John Kirby

Colorado western 194. Fort Davis

„Seržante Angusi, ať se muži připraví k nasednutí!“ řekl kapitán John Wheatley z druhého pluku kavalerie, aniž si z očí sundal dalekohled. „Zaútočíme šavlemi a kolty. S kolika protivníky máme podle vašeho mínění co do činění?“

První seržant Royall Angus si olízl zrzavé konce svého zpoceného kníru.

„Dvě stě, dvě stě padesát, těžko říct, pane,“ odvětil. „Kdybychom přijeli jen o půl hodiny později, byl by konvoj ztracen.“

Do jeho slov se ozývala vzdálená palba z pušek a revolverů. Oba muži rozeznávali třesk koltů od tlumeného dunění spencerovek a springfieldek, jimiž byla vyzbrojena eskorta, která doprovázela karavanu.

John Wheatley sklonil dalekohled. Viděl toho dost. Uprostřed planiny stála karavana, překvapili ji tam indiáni. Vozy byly postavené do kruhu. Očividně se pokusily dorazit do suchého koryta, na jehož březích nyní leželi svalnatý důstojník kavalerie a seržant, ale nepodařilo se jim to.

Pět set kroků od břehu stály tři zdravotnické vozy, dva Doughertyho vozy a asi půl tuctu zásobovacích vozů armády s bílými plachtami. Jeden z nich – John Wheatley jen doufal, že v něm není munice – hořel a stál poněkud stranou od ostatních. Ve vozových hradbách proto zela mezera.

John Wheatley odhadoval počet indiánů na dvě stě. Jeho seržant byl stejného mínění.

„Oglalové a Čejeni,“ zamumlal, zatímco pozoroval, jak se pomalovaní jezdci shromažďují jen dvě stě padesát kroků od nich k rozhodujícímu útoku na vozové hradby.

Rudí jezdci byli ozdobeni válečnými barvami. Ve vlasech jim vlála orlí pera, na slunci se leskly štíty z bizoní kůže, železné hroty kopí a hlavně spencerovek a henryovek.

Vznášel se tam kouř z výstřelů. John Wheatley si dokázal představit, že vojáci za vozovými hradbami nemůžou polknout, a to nejen kvůli vedru, které v této části Wyomingu panovalo. Z vlastních zkušeností věděl, co dokáže strach.

Ohlédl se přes rameno na muže první a druhé čety setniny G, kteří odpočívali pod břehem vedle svých zvířat. V té chvíli byl rád, že s sebou nemá mladé, nezkušené vojáky, ale staré veterány, kteří prošli nejedním bojem a kteří znali pach spáleného střelného prachu, horkých nábojnic, potu a čerstvě prolité krve.

„Nasedat!“ zvolal John Wheatley.

Věděl, že nesmí váhat. Na planině se mohlo rozhodnout každým okamžikem.

Seržant O’Mally, který velel druhé četě, zopakoval rozkaz svého kapitána a obě čety, dohromady dvaadvacet mužů, se vyšvihly do sedel McClellan.

První seržant Royall Angus mezitím přijel do čela první setniny a třikrát zvedl pěst. To bylo znamení k odjezdu.

Vojáci vyjeli jako kompaktní masa. Běda muži, který by nyní spadl ze sedla. Koně by ho udupali.

Kapitán Wheatley se vyšvihl do sedla svého hnědáka, kterého mu přivedl trubač Scott, a vyrazil k první četě, kde vedle sebe jeli vlajkonosič a první seržant Angus. Panovalo ticho – až na dupání kopyt, vrzání sedel, cinkání postrojů a funění koní.

Muži vycválali z koryta a pak před sebou spatřili sluncem spálenou rovinu: to byl ideální terén pro jezdecký útok. Vítr k nim přinášel kouř z hořícího zásobovacího vozu a třesk výstřelů.

John Wheatley levou rukou tasil armádní kolt a pravou šavli chicopee. Ozvalo se řinčení, když ocelová čepel vyjela z pochvy. Obě čety se rozjely. Dvě stě kroků od nich se v sedle chundelatého koně zvedl mohutný Oglala a zalícil úplně novou, šestnáctirannou henryovkou.

Z více než dvou set hrdel se ozval bojový pokřik a Siouxové a Čejeni vyrazili proti vozovým hradbám. Pod kopyty jejich koní se chvěla země. Nikdo z nich se neohlédl.

Muži v karavaně stříleli z mušket, karabin a koltů. Byl to však beznadějný pokus zastavit mnohem silnějšího protivníka.

