.

Macklin chvíli mluvil s Jimem Canoem a když pak přistoupil k Johnovi, řekl: „Jim Holtovi o všem poví, přestože CPR nenávidí. Ale ještě víc nenávidí Červeného jelena, protože ho vyhnal z kmene.“

Buchanan přikývl. Byl zamyšlený. Hlavou mu vrtala otázka, proč se do té špinavé hry pustil Leroy Beaumont. Bylo to jen kvůli zisku z pašování zbraní přes hranici a z jejich prodeje Černonožcům? Musel si přece uvědomit, že jeho saloon by šel k čertu, kdyby Černonožci napadli Calgary a srovnali ho se zemí.

Posvítím si na něho, až budu v Calgary, pomyslel si zachmuřený John.

Vyjeli.

Buchanan ještě jednou zamával na Indenu Macklinovou., Doufal, že jí nepřiveze žádnou špatnou zprávu, až se vrátí.

+ + + + +

Až na tři budovy CPR byl tábor v Langdonu zrušen. Zdržoval se tam jen tucet lidí CPR, kteří měli zásobovat projíždějící vlaky vodou a dřevem. Nikdo nic netušil, když přišla zkáza.

Náhle se tam objevily snědé postavy. Na muže CPR, kteří byli většinou neozbrojení, byly namířeny pušky a revolvery. A než mohli zvednout ruce, zasáhl prvního z nich šíp, který ukončil jeho život.

Třeskly pušky a revolvery a bezbranní železničáři byli zmasakrováni.

U Birche Murchisona, který řídil krveprolití, stál Maurice Trazeau, který nyní vydával pokyny. Métiové se rozmístili okolo budov, někteří zmizeli vevnitř. Provedli první část svého plánu a zmocnili se železniční stanice v Langdonu.

Za půl hodiny měl dorazit nákladní vlak z Medicine Hat a Trazeau doufal, že tip, který dostal, odpovídá skutečnosti.

Birch Murchison se na něho usmál, když muži zmizeli. Těla mužů z CPR vzali s sebou. Po masakru, který se tam odehrál před několika minutami, nezůstala jediná stopa.

Vešli do stanice, kde svítila petrolejka. Birch Murchison přišel k psacímu stolu a posadil se do křesla.

„Doufám, že ve vlaku budou peníze, Maurici,“ řekl. „A doufám, že jich bude dost na to, abychom z nich mohli pár let žít.“

Trazeau se na něho usmál.

„Vím, že Holt Shaughnessyho přitlačil ke zdi, přinutil ho, aby ty peníze sehnal,“ odpověděl. „CPR je pod tlakem, pokud nechce riskovat, že se práce na zbytek roku zastaví.“

„Myslíš, že se Beaumontovi povede poštvat proti nim dělníky?“

„Musí se mu to povést, jinak je s ním amen,“ odsekl Trazeau. „Buchanan už nám nemůže být nebezpečný. Možná se Holtovi povede ještě jednou muže uklidnit, ale když do Calgary nedorazí tento vlak, půjde celá CPR k čertu. Můžeme se v klidu vypařit, zatímco Červený jelen vypálí Calgary a zabije každého, koho dostane na mušky svých nových pušek.“

Zvenčí tam přiběhl jeden muž.

„Vlak!“ zvolal. „Už vidíme světla!“

Trazeau pohlédl na své kapesní hodinky.

„O čtvrt hodiny dřív,“ řekl s úsměvem. „Málem nám udělali škrt přes rozpočet.“ Poslal muže ven a přikázal mu, aby zaujal své místo.

Vše bylo připraveno. Nevěděli, kolik lidí ve vlaku pojede, ale nemohlo jich být moc, protože šlo o nákladní vlak. Těmi se však často přepravovali i dělníci.

Trazeau Métiům pověděl, že mají být tvrdí a nekompromisní.

„Budou nás pronásledovat tak jako tak,“ řekl. „Je jedno, jestli jich zabijeme deset nebo sto.“

Birch Murchison držel v rukou svůj krátký luk. Na zádech měl toulec z kůže pumy, ve kterém byly více než dva tucty šípů. Tenkrát, když se Trazeau s Murchisonem setkal poprvé, ho trpaslíkova výzbroj pobavila, nyní mu však vždy běhal mráz po zádech, když viděl Murchisona v akci. Skřet šípem nikdy neminul.

Šli ke dveřím. Světla lokomotivy rozčísla temnotu. Byl slyšet rachot vlaku.

Maurice Trazeau si olízl rty. Čekaly ho rozhodující minuty jeho života. Celá jeho budoucnost závisela na tom, zda dostal správné informace. Chvíli přemýšlel, co bude dělat, pokud peníze ve vlaku nebudou. Mělo by pak smysl dál se řídit plánem?

Zavrtěl hlavou. Nechtěl na to myslet.

Do nočního ticha se ozvalo pískáni lokomotivy. Birch Murchison zmizel v temnotě. I když ho lidé z CPR možná ještě neviděli, tak ho určitě znali z vyprávění. A podle postavy se dal poznal už z dálky.

Maurice Trazeau zůstal stát široce rozkročen na úzké verandě stanice. Tvář měl zakrytou krempou klobouku. Byl si jist, že ho nepoznají.

Viděl bílý dým, skřípěly brzdy. Stanoviště strojvůdce bylo ozářeno rudým světlem vycházejícím z kotle. O něco dál se objevilo okénko poštovního vagonu.

Supící lokomotiva projela kolem. Viděl zrudlou tvář strojvůdce, který na něho pohlédl, načež ho zahalila pára.

Lokomotiva zastavila pod vodojemem. Poštovní vagon stál přímo před stanicí.

Trazeau viděl, jak se odsunuly dveře vagonu mezi tendrem a poštovním vagonem. Stál v nich jeden muž, který hleděl na stanici. Očividně očekával, že tam bude někdo jiný než štíhlá postava v kožešinovém límci.

„Hej, kde zůstal Emmett?“ zařval.

U lokomotivy nastal pohyb. Topič slezl dolů a rozhlížel se, zda mu někdo nepomůže posunout rameno z vodojemu.

Proč neotevřou poštovní vagon, ptal se vyděšený Trazeau. Věděl, že je načase dát znamení k útoku, ale chtěl počkat, až se konečně otevřou dveře poštovního vagonu.

Z vagonu vystoupil další muž a ráznými kroky se vydal ke stanici.

„Hej, pane!“ zvolal. „Co tu ještě děláte? Copak už ostatní dávno nejsou v Calgary….“

Odmlčel se a náhle se zastavil. Trazeau viděl jeho vytřeštěné oči a potom spatřil ratiště šípu, který mu trčel z krku. Skácel se na zem.

V jednom z oken poštovního vagonu se objevil stín. Trazeau uviděl čísi tvář, a pak se konečně otevřely dveře poštovního vagonu.

Trazeau si strhl klobouk z hlavy.

Bylo to, jako by tím pohybem otevřel bránu pekla. Všude okolo vlaku se blýskalo. Dunění výstřelů rozechvělo okna stanice a poštovního vagonu.

Topič u lokomotivy vykřikl a zhroutil se na zem, okna poštovního vagonu rozbily kulky. Tvář, která předtím byla v jednom z nich, náhle zmizela.

Muž u dveří chtěl uskočit a zase za sebou zavřít, ale nebyl dost rychlý.

Maurice Trazeau vystřelil z revolveru a zasáhl železničáře do břicha. Muž se pokoušel chytit rámu dveří, ale už neměl dost sil. Pak se skácel na chodník před stanicí, přičemž dveře zcela otevřel.

Palba Métiů byla opětována jen velmi sporadicky. Maurice Trazeau prošel kolem sténajícího muže a vlezl do vagonu.

Těsně kolem něho proletěla kulka. Zaklel a naslepo střelil do vagonu. Slyšel Murchisonův pronikavý výkřik. Trpaslík řval, ať přestanou střílet, nebo se postřílejí navzájem.

Trazeau se vrhl vpřed. Ve svitu dvou petrolejek viděl dva muže, kteří se zabarikádovali za jednou bednou. Jeden z nich vstal a zvedl ruce.

Trazeau zvedl revolver a chladnokrevně zmáčkl spoušť.

Druhý muž za bednou křičel, jako by ho na nože brali. Střílel z revolveru, ale kulky Trazeaua, který se rovněž skryl za jednu bednu, netrefily.

Vůdce Métiů počítal do šesti. Pak se s úsměvem zvedl a řekl: „Vylez, chlape!“

Úsměv mu zmrzl na rtech, když muž bleskově vstal a vystřelil. Musel u sebe mít druhý revolver. Zároveň se však objevil stín u dveří. Muž ho musel vidět, protože sebou trhl a vychýlil hlaveň. Kulka Trazeaua jen škrábla na boku.

Cosi lesklého proletělo vzduchem.

Železničář už nedokázal znovu vypálit. Čepel nože se mu zabodla do hrudi a na místě ho zabila.

Birch Murchison se zašklebil.

„Měl jsi štěstí, Maurici,“ chechtal se. „Málem tě dostal, co?“

Trazeau neodpověděl. Tiše klel, když viděl, že má levou nohavici celou od krve. Potom však jeho pozornost zaujal trezor v koutě.

„Je to tam!“ vyhrkl.

Murchison pokrčil rameny.

„Trezor je v každém poštovním vagonu,“ řekl. „To ještě nemusí znamenat, že v něm jsou peníze.“

Trazeau se sklonil k mrtvému, který ležel na bedně, a prohledal mu kapsy. Pak s triumfálním výrazem Murchisonovi podal klíče.