„Trubači, signál k útoku!“ vykřikl John Wheatley.

Trubač Scott si zvedl trubku k ústům a zatroubil signál k útoku, který přehlušil střelbu a jekot indiánů.

Překvapení Siouxové a Čejeni se otočili v sedlech. Teprve nyní pochopili, jaké nebezpečí jim hrozí, a pokusili se obrátit koně. Pozdě.

Zazněla salva z třiadvaceti armádních koltů. Kulky zasáhly své cíle, vojáci pálili do hustého chumlu. Koně a jezdci se váleli po zemi.

Jen o několik vteřin později švadrona vjela do hordy indiánů a rozdělila ji na dvě poloviny. Modrokabátníci jeli v klínu, v jehož čele byly kapitán Wheatley, první seržant Angus, vlajkonoš, trubač Scott.

Indiáni byli zcela zaskočení. Zmocnila se jich hrůza, když se kavaleristé otočili a rozjeli k dalšímu útoku.

Royall Angus stál ve třmenech a nad hlavou držel šavli. Za ním z koltů pálili Scott a vlajkonoš.

Okolo Johna Wheatleyho se v prachu míhaly stíny postav. Střílelo se téměř jen z armádních koltů. To znamenalo, že Siouxové a Čejeni přestali bojovat a snažili se stáhnout.

Překvapivý útok jednotky Johna Wheatleyho zlomil vůli indiánů a palba jeho kavaleristů obrat dokončila.

Rudokožci cválali ke korytu, chtěli se v něm krýt. Na kapitánův rozkaz muži švadrony sesedli, vytáhli ze sedlových pouzder své spencerovky a vytvořili dvě řady. První klečela, druhá stála.

Několik vojáků odvedlo zpocené koně první a druhé čety dozadu, zatímco ostatní začali v salvách pálit na prchající indiány. Jejich kulky rudochy nemilosrdně kosily, mnozí z nich zůstali ležet na cestě ke korytu.

„Přestat střílet!“ zvolal John Wheatley, když poslední indiáni zmizeli za břehem. Strčil kolt do pouzdra a vydal se k vozům.

„Nabíjejte!“ zvolal první seržant Angus. Muži měnili prázdné nábojnice za nové náboje. Jeden z nich zastřelil svého těžce raněného koně.

John Wheatley projížděl okolo mrtvých a raněných. Tu a tam se na zemi hýbali vojáci v modrých uniformách. Vítr odtud odnášel kouř, díky čemuž bylo vidět na vozy. Zpoza nich vyšla hrstka pěšáků a kavaleristů.

Mezi oběma Doughertyho vozy stál vysoký důstojník s armádními kolty v rukou. John Wheatley viděl, že má hodnostní označení majora.

Mohlo mu být něco přes čtyřicet. Byl prosto vlasy a jeho blond vlasy již šedivěly. To samé platilo i o jeho kníru a bradce. Tváři dominovaly chladné oči.

Uniformu měl bezchybnou – nechyběly rukavice, šerpa, pochva ani ostruhy. Modrá látka však byla potřísněna krví a začazena. Major ovšem nebyl raněn, jak se zdálo.

Dva kroky za ním stála tmavovlasá žena. Vítr jí povíval sukní. A přestože John Wheatley po bitvě neměl myšlenky na krásy života, hned poznal, že to je ta nejpůvabnější žena, jakou kdy potkal.

Před majorem zasalutoval a představil se: „Kapitán John Wheatley z druhého kavaleristického pluku z Fort Davisu, dočasně v hodnosti podplukovníka!“

Major si strčil kolty do pouzder – byly to zdobené, postříbřené zbraně se slonovinovými pažbami.

„Major Curtis,“ odpověděl, „tak jako vy z druhého pluku. Mám od vás převzít velení ve Fort Davis.“

„Byli jsme o vašem příjezdu informováni depeší,“ řekl Wheatley. Sesedl, utřel šavli o trávu a strčil ji do pochvy.

„Když jsme dostali zprávu, že přijedete se zásobovacím konvojem, vyjeli jsme vám naproti se dvěma setninami. Tušili jsme, že Siouxové a Čejeni udělají všechno pro to, aby se zmocnili vozů, hlavně toho s municí.“

„Dnešním dnem jste opět kapitánem,“ řekl Curtis, který působil stroze, až toporně. „Lituji, že vám to musím sdělit. V polní poště, kterou vezeme s sebou, jsou zapečetěné obálky, z nichž se dozvíte vše další.“

„S ničím jiným jsem nepočítal,“ odpověděl John Wheatley. Neodpovídalo to však pravdě. Tajně doufal, že bude povýšen na majora a že se s konečnou platností stane velitelem Fort Davis.

„Věděl jsem,“ dodal, „že velení, kterého jsem se ujal po smrti plukovníka Prentisse, bude jen dočasné.“ S nuceným klidem opětoval majorův pohled. Výraz v jeho světlých očích byl nepřístupný, ba přímo odmítavý. Jeho averze k tomuto muži ještě narostla a musel si přiznat, že jedním z důvodů toho je skutečnost, že ho Curtis připravil o funkci. To, že to bylo rozhodnutí ministerstva války, nehrálo roli.

Curtis se otočil k ženě, která za ním stála. „Susanno, smím tě představit kapitánu Wheatleymu?“ řekl a pokynul jí. „Kapitáne, to je paní Curtisová.“

John Wheatley si sáhl na okraj svého černého klobouku. „Madam, je mi líto, že jsem vás nemohl přivítat vlídněji.“

„Paní Curtisová je žena důstojníka, kapitáne,“ ostře odvětil major. „A jako taková ví, co to znamená válka.“

„Ale zřejmě ne tak, jako já a vy, pane. Život tady na Západě není pro ženy jednoduchý. Obzvlášť ne na předsunutých postech, jako je Fort Davis.“

Curtis už se nadechoval k další ostré odpovědi, ale v té chvíli se objevil první seržant Angus. Zasalutoval před Johnem Wheatleym.

„Jak vysoké jsou naše ztráty, seržante?“ zeptal se kapitán.

„Čtyři mrtví. Sedm raněných, z toho tři vážně. Měl byste se na ně podívat, pane. Kromě toho jsme ztratili devět koní. Pět jich bylo raněno v boji, čtyři jsme museli zastřelit.“

„Seržante,“ řekl major Curtis, když se Royall Angus odmlčel. Jeho hlas již zněl klidněji, stále však byl chladný. „Odkdy je v armádě obvyklé, že příslušník mužstva podává zprávu podřízenému důstojníkovi, aniž by pozdravil důstojníka nadřízeného? Jak se jmenujete?“

Angusovi se nahrnula krev do tváře. Vrhl nejistý, tázavý pohled na Johna Wheatleyho, načež se pootočil ke Curtisovi a zasalutoval.

„První seržant Royall Angus, druhý pluk kavalerie, setnina G, první četa, pane!“

„Děkuji, seržante!“ řekl Curtis a pohnul rukou. „Nechte raněné naložit do zdravotnických vozů. Okamžitě vyrazíme do Fort Davis.“

„Pane…“ začal seržant a vrhl tázavý pohled na Johna Wheatleyho.

„Je obvyklé, že o členy mužstva a raněné se stará důstojník, pokud není k dispozici lékař, majore,“ skočil mu Wheatley do řeči a otočil se ke Curtisovi. „Jestli mě chvíli můžete postrádat, pak se s vaším dovolením podívám na své muže.“

Několik vteřin panovalo mlčení. Trubač Scott ještě stále troubil.

Potom Curtis, ač nerad, vyjádřil svůj obdiv: „Vedl jste útok skvěle, kapitáne. Máte můj respekt. Takového vítězství může dosáhnout jen kavalerie. Očekávám, že naše spolupráce bude dobře pokračovat i v budoucnu. Zdá se, že mezi důstojníky stejného druhu zbraní, navíc ještě takového elitního sboru, jakým je kavalerie, je soulad, železná disciplína a bezpodmínečná poslušnost samozřejmostí.“

„Nebyl jsem vždy kavalerista, pane,“ odpověděl John Wheatley, zatímco sáhl po uzdě svého koně, chytil hrušku sedla a levou nohu strčil do třmenu. „Byl jsem převelen z osmnáctého pluku pěchoty k druhému pluku kavalerie, když mě povýšili z poručíka na kapitána. Nedošlo k tomu na můj podnět, ale proto, že ministerstvo války si myslelo, že kvůli hrozícímu odtržení jižních států a nevyhnutelné občanské válce musí vytvořit silné kavaleristické pluky a brigády. Jelikož válka mezi Severem a Jihem ještě nevypukla, byl jsem tak jako mnoho dalších kavaleristických důstojníků odvelen na Západ, abych zde nasbíral bojové zkušenosti při potyčkách s indiány. Z toho vyvozuji, že tohoto vítězství bychom dosáhli i s jednou setninou pěchoty, možná dokonce s nižšími oběťmi. Indiáni totiž raději bojují proti kavalerii, než proti stojící pěchotě, která střílí v salvách.“

„Z vašich slov vyvozuji, že jste přívržencem Unie,“ řekl Curtis.