Murchison na to nic neřekl. Věděl, že k odemknutí trezoru CPR jsou potřebné dva klíče. A druhý klíč většinou nebýval u trezoru, nýbrž v rukou příjemce.

Trazeau se přestal ovládat, když poznal, že to je tak i tentokrát.

„Sakra, Murchisone!“ zasyčel. „Přece se s tím nebudeme tahat!“

„Zkusme to dynamitem,“ klidným hlasem navrhl trpaslík. „Už jsem tím otevřel nejeden sejf.“

Murchison odešel ven. Trazeau slyšel, jak dává pokyny. Métiové měli strojvůdce přinutit, aby jel dál do Calgary. Několik Métiů mělo jet vlakem, ostatní je měli následovat na koních.

Vlak se už pohnul, když do poštovního vagonu naskočil Murchison. V levé ruce držel pytel.

„Začni nám stavět stěnu z beden,“ řekl k Trazeauovi. „Bylo by to přece škoda – vyletět do vzduchu i s trezorem, ne?“

Trazeaua by za jiných okolností takový tón rozčilil, ale teď se ho zmocnila zlatá horečka. Modlil se, aby trezor nebyl prázdný.

Murchisonovi to trvalo téměř deset minut, než připravil nálož. Doutnák odmotal až do úkrytu, který pro ně postavil Trazeau. Potom škrtl sirkou o podlahu a s úsměvem zapálil doutnák.

„Jde se na věc,“ zamumlal.

Slyšeli tiché syčení a Maurice Trazeau měl pocit, že to trvá celou věčnost, než došlo k výbuchu. Okamžitě vyskočil.

V hustém dýmu, který se tam vznášel, nic neviděl. Holení narazil do bedny a spadl na zem.

Pak se s klením plazil dál.

Sejf byl vytržen ze svého místa na stěně a dvířka byla otevřena.

Rychle se k němu připlazil a ani si nevšiml toho, že si popálil prsty o horké železo. Upřeně hleděl na bankovky, kterými byly napěchované zásuvky trezoru.

Murchison se posadil vedle něho. Trpaslík si olízl rty.

„Prach a broky!“ zamumlal. „To je minimálně 100 tisíc dolarů!“

„Drž pytel, Birchi!“ zašeptal Trazeau.

Murchison vzal z podlahy dva pytle.

Úsměv mu ztuhl na rtech, když chraplavě řekl: „Měli bychom se rozdělit rovnou, pro případ, že by se někomu z nás něco stalo.“

Maurice Trazeau na něho poohlédl.

V jeho očích byly jiskry, které trpaslíka na chvíli vyděsily. Potom se však sebral a řekl: „Tak jsme se přece domluvili, Maurici! Každý půlku!“

Mestic přikývl, ale Murchison věděl, že to ještě není poslední Trazeauovo slovo. Musel se před ním mít na pozoru. Byl si jist tím, že mestic se ho pokusí zabít, jednak kvůli penězům, jednak proto, aby se zbavil nepohodlného svědka.

Možná bych ho měl přece jenom oddělat, pomyslel si skřet, věděl však, že za Trazeauem stojí Métiové. Nikdy by ho nenechali uniknout, kdyby jim zabil vůdce.

Murchison se málem rozesmál. Míšenci byli hlupáci. Ještě pořád věřili svému snu o vlastním státě a neuvědomili si, že je čeká jen záhuba, pokud budou dál poslouchat Trazeaua.

Hlídali se navzájem, aby někdo z nich nevzal o bankovku víc než druhý. Zatím se na sebe mohli spolehnout, ale s tím teď byl konec. Když trezor vyčistili, Maurice Trazeau se rozesmál. Murchisonovi neunikl falešný podtón jeho smíchu.

„Takže to by bylo, Birchi,“ řekl. „Všechno, co jsme v posledním roce museli udělat, se nakonec vyplatilo. Nechtěl jsi věřit tomu, že u Métiů vyděláš. Teď jsem ti to dokázal!“

Trpaslík mu neodpověděl. Věděl, že Trazeau s Beaumontem mají ještě jedno horké želízko v ohni. Možná se u Frankokanaďana dalo vydělat ještě víc než tady, ale to mu bylo jedno. 50 tisíc dolarů pro něho byla nepředstavitelně vysoká suma. Nedokázal si představit, že by tolik peněz mohl někdy utratit. Jen ať se Trazeau paktuje s Beaumontem. Já využiju první příležitost a zmizím. Kdybych měl koně, odjel bych už teď. Takové byly jeho myšlenky. Neměl chuť být svědkem husarského kousku, který Trazeau připravoval v Calgary.

+ + + + +

Herbert Holt se mohl ukřičet. Věděl, že neochrání před davem rozvášněných dělníků vagon Williama van Hornea s třiceti muži, které měl. Přesto byl připraven zkusit všechno.

Jeho lidé v rukou nešikovně drželi opakovací pušky, které jim vydal. Věděl, že to nejsou žádní střelci, a přikázal jim, aby stříleli nad hlavy mužů, až vydá pokyn k palbě.

Řev rozlícených dělníků, který zněl z Beaumontova stanu, byl stále hlasitější.

Matti, který stál vedle Holta, zatnul pěsti.

„Jestli zabili Bradyho, zakroutím Beaumontovi vlastnoručně krkem!“ zabručel.

„Zůstaňte tu s chlapy, Matti!“ vyhrkl Holt.

Fin chytil mladého inženýra za ruku, když se chtěl vydat k dělníkům.

„Sakra, kam chcete jít, pane Holte?“ vykřikl.

Herbert Holt se mu vytrhl.

„Chci je zastavit, co jiného?“ zlostně odsekl inženýr. „Dělejte, co jsem vám řekl, a o mě se nestarejte, krucinálfagot!“

Fin hleděl za ním.

„Ta tvá irská tvrdá hlava tě bude stát krk, tak jako Bradyho,“ zabručel, otočil se ke svým mužům a řekl jim, ať nabijí pušky.

„Tam kde je ta malá dírka, tak to je hlaveň!“ zvolal.

„Drž hubu, ty finský frajírku!“ zabručel jeden Švéd.

Matti chtěl něco odpovědět, ale v té chvíli třeskl výstřel. Vypálil ho Herbert Holt.

Dav rozvášněných dělníků se zastavil a, přestože zadní řady tlačily na přední, zůstal stát.

„Co chcete?“ zvolal Herbert Holt.

Muži řvali jeden přes druhého. Nebylo jim rozumět jediné slovo. Mladému inženýrovi, který si všiml, že jejich hněv je namířen hlavně na salonní vůz za ním, hrozili pěstmi.

Opět vystřelil do vzduchu a čekal, až ozvěna odezní.

„Nekřičte jeden přes druhého!“ zařval. „Nerozumím jediné slovo! Řekněte mi, kdo je váš mluvčí. Ale nejdřív chci vědět, co se stalo s Liamem Bradym!“

„Trošku jsme ho zmalovali, ať si pamatuje, s kým má tu čest!“ zvolal jeden z mužů.

Po těchto slovech se dělníci rozesmáli, načež před ně předstoupil vysoký muž. Herbert Holt poznal Švéda Larse Hetmarka, který byl znám jako klidný člověk.

„Beaumont nám už nenalije, pokud mu nezaplatíme aspoň část našich dluhů,“ zabručel. „Brady si na něho došlápl a my jsme na to doplatili. Chceme se jen toho tlusťocha tam vzadu ve vagoně zeptat, jestli i on už více než rok neviděl výplatu. A chraň ho Pán Bůh, jestli v jeho vagoně najdeme jedinou láhev whisky!“

„A co chcete dělat potom?“ zvolal Herbert Holt. „Chcete pana van Hornea zavraždit? Myslíte, že sem pak přijede někdo z Montrealu, kdo vám zaplatí dlužnou mzdu? Nebuďte přece tak zabednění, lidi! Pokud někdo může železnici dostavět, pak je to pan van Horne! Až tu nebude, můžete jet domů, protože pak tu už pro vás nebude práce! Chápete to?“

Hetmark zavrtěl hlavou.

„Pracujeme a musíme za to dostat mzdu,“ řekl. „Lidé, kteří vám dodávají materiál, také můžou jednou počkat.“

To má pravdu, pomyslel si rozhořčený Herbert Holt. Ale co mi teď pomůže, když to řeknu? Chápal rozhořčení těch mužů a pokud by v té chvíli měl před sebou Leroye Beaumonta, dozajista by se přestal ovládat.

Chtěl něco odpovědět, jenže pak viděl, jak dělníci otočili hlavy. Pohlédl stejným směrem a vytřeštil oči.

V temnotě se objevilo světlo lokomotivy. A nad ním rudá zář ohně a jiskry, které sršely z komína.

Sakra, vyděšeně si pomyslel, to chtějí, aby vybuchl kotel?

Mezi dělníky nastal neklid. I oni viděli déšť jisker. První z nich se rozběhli k vlaku.

Herbert Holt na rozruch zapomněl. Tušil, že se k táboru blíží nebezpečí. Křičel povely, v tom rámusu mu však nikdo nerozuměl.

Hukot lokomotivy byl stále silnější. Všichni viděli, že vlak nepřibrzďuje.

To se strojvůdce zbláznil, pomyslel si.

Náhle si vzpomněl na Buchanana. Dlouhán, který pracoval pro CPR jako železniční marshal, mu jednou řekl, že nehody jsou výjimečné. Vždycky, když se stane něco nepředloženého, za tím někdo stojí, řekl.

Sakra, pomyslel si, že by Métiové…?

Zařval na své muže, kteří chtěli běžet za dělníky ke kolejím, a povedlo se mu je zastavit. Pak se jim několika slovy pokusil vysvětlit, že je to možná sabotáž, načež je rozmístil za van Horneův salonní vůz a vedle skladiště.

„Střílejte teprve, až vám dám znamení!“ zabručel.

Hluk blížící se lokomotivy byl nepopsatelný. Herbert Holt na ni hleděl s otevřenými ústy. Neštěstí už nemohl nikdo zastavit. Vypadalo to, že stanoviště strojvůdce hoří. Holt nevěřil vlastním očím, ale na stanovišti strojvůdce skutečně nikdo nebyl.

Jako pravěká nestvůra se lokomotiva prohnala táborem, těsně kolem salonního vagonu, který stál na odstavné koleji. Holt viděl, jak se van Horneův vůz zachvěl.

Potom se ozvalo ohlušující skřípěni a rachot.

Lokomotiva najela do nárazníku na konci tratě. Při tom se vzepjala jako postřelené zvíře. Vagony do ní narazily a mačkaly se, jako by jejich stěny byly z papíru.

Herberta Holta jakási neviditelná síla odhodila k zemi. V uších mu dunělo, jako ještě nikdy. K noční obloze stoupal několik set stop vysoký sloupec páry, který byl osvětlen plameny.

Muži řvali a těsně vedle Herberta Holta, který se opřel o lokty, se hluboko do země zaryl kus ohnutého železa.

Syčení, dunění, skřípění a praskání nebraly konce.

Herbert Holt se rozhlížel po své winchestrovce, kterou při pádu ztratil. Ležela tři yardy od něho. Připlazil se k ní. Pod rukama cítil, jak se chvěje země. V první chvíli si myslel, že to způsobil výbuch kotle, potom však pochopil, že to je dusot kopyt.

Vzal winchestrovku, stáhl páku a vystřelil do vzduchu.

„Métiové útočí!“ zařval, ačkoli žádného jezdce neviděl.

Dělníci, kteří vyděšeně sledovali zničený vlak, se ohlédli. Teď i oni uslyšeli dusot. První z nich se obrátili a vyrazili od kolejí.

Pak se objevili jezdci.

Jako stíny noci se míhali kolem trati. Nad krky jejich koní se blýskalo, nocí zazněla střelba.

„Střílejte!“ zvolal Herbert Holt a podruhé vypálil z winchestrovky.

Palba z třiceti winchestrovek zněla jako hřmění. Herbert Holt viděl, jak kulky kosí útočníky. Poníci se s řehtáním káceli k zemi a váleli se v bahně. Jezdci prchali do bezpečí.

Druhá salva útok zastavila a po třetím výstřelu se útočníci otočili a dali se na útěk. Nečekaný odpor je očividně překvapil.

Herbert Holt klečel ještě i tehdy, když už dusot vůbec nebyl slyšet. U kolejí se rozhostilo ticho. Syčení vybuchlého kotle už nebylo slyšet.

Trosky vlaku hořely jen na několika místech.

Mladý inženýr vrávoravě vstal. Měl pohnutý hlas, když začal hovořit.

„Na co ještě čekáte, lidi? Máme spoustu práce. Přineste pochodně a hasicí přístroje. A doufejte, že poštovní vagon není poškozený, protože v něm je vašich 100 tisíc dolarů!“

Muži byli příliš v šoku na to, aby mohli oslavovat.

Mlčky se pustili do práce a začali odklízet trosky havarovaného vlaku.

+ + + + +

John Buchanan kývl na Stevena Macklina a jeho syna a vytáhl se do sedla svého chundelatého poníka. Od chvíle, kdy v údolí Highwood River objevil oba vozy, byl naplněn uspokojením. Jely po jižním břehu řeky směrem k divokému Elk Valley.

Vlastně to bylo udivující, že je Černonožci už dávno nepřevzali, protože se už více než dva dny nacházely na jejich území.

Johnovi se to jen hodilo. Pomyslel na Červeného jelena. Možná byl náčelník svým zraněním nohy příliš handicapovaný na to, aby mohl povozům vyjet naproti.

Na kozlících každého vozu seděli dva muži. I to bylo zvláštní, protože za normálních okolností by se museli obávat, že je vypátrá jízdní policie, a pak by jim hrozilo několik let vězení. Pravděpodobně však sázeli na to, že povozy bez doprovodu nevzbudí takovou pozornost.

John pohlédl na Stevena Macklina a jeho syna. Sedro už vypadal normálně. Pouze když se usmíval, bylo vidět, že mu chybějí řezáky.

Přebrodili chladnou Highwood River a v té chvíli je spatřili muži na vozech. John viděl, jak pokradmu sáhli po zbraních, ale předstíral, že si ničeho nevšiml. Pomalu jel k povozům, které už mezitím zastavily.

Přijel ke kozlíku prvního z nich a poklepal si na okraj stetsonu.

„Zdá se, že jste zabloudili, pane,“ řekl k muži, který držel v rukou uzdy čtyřspřeží. „Tudy se dostanete přímo do tábora Černonožců.“

V očích muže se objevily jiskry, když krátce pohlédl na svého kumpána.

„Žertujete,“ protáhle řekl. „To je cesta do High River. Popsali nám ji.“

John zavrtěl hlavou.

„To vás sem musel poslat nějaký idiot nebo opilý indián,“ odvětil s úsměvem. „High River leží na soutoku Highwood River a Little Bow River. Takže musíte po proudu. A vy jedete proti proudu.“

Spolujezdec se zašklebil.

„Nesnáším mluvky, jako jste vy,“ vyhrkl. „Proč nás nenecháte na pokoji?“

John ztratil trpělivost. Věděl, že muži na vozech jsou odhodláni použít zbraně. Koutkem oka viděl, že Steven Macklin a Sedro jsou připraveni.

„Takže mluvme jasněji,“ chladně řekl. „Teď slezete z kozlíku a zvednete ruce, jestli nechcete ochutnat olovo.“

„To je přepadení?“ zeptal se vozka.

John přikývl.

„I tak se to dá nazvat, příteli,“ odvětil.

Upřeně na něho hleděli. Obě ruce měl položené na hrušce sedla. Viděl jim na očích, co si myslí.

A s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Vůbec to nezkoušejte,“ tiše řekl. „Než na mě někdo z vás dokáže namířit, je po něm.“

To na ně udělalo dojem. Jeho klid je přesvědčil, že to myslí vážně.

„Kdo jste, pane?“ přidušeně se zeptal spolujezdec.

K Buchananovi přijel Steven Macklin,

„Jmenuje se John Buchanan,“ řekl. „Je to železniční marshal CPR a říkají mu i John Železná pěst.“

Oba muži na kozlíku zbledli. Spolujezdec očividně pomyslel na to, že by strávil několik let v kanadském vězení, kdyby ho železniční marshal předal jízdní policii. Za obchod s indiány byly vysoké tresty.

Náhle sáhl po winchestrovce, kterou měl položenou na kolenou, už však nestačil vystřelit. Ve stejném okamžiku ho totiž Johnova kulka trefila do ruky. Dlouhána na chundelatém poníkovi minul.

„Pozor, Buchanane!“ zvolal Sedro Macklin, který se vrhl ze svého appaloosy a namířil na druhý povoz.

Třeskly výstřely.

John viděl, jak se mladík několikrát převalil. Potom vypálil z pušky a výkřik mu prozradil, že trefil.

Vozka prvního vozu zpanikařil. Přestože John mířil peacemakerem na jeho kumpána, který ještě stále v rukou držel winchestrovku, sáhl vozka po revolveru.

John chtěl zavrtět hlavou a varovat ho tak, muž však již nebyl schopen chladnokrevně uvažovat.

Vytáhl revolver z pouzdra, a to mu trvalo tak dlouho, že John by ho mezitím mohl třikrát zastřelit.

Když pak vypálil, vozka vykřikl. Kulka z peacemakeru mu vyrazila zbraň z ruky.

„Pusť winchestrovku!“ vykřikl John na spolujezdce. „Příště ti namířím na hlavu!“

To muže konečně přivedlo k rozumu.

Steven Macklin pobídl svou grullu a projel kolem prvního povozu. John viděl, jak zmizel za ním. Vtom třeskl revolver a rána se slila s výstřelem Sedrovy pušky. Potom se ozvalo žuchnuti, načež se rozhostilo ticho.

Za povozem se objevil Steven Macklin. Vedl před sebou jednoho z obou mužů z druhého vozu.

„Kde je druhý?“ zvolal John.

„Je mrtvý,“ odpověděl Steven Macklin. „Sedro ho trefil.“

Spolujezdec na prvním voze nahlas zaklel a pustil karabinu.

„Sesedat!“ ostře přikázal John.

Muži poslechli. Věděli, že jejich hra je u konce. Když jim John přikázal, aby vypřáhli koně, tušili, co má v úmyslu. Sevřeli rty a mlčky zvířata odvedli k řece.

Potom jim John přikázal, aby mrtvého naložili na jednoho z tažných koní.

„Vyberte si každý jednoho koně,“ chladně řekl. „A pak zmizte. Až přijedu do Calgary, předám hlášení jízdní policii. Snažte se, ať jste do té doby zase v Montaně.“

Chvíli na něho hleděli, jako by nechápali, co jim právě řekl, potom však svého mrtvého kumpána rychle naložili na jednoho z koní. O něco později dusot čtyř koní odezněl mezi stromy na břehu řeky.