„To je pravda, pane,“ odpověděl John Wheatley. „Přestože sedím v sedle,“ vyhoupl se na koně a strčil pravou nohu do třmene, „srdcem jsem stále důstojník pěchoty Unie.“

Major Curtis něho pohlédl a stroze řekl: „Já jsem se narodil ve Virginii, kapitáne – na Jihu.“

+ + + + +

Za večerního šera Battle Creek připomínal měděného hada, který se plazil údolím, do něhož se vkrádaly purpurové a hnědé stíny.

Vojenský hřbitov Fort Davis ležel severně od pevnosti na kopci, který patřil k hřebeni Rattlesnake Range. Tam nyní stál před hroby, v nichž leželi padlí, John Wheatley. Čtyři muži kavaleristické švadrony a osm pěšáků, kteří patřili k eskortě majora Curtise.

Major a Susana Curtisová stáli krok za Wheatleym, za nimi kapitáni Brook a Starke, poručici Gilpin, Vaughn a Lane ze setnin A a H 25. pluku pěchoty, který sídlil v pevnosti, a poručíci kavalerie Sturgis a Castain.

Čtyři kavaleristé s puškami v rukou stáli vedle trubače. Za zdí vojenského hřbitova stála Wheatleyho švadrona.

Hroby s mrtvými byly zaházeny.

John Wheatley smekl klobouk a pevným hlasem pronesl slova dvaatřicátého žalmu: „A ty jsi ze mne sňal nepravost, hřích můj…“

Pak ustoupil. Třikrát za sebou třeskla karabina. Trubač Scott začal troubit, tóny trubky zněly nad hroby a odrážely se od úbočí kopců na severu. Kavaleristé salutovali s tasenými šavlemi.

Potom švadrona předpisově odjela.

Důstojníci mlčky čekali, až promluví major Curtis. Po nějaké době s chladnou tváří řekl: „Dnes máme smutnou povinnost. Ale toto,“ ukázal na čerstvé hroby, „je osud vojáků. A není to ten nejhorší osud, jaký může muže potkat. Za půl hodiny vás očekávám na velitelství. Děkuji vám.“

Nabídl své ženě ruku a přivedl ji k povozu, který čekal pod kopcem.

„Není to ten nejhorší osud, jaký může muže potkat…,“ zamumlal poručík Gilpin. „Ten arogantní bastard!“ Hovořil k poručíku Laneovi, mluvil však dostatečně nahlas na to, aby ta slova slyšel i John Wheatley, který stál poblíž. Za normálních okolností by na to důrazně odpověděl, nyní však byl příliš zabrán do svých myšlenek.

Pořád měl před očima pohled, který na něho vrhla Susanna Curtisová, když major pronesl slova, která tak rozčilila poručíka Gilpina.

Od jejich setkání na planině s ní ještě nepromluvil, její pohledy však byly dostatečně výmluvné. Jako by se mu snažila něco sdělit očima, on však tomuto mlčenlivému poselství nerozuměl.

Když kráčel ze hřbitova ke svému koni, kterého mu držel jeden kavalerista, bezděky pohlédl na nedokončený most přes Battle Creek.

Pak projel otevřenou severní branou pevnosti a mezi baráky mužstva se vydal ke stájím. Tam nechal koně stájníkovi a cinkaje ostruhami zamířil ke svému příbytku.

Fort Davis byl obehnán palisádami a k pevnosti byly přistaveny koňské a mezčí stáje, kůlny, kovárna, vozovna a příbytky vozků. I kolem těchto budov byly palisády.

Vlastní pevnost byla tvořena dvěma cvičišti, jedním pro pěchotu a druhým pro kavalerii, baráky mužstva a důstojníků, sedlářstvím, strážnicí, štábem, administrativní budovou, ošetřovnou, prachárnou a velitelstvím.

Na větším z obou cvičišť, nad nímž vlála vlajka Unie, stálo ve dvou řadách osm dvanáctilibrových děl „Napoleon“.

John Wheatley procházel kolem nízkého domku z nepálených cihel, v němž se pozdě odpoledne po příjezdu do pevnosti ubytovali major Curtis a jeho žena. V úzkých oknech se svítilo. I veranda byla zalita světlem, takže John mohl vidět štíhlou postavu s tmavými, dlouhými vlasy, jimiž povíval vítr. Opírala se o sloup.