Steven a Sedro Macklinové už na druhý povoz pokládali nálože. Spěchali. Věděli, jak hluboko jsou na území Černonožců, a museli počítat s tím, že se objeví.

Pak byli s druhým vozem hotovi. Právě začali nálože, které vzali ze svého ranče, připevňovat k prvnímu vozu, když John spatřil malý houf, který se objevil na kopcích na jižním břehu řeky. Přestože byli ještě půl míle daleko, poznal, že jde o Černonožce.

Zavolal na Stevena Macklina, že si má pospíšit, a vydal se k vozům. Zpod plachty se objevila šedivá hlava.

„Co je?“ zvolal. „To…“ Odmlčel se. I on již spatřil bojovníky na kopcích. Indiáni zastavili a hleděli na ně. Pravděpodobně ještě nespatřili jezdce u vozů, ale skutečnost, že tažní koně byli vypřáhnuti, je musela zarazit.

John viděl, jak jeden z jezdců gestikuluje. Pak bojovníci pobídli svá zvířata a cvalem se vydali k řece a k vozům.

„Červený jelen!“ zvolal Steven Macklin a opět zmizel pod plachtou. John slyšel, jak dává pokyny svému synovi.

Černonožci už byli v polovině vzdálenosti mezi vozy a kopci, když se Macklinové znovu objevili. John držel v rukou svou winchestrovku vzor 1873.

„Připraveni?“ zvolal na Stevena.

Starý muž přikývl a zapálil doutnák prvního vozu, zatímco Sedro přivedl appaloosu a grullu. Vyšvihl se na hřbet appaloosy a přivedl obě zvířata k druhému vozu, kam přiběhl jeho otec, aby i zde zapálil doutnák.

„Kdy to vybuchne?“ vykřikl John.

„Za tři minuty!“ zařval Macklin a vyšvihl se do sedla grully.

Černonožci už byli jen tři sta yardů daleko. První jezdec seděl na nádherném palominovi s bílou hřívou a oháňkou. John poznal zavalitého náčelníka, kterého ve skladišti v Langdonu střelil do nohy. Slyšel hrdelní hlasy. Pak se ozvaly první výstřely.

John ještě stále hleděl na Červeného jelena. Měl pocit, že se šklebí. Klidně si opřel pažbu winchestrovky o rameno a vypálil na jezdce tři kulky. Viděl, že jeden z poníků zavrávoral a skácel se na zem. Jezdec letěl do trávy.

„Pryč odtud!“ zvolal Steven. „Jinak vyletíme do vzduchu.“

John zatnul zuby, když viděl, že Červený jelen a ostatní se jeho výstřely nenechali zastavit a cválají dál. Chtěl jim zabránit v tom, aby se přiblížili k vozům, poznal však, že už je nezastaví.

Otočil svého chundelatého poníka a vydal se šikmo do svahu. Steven a Sedro již přebrodili řeku a na druhém břehu zastavili. John slyšel jejich překvapené výkřiky, ale o to se nestaral. Chtěl svým manévrem dosáhnout toho, aby Černonožci změnili směr a pronásledovali ho.

Tu se ozval hrdelní hlas Červeného jelena. John se otočil v sedle a viděl, že houf indiánů se rozdělil. Polovina z přibližně dvanácti jezdců jela po jeho stopách.

Červený jelen pokračoval k vozům a už byl jen deset yardů daleko, když z prvního z nich vyšlehl plamen.

Náčelníkův palomino se Vzepjal a Červený jelen měl co dělat, aby se udržel v sedle. Plamen uhasl. John chtěl vykřiknout, ale už to nestihl. Zastavil poníka a otočil se, protože i jeho pronásledovatelé uslyšeli syčivý zvuk, který se ozval od vozů, a nyní hleděli tím směrem.

Červený jelen to pochopil příliš pozdě. John viděl, jak trhl palominovou uzdou, když první povoz s ohlušujícím rachotem explodoval. Nad vozem se vznesl dým, který zahalil náčelníka a jeho koně, vzduchem létaly jednotlivé kusy vozu.

V tom okamžiku vyšlehl plamen i z druhého vozu, načež se ozvala detonace.

Bojovníci za Červeným jelenem ještě stihli zastavit koně, někteří z nich v panice prchali. Z černého oblaku, který zahalil oba vozy, se vynořili jezdci. Dva z nich vlekli bezvládné tělo svého náčelníka. Střelivo na vozech ještě stále vybuchovalo.

Byl to vskutku pekelný rachot, když explodovaly náboje v bednách.

Černonožci, kteří pronásledovali Johna, na něho zapomněli, když viděli, že jejich náčelník šel k zemi. Otočili se a jeli k ostatním, kteří s hrůzou přihlíželi, jak oba vozy se zbraněmi a střelivem hoří.

John využil příležitosti a sjel k řece, kterou potom jižně od vozů přebrodil.

Steven Macklin a jeho syn chvátali k němu.

„Co je s Červeným jelenem?“ zvolal na něho starý muž.

John počkal, až budou u něho. Pak pokrčil rameny.

„Byl asi jen deset yardů od prvního vozu, když to vybuchlo,“ odpověděl. „Asi to koupil. Viděl jsem, jak ho vlečou pryč, ale nepoznal jsem, jestli žije.“

Steven Macklin chvíli mlčel a hleděl na protější břeh. Z vozů stoupal černý dým. Potom řekl. „Možná by bylo lepší, kdyby to nepřežil. Svou nenávistí k bělochům svému kmeni vždycky jen škodil.“

John na to nic neřekl. Znal poměry v kraji příliš málo.

Mlčky otočil poníka a vydal se k řece. Bylo načase, aby se vrátil do Calgary. Zmocnil se ho podivný neklid. Jeho úkolem bylo starat se o bezpečnost tábora CPR.

Pomyslel na to, co mu řekl Sedro. Maurice Trazeau plánoval útok na trať mezi Langdonem a Calgary. Došlo již k němu? A odjel už Leroy Beaumont se svým stanovým saloonem z tábora? Vlastně mu ani nezbývalo nic jiného, pokud nechtěl svůj majetek při chystaném indiánském útoku na Calgary ztratit. To, že z přepadení nic nebude, nemohl: vědět.

Do Calgary to bylo ještě 30 mil a John si v té chvíli přál, aby jeho poník měl křídla.

+ + + + +

Birch Murchison měl ještě v uších salvy, které doprovázely jejich výlet vlakem. Rozzuřeně klel. Ten idiot Trazeau! Varoval ho před útokem na CPR. Mladý Irčan Holt nebyl hlupák. Musel tušit, co se stane, když se do Calgary přiřítil neřízený nákladní vlak.

Během jedné minuty přišel Trazeau O třetinu svého mužstva. Murchison přemýšlel, zda to nebyl jeho záměr. Odplivl si a pobídl svého pinta. Levou rukou sáhl na sedlové brašny, v nichž měl padesát tisíc kanadských dolarů.

Kapitola s názvem Kanada pro něho byla uzavřena. Při útoku se tak jako Trazeau držel v pozadí a využil vhodné chvíle k tomu, že zmizel a zamířil na jih.

Tiše se chechtal, když myslel na Métie. Pochopili už konečně, co bylo od začátku Trazeauovým úmyslem? Murchisonovi to bylo jedno. Nezasloužili si nic jiného.

Hleděl do budoucnosti. Vlastně toho od života nikdy moc nečekal. Díky své výšce a především zaječímu pysku musel od začátku žít ve stínu.

To se teď mělo změnit. Měl peníze. Od Leroye Beaumonta slyšel, že na východě Spojených států jsou lékaři, kteří umějí zaječí pysk operovat. Peníze k tomu měl. Mohl by odjet do New Yorku a nechat se tam operovat.

Byl natolik zabrán do svých myšlenek, že tři jezdce, kteří se před ním objevili spatřil, až když už bylo pozdě. Prudce zastavil pinta a vytřeštil oči. Počítal se vším, když se vydal k hranici Montany – jen ne s těmito třemi muži, kteří si ho rovněž všimli a nyní pomalu jeli k němu.

Birch Murchison vzal lovecký luk, který měl pověšený napravo na sedle. Toulec měl na zádech. Přivřel oči. Odhadoval své šance a nedokázal zabránit tomu, že mu přeběhl mráz po zádech.

Jeho šance byly tak tisíc ku jedné. Víc ne. John Železná pěst by byl těžkým protivníkem i sám, spolu se starým Macklinem však byl neporazitelný.

Biřch Murchison se irokézského míšenec vždycky bál. Nikdy nechápal, jak Métiové mohli dát přednost podvodníkovi, jako byl Trazeau, před tímto mužem. Mysleli si, že Macklin už je na boj příliš starý, ale Murchison to věděl lépe než oni. Jednou ho sledoval, když bojoval s grizzlym.

Murchison se ani nesnažil jezdcům vyhnout nebo prchat. Trpělivě čekal, až deset yardů před ním zastaví. Usmíval se, když viděl podlitinami posetou tvář mladého Macklina. Sedro už držel v ruce revolver a mířil jím Murchisonovi na hlavu.

„Já ho sejmu!“ vyhrkl.

Trpaslík se zašklebil. Chvěl se mu zaječí pysk.

„Co chceš, Sedro?“ řekl a zachechtal se. „Kdybych ti nenapráskal, tak bys teď byl s Trazeauem a v Calgary bys koupil kulku od mužů CPR.“

Hleděli na něho a chvíli mlčeli. Potom promluvil Buchanan: „Vyklop, co víš, Murchisone! A drž luk pěkně dole, jinak koupíš kulku!“

Murchison se již probral z překvapení. Příliš často musel hledět smrti do očí.

„Métiové jsou vyřízení,“ řekl klidným hlasem, s pohledem upřeným na Stevena Macklina. „Během jedné minuty třetina z nich padla. Holt musel tušit, co přijde, když se do Calgary vřítil nákladní vlak.“

Hleděli na něho, jako kdyby jim řekl, že na Calgary spadl Měsíc.

John ztěžka oddechoval. Náhle držel v ruce peacemaker, aniž by si Murchison všiml nějakého jeho pohybu. Kývl hlavní.

„Pusť luk na zem, Murchisone,“ řekl. „A to rychle, než ztratím trpělivost! Pojedeš s námi do Calgary!“

Trpaslík sebou trhl. Železná pěst John po něm mohl chtít všechno, jen to ne! Neměl strach z mužů CPR nebo z jízdní policie. Dokázal by uprchnout, kdyby ho uvěznili. Ale v Calgary by byl v blízkosti Maurice Trazeaua a ten by ho jistě bez milosti odpravil, kdyby ho spatřil.

Zavrtěl hlavou.

„Jedu do Montany, Buchanane,“ přidušeně řekl. „S Métii a s Kanadou jsem skončil. Poznal jsem, že musím změnit lokál. Nech mě jet, Buchanane. Můžeš si být jistý, že mě v Kanadě už neuvidíš.“

John zavrtěl hlavou.

„V žádném případě, Murchisone,“ chladně odvětil. „Nejdřív musím vědět, co se stalo v Calgary. Možná uslyším o pár mrtvých s šípy v těle. Pak…“

John vystřelil. Trpaslík ho a Sedra málem překvapil.

Birch Murchison se vrhl stranou. Kulky z Johnova peacemakeru a Sedrova revolveru ho sice trefily, ale nezabily.

Murchisonův kůň s řehtáním vyrazil k Johnovi a Macklinům a zakryl tak Johnovi výhled na trpaslíka, který se na zemi převalil. Zůstal ležet na zádech a, když pinto těsně před ostatními koňmi uhnul, viděl John, že již přiložil šíp k tětivě.

Tu Steven Macklin vystřelil.

Birch Murchison sebou trhl. Ještě stačil vystřelit, ale šíp jen prosvištěl těsně kolem Johnova ramene.

Trpaslík se rozkašlal.

Vytřeštěnýma očima hleděl na Johna a Stevena. Poprvé v životě šípem minul. Cítil, jak mu z rány na hrudi vytéká krev, měl rudou mlhu před očima. Pak ochabl a hlava mu klesla na zem. Byl mrtev.

Tři muži slezli z koní. Steven Macklin a John zůstali stát před zkrouceným zabijákem a hleděli na něho. John kývl na Stevena.

„Díky,“ tiše řekl. „Pinto mi stál v cestě.“

Šedivý muž přikývl. John věděl, že je v duchu u Maurice Trazeaua.

„Hej, co to je?“ zvolal Sedro, který chytil pinta a nahlédl do sedlových brašen.

Otočili se. John přivřel oči, když spatřil svazky bankovek v Sedrových rukou.

„Nákladní vlak!“ vyhrkl. „Přepadli ho a vyloupili trezor v poštovním vagoně! A pokud měl jednu polovinu Murchison, pak druhou má u sebe Trazeau!“

Steven Macklin přikývl.

„Co uděláme s Murchisonem?“ zeptal se..

„Přivážeme ho na jeho koně á odvezeme ho do Calgary,“ řekl John. „Ať dělníci a Métiové vidí, že boj skončil.“

Steven sklonil hlavu.

John věděl, jak mu je. Jeholidé ho ranili, když se přidali k šarlatánovi Trazeauovi, ale Macklin byl dost silný na to, aby jim odpustil a pomohl z této zoufalé situace.

Spolu se Sedrem přivázal trpaslíka k pintovu sedlu, načež pokračovali v cestě.

Pobízeli koně, protože John tušil, že Maurice Trazeau a Leroy Beaumont též spěchají.

+ + + + +

Velký saloon Leroye Beaumonta byl zavřený. Toho dne by se tak jako tak nevyplatilo otevřít, protože Herbert Holt všechny muže nasadil při odklízení trosek vlaku.

V malém přístavku se ozývaly tiché hlasy, které však nepronikaly ven. Leroy Beaumont seděl u zeleně potaženého stolu a přivřenýma očima hleděl na muže před sebou.

„To jsme si nedohodli, Maurici,“ rozhořčeně vyhrkl.

Štíhlý muž, který sedel naproti němu, si učísl vlasy a pousmál se.

„Situace se poněkud změnila, můj milý Leroyi,“ pobaveně odvětil. „Doufal jsem, že prb mě budeš mít pochopení.“

Beaumont zavrtěl hlavou.

„Nedá se nic dělat, Maurici. Zůstane u toho, na čem jsme se domluvili. Já…“ Odmlčel se a otočil hlavu. Kdosi lomcoval dveřmi na konci chodby. Kývl na Brenta Shelbyho, který se vedle Belle Canningové opíral o pult.

Pistolník šel na chodbu a u dveří naslouchal. Když nic neslyšel, otevřel a vyhlédl ven. Nikoho neviděl.

Zase dveře zavřel a vrátil se.

„Asi nějaký dělník, který měl chuť si zahrát,“ řekl a pokrčil rameny.

Leroy Beaumont se znovu otočil k Maurici Trazeauovi, který levou rukou objal Laurii Vermillionovou, jež přistoupila ke stolu.

„Musíš nést stejné riziko jako já, Maurici,“ podrážděně dodal. „Jestli se vozům se zbraněmi něco přihodilo, jsem na mizině. Zatím tě nemůžu vyplatit. Nejdřív musím od Červeného jelena dostat zlato.“

„Až Červený jelen zaútočí na Calgary, už chci být za hranicí,“ řekl Trazeau s úsměvem.

„Myslíš, že já ne?“ vyhrkl Beaumont. „Mohl jsem při stavbě železnice vydělat balík, kdyby ses náhle neobjevil a nezatáhl mě do svých čachrů! Víš vůbec, čeho se vzdám, když odtud budu muset zmizet? Pět set dělníků mi dluží na 300 tisíc dolarů! Ty můžu odepsat! Nebo myslíš, že za mnou pojedou do Států, aby mi je splatili?“

Trazeau pokrčil rameny a s úsměvem vzhlédl na laurii.

„Co na to říkáš, miláčku?“ zeptal se jí.

Hleděla na Beaumonta přivřenýma očima. Zachvěla se, když slyšela tu částku.

„Myslím, že dělníci jsou Leroyův problém,“ odpověděla. „Nemůžeme si dovolit zůstat v Calgary déle. Métiové začnou uvažovat a někteří už možná přišli na to, že s monsieurem Trazeauem šlápli vedle.“

„Slyšíš to, Leroyi,“ řekl Trazeau. „Nemáme na vybranou.“ Neřekl nic o tom, že John Buchanan už není v jeho rukou. To, že se železniční marshal ještě neobjevil, mohlo znamenat jen jedno: že se od Sedra dozvěděl o dodávce zbraní Černonožcům a nyní se snaží povozy zastavit. A Trazeau věděl, že se to Buchananovi podaří. Takže se zlatem Červeného jelena, kterým měl za tyto zbraně zaplatit, už nemohl počítat.

Leroy Beaumont praštil pěstí do stolu.

„Stejně tak bych mohl já tvrdit, že to je tvoje věc, až se tě Métiové budou chtít zbavit, Maurici!“ zasyčel. „I já musím pryč! Černonožci při přepadení nebudou na nikoho brát ohledy. Jestli do té doby neodvezu svůj saloon z Calgary, ztratím spoustu peněz!“

Trazeau zavrtěl hlavou.

„Jsi hlupák, Leroyi,“ odpověděl. „Chceš zmizet? Každý pak bude vědět, že jsi o útoku Černonožců věděl, a CPR udělá všechno pro to, aby tě dopadla.“

Beaumont na něho upřeně hleděl.

„Myslíš, že si mám nechat zničit svůj majetek jen proto, abych byl z obliga?“

„Ale no tak, Leroyi,“ řekl Trazeau. „Kolik peněz ztratíš, když přijdeš o ten zatracený stan? Nanejvýš 20 tisíc dolarů, i s veškerým inventářem. Mysli na peníze dělníků, které dostaneš, až CPR konečně začne vyplácet mzdy!“

Lemy Beaumonr sevřel rty. Znal Trazeaua dost dlouho na to, aby věděl, že za těmi řečmi je něco dalšího, něco, o čem neměl tušení. Chtěl ho mestic podvést? Ale jak? Beaumont přemýšlel, ale nepřišel na to. Věděl jen, že prohraje, pokud teď Trazeaua vyplatí.

„Nemůžu, Maurici!“ sykl. „Jestli se to nepodaří, zůstanu tu s prázdnýma rukama, zatímco ty se budeš v Státech smát. Musíme riziko nést společně. Dostaneš sto tisíc, víc ne.“

Úsměv Trazeauovi zmizel ze tváře. Pustil Laurii Vermillionovou a naklonil se. V očích se mu jiskřilo, když pohlédl na Beaumonta.