Sáhl si na okraj klobouku, když ji míjel. „Dobrý večer, madam!“

Zřetelně viděl, jak sebou trhla.

„Dobrý večer, kapitáne!“ odpověděla. Neuhnula mu pohledem. Po chvíli se však zachvěla zimou a zkřížila si ruce na prsou.

„Měla byste si vzít kabát. Noci tu bývají chladné, od řeky se zvedá mlha,“ řekl.

„Není mi zima,“ odvětila. „Každopádně ne tak jako těm mužům, kteří dnes byli pohřbeni.“

„Jak řekl major, madam,“ řekl Wheatley, „je to osud vojáka, takto zemřít.“

„Copak život není lepší než smrt na bitevním poli?“ řekla hlubokým hlasem.

+ + + + +

„Naším nejnaléhavějším problémem je stavba mostu přes Battle Creek,“ řekl major Curtis. Do tváře mu svítila petrolejka, která visela nad jeho psacím stolem v kanceláři velitelství.

„Naším hlavním úkolem, pane, je zajištění bezpečnosti Oregonské stezky, která vede od východu na západ,“ namítl John Wheatley. „K tomu samozřejmě patří i stavba a údržba mostu, ale to není náš největší problém. Rozhodující je to, že musíme chránit co možná největší úsek Oregonské stezky proti indiánům. Posádka Fort Davis však není dostatečně velká na to, aby zároveň chránila stezku a budovala most. V pevnosti jsou pěšáci, kavaleristé a civilisté ve službách armády – dohromady zhruba tři sta mužů. V okolí je však dva a půl až tři tisíce Siouxů a Čejenů.“

Po jeho slovech následovalo krátké mlčení, do něhož se nikomu z přítomných nechtělo promluvit. John Wheatley se rozhlédl po místnosti. Oba poručici kavalerie, Sturgis a Castain, se drželi stranou od důstojníků pěchoty, poblíž Curtise.

Za normálních okolností by takové chování nemělo význam, protože mezi důstojníky různých druhů zbraních existovala přirozená rivalita. Nyní však…

Vznikly dvě nepřátelské skupiny, a to díky Curtisovi.

„Červený oblak, náčelník Oglalů a s ním nižší náčelníci jako Černý štít, Tupý nůž, Železný jestřáb a Černý měsíc chtějí Oregonskou stezku uzavřít, protože prochází jejich územím,“ dodal John Wheatley. „Siouxové a Čejeni číhají okolo pevnosti. Naše stavební a dřevorubecké oddíly nemohou kácet stromy ani pokračovat v práci na mostě, aniž by se vystavovaly útokům indiánů. Jakmile se vzdálí z dosahu našich děl, napadnou je indiáni. Posádka Fort Davis již za stavbu zaplatila vysokou daň, pane.“

„Bylo nu řečeno,“ chladně odvětil Curtis, „že na Siouxe a Čejeny by stačila jediná kavaleristická setnina. Šedesát mužů pod vedením důrazného důstojníka…“

„S vaším dovolením, pane,“ vpadl mu John do řeči. „Na něco takového by byla nutná přinejmenším lehká brigáda. Nestačil by na to ani pluk. Indiánský způsob vedení boje se zcela liší od toho, co nás učili na válečné akademii. Pokud chceme indiány porazit, musíme přijmout jejich taktiku.“

„Podle mého názoru to je jen otázka odvahy,“ stroze a ostře řekl Curtis.

„Pane!“ vyhrkl John.

„Nechtěl jsem zpochybňovat vaši statečnost, kapitáne,“ řekl major a vstal ze židle. Pak začal chodit po kanceláři. „Ten most však musíme postavit a my ho postavíme. A pokud za tímto účelem bude nutné porazit indiány, pak je porazíme. Jednou provždy je vyženeme od Oregonské stezky. Jaké síly máme, kapitáne, pro provedení tohoto úkolu?“

„Nu, v pevnosti je setnina G z druhého pluku kavalerie, která má po ztrátách, jež dnes utrpěla, pouze padesát mužů. Pak je tu dvě stě mužů setnin A a H z pátého pěšího pluku, dělostřelci, zvědové, vozkové. Všeho všudy to není víc než tři sta mužů.“

„Ale jsou to cvičení vojáci, kteří proti špatně vedenému, nedisciplinovanému nepříteli, se kterým máme co do činění, musejí zvítězit.“

„Pane, Siouxové a Čejeni nejsou nedisciplinovaní ani špatně vedení. To je, s vaším dovolením, chyba, které se dopouštějí mnozí armádní důstojníci. Indiáni bojují statečně a lze je porazit jen při velké přesile.“

„Opravdu je chcete srovnávat s cvičenými oddíly kavalerie nebo pěchoty?“

„To jsem neřekl, pane. Myslím však, že desetkrát silnějšího protivníka nelze podcenit. Charlie Sparrow vám může podat přesné informace o síle Siouxů a Čejenů.“

John Wheatley kývl na muže, který se dosud držel v pozadí. Nyní přišel k ostatním.