„To ne, Leroyi, můj starý příteli!“ řekl ostrým tónem. „Zapomínáš, že tu je ještě něco, co by tě mohlo stát krk. Nenuť mě, abych k tomu prostředku sáhl! Chci tři sta tisíc dolarů, na kterých jsme se dohodli. Až zkasíruješ zlato od Červeného jelena a peníze od dělníků, budeš velký vítěz. Ale to je mi jedno. Teď chci svůj podíl, je ti to jasné?“

„Až, až!“ zařval Leroy Beaumont, který při Trazeauových slovech zbledl. „Za ta tvá až si nic nekoupím!“

„Můžeš si za to vykoupit svůj život,“ chladně řekl mestic. „Copak to nic neznamená?“

Ke stolu přišel Brent Shelby.

Široce se rozkročil a lehce se usmál, když k Beaumontovi řekl: „Je ještě jeden způsob, jak se zbavit tohoto problému, pane Beaumonte. A navíc je podstatně levnější.“ Měl ruku nad slonovinovou pažbou revolveru a každý v místnosti pochopil, co těmi slovy myslí.

Maurice Trazeau se zaklonil a zkřížil si ruce na prsou. Chladně hleděl na pistolníka. Laurie instinktivně odstoupila stranou.

„Ještě jsem o vás nikdy neslyšel, Shelby,“ tiše řekl mestic. „Možná si myslíte, že se proslavíte, když mě odděláte. Ale varuji vás. Už to se mnou zkoušeli jiní. A vzhledem k tomu, že jsem tady, si jistě domyslíte, jak jejich pokusy dopadly.“

Pistolník se zamyslel, věděl však, že už nemůže couvnout, pokud nechce ztratit tvář. Skutečnost, že Trazeau nemá strach, ho zarazila. Nepodceňoval ho, byl si však vědom své rychlosti s koltem.

Čekal na Beaumontova slova. Majitel saloonu hleděl na Trazeaua. Z výrazu jeho tváře se dalo vyčíst, na co myslí. Pro Beaumonta by to bylo to nejlepší řešení, kdyby teď Trazeau klesl mrtev na koberec. Byl však Shelby skutečně dost dobrý na to, aby se s ním vypořádal?

Malé znamení rukou stačilo.

Brent Shelby reagoval jako stroj, který někdo zapne knoflíkem. Tleskl dlaní na slonovinovou pažbu svého revolveru a plynulým pohybem jej vytáhl z pouzdra. Lehce se při tom přikrčil a zvedl levou ruku, aby lépe udržel rovnováhu.

Maurice Trazeau ruce dolů nedal. Když se konečně pohnul, pomyslel si Brent Shelby v triumfálním opojení, že mestic už nedokáže tasit.

To však Trazeau ani nepotřeboval. Shelby právě zvedl hlaveň svého koltu, když spatřil ústí dvouhlavňové pistole derringer, kterou měl Trazeau ukrytou v dlani. V tom okamžiku z levé hlavně vyšlehl plamen. Ucítil tvrdý úder do hrudi a pak už necítil vůbec nic.

Chvíli tam strnule stál, potom se skácel na zem a při tom instinktivně vystřelil. Kulka prostřelila koberec. Ozvalo se žuchnuti, když Shelby dopadl na zem.

Maurice namířil derringer na Leroye Beaumonta, který byl bledý jako stěna. Ruce, které měl položené na zelené plsti, se mu lehce třásly.

Ozval se ženský výkřik. Belle Canningová přiběhla od baru a vrhla se na pistolníka.

„Nu, Leroyi?“ pohrdavě řekl Trazeau. „To asi byla náhoda, že?“

Beaumont zvedl ruce.

„Nepřikázal jsem mu to, Maurici,“ odvětil pronikavým hlasem. „Bylo to jeho vlastní rozhodnutí!“

Mestic pomalu zavrtěl hlavou.

„Zklamal jsi mě, Leroyi. Očekával bych od tebe větší loajalitu. Koneckonců za to vděčíš jen mému mlčení, že jsi ještě neskončil na šibenici. Jsi nevděčník. Myslím, že bych ti teď měl vpálit kulku mezi oči.“

„To bych vám nedoporučovala, pane Trazeaue,“ ozval se vysoký hlas za mesticem. Slova podtrhlo kovové cvaknutí.

Maurice Trazeau strnul. Leroy Beaumont trhl hlavou a Laurie Vermillionová se prudce otočila.

Ve dveřích do saloonu viděli malou postavu.

Krásná tvář Maureen Beaumontové připomínala masku z porcelánu. Hlavně uřezané brokovnice, kterou držela v rukou, se nehýbaly. Mířily Trazeauovi na záda.

„Maureen,“ zašeptal Leroy Beaumont.

„Pusťte pistoli, Trazeaue!“ řeklo děvče s brokovnicí.

V místnosti se rozhostilo ticho. Bylo slyšet jen vzlykání Belle Canningové, která držela Shelbyho hlavu v klíně, jako by ho tak mohla probudit.

„Blufuje, Maurici!“ vyhrkla Laurie Vermillionová. „Nevystřelí, protože pak by trefila i svého bratra.“

Maurice Trazeau zavrtěl hlavou a usmál se. Pomalu položil derringer na stůl a otočil se. Kývl na dívku.

„Všechna čest, Maureen,“ řekl.

„Neříkejte mi Maureen!“ odsekla. „Pro vás jsem ještě stále slečna Beaumontová! Nechci, abyste mě srovnával s ženami typu slečny Vermillionové!“

Laurie Vermillionová vyprskla jako kočka a chtěla se na ni vrhnout, ale Trazeau ji držel za ruku.

„Nech toho, Laurie!“ ostře řekl. Pohlédl na děvče ve dveřích. „Jak dlouho na mě chcete mířit?“

„Dokud spolu se slečnou Vermillionovou neopustíte tuto místnost!“ chladně odpověděla.

Mestic zavrtěl hlavou.

„Je mi líto, slečno Beaumontová,“ tiše řekl, „ale mám s vaším bratrem obchodní jednání, které bohužel nesnese odkladu.“

„Slyšela jsem o tom,“ pohrdavě řekla dívka. „A právě přemýšlím, jestli vás nemám přivést k panu Holtovi, aby vás vydal Métiům.“

Rozesmál se.

„Zeptejte se svého bratra, zda s tím souhlasí,“ řekl.

Maureen Beaumontová věděla, že je nebezpečné mestice a ženu spustit z očí, ale nemohla jinak, musela svému bratrovi pohlédnout do očí, musela vědět, čím ho Trazeau drží v hrsti.

„Jak to, že tě může vydírat?“ zeptala se pohnutým hlasem.

Leroy Beaumont sklonil hlavu. Měl pevně sevřené rty a chvěly se mu nosní stěny.

Trazeau se tiše smál.

„Můžu vám to říct, slečno Beaumontová,“ řekl tónem prozrazujícím zlomyslnost. „Je to mnohonásobný vrah a pokud bude dopaden, čeká ho šibenice.“

„Lžete!“ vykřikla Maureen Beaumontová. „Leroyi! Řekni mu, že lže!“

Leroy Beaumont neodpověděl. Prázdnýma očima se díval na zelenou plst. Viděl malý derringer, po kterém mohl sáhnout, ale neodvážil se natáhnout k němu ruku. Byl ochromen strachem.

Maureen sklonila brokovnici. Upřeně hleděla na svého bratra. Pochopila, že mestic měl pravdu.

„Váš bratr byl před lety úspěšný bankovní lupič, slečno Beaumontová,“ dodal Trazeau s chladným úsměvem. „Zabil při přepadeních tři muže a jednu ženu. Za to byl v Leavenworthu v Kansasu odsouzen k smrti. Uprchl však a odjel do Kanady. Dva muži ho poznali, než ho ale mohli udat, zastřelil je ze zálohy. Pak narazil na mě. Nic jsem proti němu neměl. Právě naopak. Uzavřeli jsme mnoho výhodných obchodů a teď bychom to celé měli dokončit.“ Otočil se a vzal si derringer, aniž by se staral o Maureen Beaumontovou. „Takže, Leroyi! Chci vidět ty peníze!“

Beaumont vzhlédl. Jeho tvář byla propadlá. Věděl, že prohrál, ale ještě více ho zasáhlo, že se o jeho minulosti dozvěděla jeho sestra.

„Dobrá,“ zašeptal. „Dostaneš své peníze, Maurici.“

Vstal, jako by náhle zestárl.

„Maurici!“ zvolala Laurie Vermillionová.

Mestic se otočil a viděl, že Maureen Beaumontová odešla. Pokrčil rameny.

„Nech ji,“ řekl. „Bratra neudá.“ Rovněž vstal. „Odveď tu ženu ven, Laurie.“ Kývl na Belle Canningovou. „Už mi s tím fňukáním jde na nervy.“

Pak Leroye Beaumonta následoval do chodby. Vtom se ozvalo bušení na dveře.

„Pane Beaumonte!“ volal rozčilený hlas. „Pane Beaumonte!“

Leroy Beaumont se otočil k Trazeauovi a zkoumavě na něho pohlédl.

„Zeptej se ho, co chce!“ sykl Trazeau.

„Co chceš, Parsonsi?“ chraplavě řekl Beaumont.

„Je tu Buchanan!“ zvolal muž přede dveřmi. „Společně s oběma Mackliny přijel k úřadovně CPR a mají s sebou Birche Murchisona!“

Mestic nahlas zasyčel.

„Je naložený přes sedlo!“ zvolal Parsons. „Myslím, že je mrtvý!“

Leroy Beaumont vytřeštil oči. Už v nich nebyl strach. Pochopil, že Maurice Trazeau ho chtěl podvést. Mestic musel vědět, že Buchananovi se podařilo uprchnout. Pravděpodobně už mezitím vyslídil i oba vozy se zbraněmi.

Beaumonta polil studený pot.

„Ty hajzle!“ zaklel náhle. „Ty zatracený, zákeřný ksindle! Ty jsi to věděli Chtěl jsi mě podvést, chtěl jsi zkasírovat peníze a nechat mě na mizině!“

„Pane Beaumonte?“ zvolal Parsons za dveřmi. „Co mám dělat?“

„Jdi k čertu!“ vykřikl Leroy Beaumont. A pak se vrhl na Trazeaua.

Mestic mohl střílet, věděl však, že Parsons a možná i ostatní by výstřel slyšeli. Takže jen ustoupil stranou a Beaumontova pěst ho tak minula. Potom ho chytil za ruku a vyvrátil mu ji. Beaumont šel do kolen.

„Buď rozumný, Leroyi!“ zasyčel mu do ucha. „Máme jen jedinou šanci, jak se odtud dostat. Nevěřím, že Murchison mluvil. Pokud je mrtvý, pak to znamená, že bojoval. Musíme počkat do setmění. Potom zmizíme!“

Leroy Beaumont sténal. Po chvíli přikývl a mestic ho pustil.

Beaumont vstal a Trazeau ho dostrkal do kanceláře. V rohu místnosti stál dva yardy vysoký sejf.

„Otevři ho!“ řekl mestic.

Beaumont svůj odpor vzdal. Vytáhl klíč, který nosil na řetízku v kapse, a odemkl trezor. Pak odstoupil. Mestic otevřel těžká dvířka.

Trazeau vytřeštil oči, když viděl svazky bankovek. Ptal se, odkud Beaumont ty peníze vzal, a když pohlédl do jeho tváře, pochopil, že zůstal věrný svému starému řemeslu. Uvědomil si, že před dvěma měsíci byla ve Winnipegu přepadena Manitobská státní banka a lupiči se podařilo ukořistit několik set tisíc dolarů, které patřily CPR.

„S tím už se dá něco počít, Leroyi,“ řekl vzrušený Trazeau. „Myslím, že až odtud zmizíme, tak by naše spolupráce měla pokračovat. Vypadá to, že své práci rozumíš.“

Leroy Beaumont neodpověděl. Hučelo mu v uších. Myslel na Maureen a na to, že o něm nyní ví pravdu. Neměl jinou možnost, takže jen lhostejně přihlížel, jakMaurice Trazeau cpe bankovky do velké cestovní tašky, která stála u stolu.

+ + + + +

Spoušť byla ještě větší než si Buchanan dokázal představit. Hleděl na přední část lokomotivy s vybuchlým kotlem a do sebe zaklesnutými vagony, z nichž nezůstalo nic než hromada polámaného dřeva a zkrouceného železa.

Všude se pohybovali muži, kteří odnášeli trosky. Několik domů, které smetla tlaková vlna, již opět stálo.

John šel k Herbertu Holtovi, který stál na bedně a vydával pokyny. Když ho mladý Ir spatřil, hleděl chvíli jako tele na nová vrata, ale pak seskočil z bedny a rozběhl se k němu. Zastavil se vedle Johnova chundelatého poníka a lapaje po dechu zvolal: „Jak ses sem dostal, Buchanane? Myslel jsem si, že jsi jel s Flemingem a Rogersem do Selkirk Mountains?“

John se na něho usmál.

„To nevyšlo, Herbe,“ odpověděl. „U Stony Cliffs nás přepadli Métiové a zastřelili mi hnědáka. Bojoval jsem s nimi, dokud Rogers a Fleming nebyli v bezpečí. Když jsem si pak chtěl půjčit jednoho z jejich koní, omráčili mě a odvlekli do svého doupěte.“

Herbert Holt zrudl.

„Ty víš, kde se skrývají?“ rozrušeně se zeptal.

John se usmál. „Ano, ale to nám moc nepomůže. Opustili to údolí, protože v zimě je nepřístupné.“ Kývl na Sedra Macklina. „To jemu vděčím za to, že jsem to přežil.“

Holt hleděl na mladíka s dlouhými, černými vlasy, bezzubým, poněkud přihlouplým úsměvem.

„Kdo to je?“ zeptal se.

„Asi ho nepoznáváš, protože ho zmlátil Murchison,“ odpověděl John, „ale když se podíváš trochu lépe, určitě v něm poznáš našeho mladého zajatce.“

„Sedro Macklin?“ nevěřícně řekl Holt. „A je tu se svým otcem?“

„Murchison mu ukázal, co od něho a od Trazeaua mohou Métiové očekávat,“ řekl John. Otočil hlavu a pohlédl na stanový saloon. Tam panoval klid. Pouze před vchodem postával jeden z Beaumontových vyhazovačů.

„Co je s Beaumontem?“ zeptal se Holta.

Mladý Ir pokrčil rameny. „Zavřel svůj saloon po tom, co si na něho včera došlápl Liam Brady. Naštěstí moji lidé neměli čas myslet na whisky, jinak by tu zase byla mela.“

Holt přišel k pintoví, přes jehož sedlo byl naložený Murchison. Chytil ho za vlasy a zvedl mu hlavu.

„Kde jste ho dostali?“

„Jel k hranici,“ odpověděl John s úsměvem. „A hádej, co měl v sedlových brašnách?“

„Sto tisíc dolarů,“ řekl Holt.

John s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Jen polovinu,“ řekl. „A jistě si dokážeš domyslet, kde je druhá.“

Herbert Holt přikývl.

„Trazeau už je asi dávno za horama,“ zabručel.

„Byli tu mrtví?“ zeptal se John.

Holt přikývl. „Mnoho Métiů zahynulo, když včera v noci napadli náš tábor. Zemřel tu jen jeden náš člověk, ale dole v Langdonu Trazeau a Murchison povraždili všechny, kdo tam zůstali.“

„Jak víš, že to byli oni.“

„Jeden z těch mužů ještě žil, když tam přijelo pár našich lidí. Řekl jim to a pak dodýchal. Krom toho čtyři naše lidi zabily Murchisonovy šípy.“

John pohlédl na trpaslíkovo tělo. V té chvíli byl rád, že zabijáka nenechal běžet.

Ke Stevenu Macklinovi, který přijel k trati, se přiblížil jeden jezdec. John poznal Jima Canoea, Černonožce, který pracoval pro Macklina. Kývl na něho a zeptal se Holta: „Varoval vás Canoe před Métii?“

Inženýr na něho překvapeně pohlédl.

„Ne,“ odvětil. „A měl?“

John mu neodpověděl. Hodil mu uzdu Murchisonova pinta a přivedl svého poníka ke Stevenu Macklinovi a Jimu Canoeovi. Než mohl někdo z nich promluvit, řekl John ostrým tónem: „Canoe Holta nevaroval, Stevene!“

Canoe jen pokrčil rameny.

„Když jsem dorazil do tábora, zrovna vybuchla lokomotiva,“ řekl klidným hlasem. „Pak to šlo ráz na ráz. Už jsem neměl čas někoho varovat. A proč bych jim to říkal potom, když už bylo po všem?“

„Omlouvám se, Canoe,“ řekl John.

Černonožec přikývl.

„Zato pro vás mám něco jiného, Buchanane,“ tiše řekl. „Maurice Trazeau je se svou ženou u Beaumonta. Přijel brzo ráno a od té doby ze saloonu nevystrčil nos.“

John Buchanan přivřel oči.

„Jsi si jistý?“ chraplavě se zeptal.

Černonožec přikývl. „Od té doby jsem saloon nespustil z očí.“

Trazeau tedy musel ještě v noci přijet do údolí. A věděl, že Buchanan je na svobodě. Skutečnost, že se zatím neobjevil v Calgary, pro Trazeaua musela být více než výmluvná.

John zneklidněl.

Maurice Trazeau je v pasti a s ním i Laurie Vermillionová!

Věděl, že za denního světla z Calgary nezmizí. Někdo by je poznal a pak by dělníky nikdo neudržel na uzdě – věděli totiž, co se stalo na Langdonově stanici.

„Nechám saloon obklíčit,“ řekl ke Stevenu Macklinovi, „a pak je budeme mít v hrsti.“ Pohlédl na Canoea. „Beaumont je tam taky, že?“

Černonožec přikývl.

„On, jeho sestra, Shelby a ta zpěvačka,“ řekl. „Předtím se z přístavku ozvaly dva výstřely. Nevím ale, co to znamená.“

„Dobrá,“ řekl John. „Jen klid. Nesmějí pojmout podezření, jinak dojde k dalšímu krveprolití. Držte se od stanu dál.“

Otočil chundelatého poníka a vrátil se k Herbertu Holtovi. Stručně inženýrovi pověděl, co se právě dozvěděl od Canoea. Holt k sobě okamžitě zavolal své předáky a dal jim pokyny.

Práce pokračovala, z místa neštěstí však postupně odcházely skupinky dělníků, kteří se rozmístili kolem saloonu, když se předtím nenápadně vyzbrojili winchestrovkami. Holt jim přikázal udržovat rozestupy, aby nehrozilo, že se při přestřelce postřelí navzájem.

John mezitím přišel do kanceláře CPR, která byla ve velkém baráku u trati. Liam Brady ležel na pryčně, hlavu měl ovázanou. Mohutný Irčan se na něho zašklebil.

„Myslel jsem si, že…“

John mávl rukou.

„To vám poví Holt, Brady,“ řekl. „Víte, kam dal Holt mé věci?“

„Jsou vzadu ve skříňce,“ řekl Holt od dveří. Přistoupil k Johnovi a dodal: „Sedro Macklin něco naznačoval ohledně Beaumonta. Copak ten člověk není v pořádku?“

John mu vše stručně vysvětlil, zatímco rozvázal svůj ranec a vytáhl druhý revolver Smith & Wesson ráže 44. Kdysi ty zbraně koupil jako pár a teď byl rád, že to udělal. Peacemaker mrtvého Métiho nebyl nij ak zvlášť dobrý.

Strčil revolver do pouzdra a několikrát ho zkusmo vytáhl. Věděl, že tento kus není horší než ten, který mu vzali. Používal je totiž střídavě.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Herbert Holt, když pomalu strávil to, co právě slyšel. Naskočila mu husí kůže, když pomyslel na to, co by se stalo, kdyby Cernonožci Červeného jelena vyzbrojení novými puškami zaútočili na Calgary.

„Vytáhnu krysy z děr,“ odpověděl John. „To jediné, co mi dělá starosti, jsou ženy. Musíme vymyslet způsob, jak je dostat z přístavku saloonu.“

Herbert Holt, který stál u okna kanceláře, náhle vykřikl překvapením.

John na něho pohlédl.

„Co je, Herbe?“

„Maureen Beaumontová a zpěvačka vyšly ze stanu!“ vyhrkl mladý inženýr.

John přiskočil k oknu.

Obě ženy kráčely od stanu. Beaumontova sestra držela Belle Canningovou kolem pasu a podepírala ji. Zdálo se, že Belle Canningová pláče a není schopná jít.

John přiběhl ke dveřím a otevřel je, potom se však zastavil. Nesměl se chovat příliš nápadně. Bylo možné, že ho Beaumont s Trazeauem pozorují.

Počkal, až ženy zmizí za poštou. Očividně mířily do hotýlku Malcolma Jonese.

John obešel barák tak, aby ho ze saloonu nebylo vidět. Chtěl se nepozorovaně dostat do hotelu a promluvit s oběma ženami. Musel vědět, co se stalo v přístavku.

+ + + + +

Beaumontův vyhazovač ještě stále postával před vchodem saloonu. Zbledl, když spatřil Buchanana, necouvl však.

„Zmiz, Parsonsi!“ řekl John. „Na tvém místě bych se z Calgary zavčas vypařil, než se Liam Brady vykurýruje. A s Beaumontem už nepočítej. Na toho čeká provaz.“

Parsons se zašklebil, když John vytáhl Smith & Wesson, aby zkrátil diskusi.

„Nebudu to opakovat.“

Parsons vtáhl hlavu mezi ramena a klidil se. John ještě chvíli hleděl za ním, načež nožem prořízl plachtu u vchodu a vlezl dovnitř.

Myslel na chvějící se hlas Maureen Beaumontové, když mu vyprávěla o smrti pistolníka Shelbyho. Pak mu přerývaně pověděla, co od Maurice Trazeaua slyšela o svém bratrovi. Ještě stále se z toho šoku nedokázala vzpamatovat.

John nechtěl čekat déle. Věděl, že Laurie Vermillionová ze saloonu neodejde.

I kdyby náhodou chtěla, Trazeau by ji nepustil.

Však já už to nějak zařídím, aby se jí nic nestalo, pomyslel si.

Velký, plachtou krytý saloon zel prázdnotou. Regály za barem byly prázdné. Vypadalo to, jako by Leroy Beaumont právě balil.

Tiše přišel ke dveřím, které vedly do přístavku. Byly jen přivřené.

Vedle nich se o prkennou stěnu opírala brokovnice.

John slyšel tiché hlasy a když přistoupil blíž ke dveřím, porozuměl tomu, o čem se mluví.

„To nemůžeš udělat, Maurici!“ hystericky řekla Laurie. „Kvůli tobě jsem opustila Buchanana! Nenechám se teď vyhnat. Teď, když máme peníze a můžeme vést život, o jakém jsem vždycky snila, se nenechám odstrčit stranou!“

„Drž hubu!“ okřikl ji Trazeau. „Nikdo neřekl nic o tom, že se tě chci zbavit. Musíš ale pochopit, že bys mi při útěku jen překážela. Cestu bys nezvládla a díky tobě by nás chytili. Jeď odtud vlakem do Winnipegu. Dám ti vědět, až dorazím do Montany. Setkáme se někde ve Státech.“

„To sis vymyslel hezky, ty bastarde!“ zasyčela. „Zmizíš si i s penězi a mně zůstanou oči pro pláč. Ne, ne, příteli, to ti raději vpálím kulku do hlavy, než abych tě nechala odjet.“

John slyšel, jak se mestic rozesmál. Pootevřel dveře a uviděl je ve svitu lampy, která visela nízko nad stolem. Seděli u něj a Laurie v ruce držela derringer, kterým mířila na Maurice Trazeaua.

„Co bys z toho měla, kdybys mě odpravila, zlato?“ řekl s úsměvem. „Myslíš, že by tě nechali utéct i s penězi? Nikdy bys odtud neodešla živá, protože v okamžiku, kdy bys mě zabila, by tě Leroy Beaumont odpravil, aby se tak zbavil posledního svědka.“

Sklonila pistoli a posadila se na postel.

John sevřel rty. Znal každý odstín jejího hlasu a ptal se, jak mohl být takový hlupák, jak bylo možné, že se tak nechal vodit za nos.

Viděl, že Leroy Beaumont stojí u baru. Majitel saloonu a mnohonásobný vrah držel v pravé ruce sklenici a naléval si z téměř prázdné láhve. Chvěly se mu ruce. Vypadalo to, že má nervy v kýblu.

Mrtvého pistolníka nechali ležet na koberci. Nikomu z nich jeho přítomnost nevadila.

John už Laurii nedokázal dál poslouchat. S revolverem v ruce kopl do dveří. Narazily do stěny.

Leroy Beaumont vyděšeně pustil láhev, a když poznal Johna Buchanana, vyklouzla mu z ruky i sklenice.

Maurice Trazeau sebou jen lehce trhl a znovu se ovládl. Jeho snědá tvář v tlumeném světle vypadala jako zlatá maska.

Laurie Vermillionová se ohlédla. Její dlouhé, blond vlasy se zavlnily a když na Johna namířila derringer, poznal, že je odhodlána ho zabít.

V tom okamžiku uviděl, že se mestic vrhl ze židle.

John vyrazil. Hlavní revolveru trefil Laurii do ruky a vychýlil její derringer. Zmáčkla spoušť a třesk derringeru se slil s hlubší ranou z Trazeauova koltu, když mestic vystřelil z podlahy.

John cítil tvrdý náraz do levé paže, než dopadl na koberec vedle mrtvého pistolníka.

Opět třeskla Trazeauova zbraň. Laurie Vermillionová ječela.

Potom vystřelil John Buchanan. Spatřil zkřivenou tvář mestice za převrženou židlí a zmáčkl spoušť.

Trazeau trhl hlavou a pustil kolt na koberec. Opět třeskl derringer, kulka Johna jen těsně minula.

Buchanan namířil Smith & Wesson na Leroye Beaumonta, který s otevřenými ústy přihlížel, jako by nechápal, co se děje.

John vyskočil na nohy, přiběhl k Beaumontovi a vytáhl mu z podpažního pouzdra revolver ráže 38. Slyšel, jak Laurie Vermillionová pláče. Její „Johnny!“ ho bodalo jako nůž.

Ze stanu se ozvaly kroky a pak se ve dveřích objevili Herbert Holt a Fin Marti. Namířili své zbraně na Leroye Beaumonta, který však byl duchem zcela nepřítomný. Vzal si druhou sklenici, novou láhev a nalil si.

John ho nechal být. Pravděpodobně to byla poslední whisky, kterou v životě pil.

Náhle se mu Laurie pověsila kolem krku a chtěla ho zahrnout polibky.

Prudce ji od sebe odstrčil. Podpatkem pravé boty se zahákla za koberec a spadla vedle Maurice Trazeaua. Když viděla jeho tvář zohavenou kulkou, začala hystericky křičet.

John prošel kolem Herberta Holta a Mattiho. Chtěl ven. Musel na vzduch, jinak by se udusil.

Skoro běžel, jen aby byl co nejrychleji pryč, ale pak se srazil s drobnou dívkou. Viděl husté, vlnité vlasy a velké, tmavohnědé oči. Chytil Maureen Beaumontovou za ruku, když chtěla kolem něho projít ke dveřím do přístavku.

„Nechoďte tam,“ tiše řekl.

Vyděšeně na něho pohlédla.

„Leroy je mrtvý?“

Zavrtěl hlavou.

„Nebránil se,“ odvětil vlídným hlasem. „Holt ho pošle do Winnipegu a tam patrně zemře na šibenici.“

Do očí jí vhrkly slzy, rozechvěla se jí ramena. Plakala, když ji John objal kolem ramen a vlídně ji přitiskl k sobě, aby ji utěšil.

Vyvedl ji ze stanu, před nímž se již shromáždili dělníci.

Spolu s Maureen Beaumontovou pak procházel mezi nimi. V té chvíli pochopil, že pro něho začal nový život. Bez Laurie Vermillionové a chorobné touhy po ní.

Cítil teplo děvčete, které držel, a zaplavila ho něha, jakou dosud nepoznal.