Charlie Sparrow, hlavní zvěd Fort Davisu, byl jen střední postavy a byl šlachovitý a hubený jako vlk po dlouhé, tuhé zimě. Byl oděn do koženého kabátu s třásněmi, který na něm jen visel. Měl mokasíny a návleky na nohou jako indián. Na hlavě měl mastný, pomačkaný klobouk z bobří kůže. Na koženém řemínku na krku mu visela pochva s nožem bowie, v pouzdře na revolverovém opasku měl armádní kolt.

Jeho tvář připomínala svraštělou, začouzenou kůži. Zuby měl žluté od žvýkání tabáku, jeho oči však byly jasné a pronikavé.

Curtis pohlédl na tohoto zpustle vypadajícího muže, z něhož se linul pach whisky a potu, a v jeho pohledu se zračilo zhnusení.

„Řekněte nám, co víte, pane Sparrowe!“ vyhrkl a vrátil se ke své židli, načež se posadil.

Sparrow se rozhlížel po plivátku. Když žádné neviděl, bez okolků si odplivl na zem.

„Odhad kapitána Wheatleyho je správný, majore,“ řekl potom. „Oglalové mají své ležení na sever od Rattlesnake Range u Wallace Creeku. Tábor Čejenů leží na východ odtud. Viděl jsem to na vlastní oči: te-pee jsou všude, kam oko dohlédne. Červený oblak svolal všechny kmeny svého lidu. Chce uzavřít Oregonskou stezku, ať to stojí, co to stojí. A protože most přes Battle Creek má být součástí stezky, chce zabránit jeho dokončení, nebo ho zničí, pokud nedokáže překazit jeho stavbu.“

„Existuje nebezpečí, že by indiáni zaútočili na Fort Davis?“ zeptal se Curtis a zaklonil se na židli.

„To si nemyslím, majore. Siouxové a Čejeni se bojí děl a neodváží se do jejich blízkosti. Ale Červený oblak ví, že jsme nuceni vysílat dřevorubecké a stavební oddíly do okolí a že jednotlivé skupiny může zničit – například zásobovací karavany z Platte Bridge Station. Karavany nebudou mít vždycky štěstí jako ta, která dorazila dnes. Nebude to dlouho trvat a indiáni uspějí…“

„To znamená, že musíme na dlouhou dobu vyjít s omezenými zásobami střeliva,“ vpadl mu do řeči kapitán Starke. „Pro springfieldky mých pěšáků je už jen devět tisíc nábojů, to je méně než padesát na muže. Počítám do toho i zásoby, které dorazily dnes.“

„Kapitáne,“ odpověděl Curtis, „důstojník kavalerie by takové množství nábojů považoval za dostatečné proti jakémukoli nepříteli. Ale je možné, že důstojníci pěchoty uvažují jinak.“

John Wheatley viděl, jak Starke při těchto urážlivých slovech zbledl. Rozhodl se, že se Hugha Starkea zastane. Krom toho už se mu Curtisova arogance začínala zajídat.

„I kavalerie už má jen omezené zásoby střeliva, pane,“ řekl. „Třicet nebo čtyřicet nábojů do karabiny a asi padesát nábojů do koltu na muže, to je všechno. Jen do kanónů je ještě dost granátů a kartáčů. Ale jejich dostřel je jen půl míle. S nimi most chránit nemůžeme.“

Major Curtis se k němu pomalu otočil.

„Pak si střelivo přivezeme z Platte Bridge Station,“ řekl. „To nám zároveň dá příležitost uštědřit indiánům další těžkou porážku. Vsadíme na překvapení.“

Vstal a přistoupil k mapě, jež visela na stěně. Byla na ní oblast od Alkali Creeku na severu k rozvodí na jihu a od Jižního průsmyku na západě k Platte Bridge Station na východě.

„Poručíku,“ řekl ke Sturgisovi. „Určitě jste se na válečné akademii učil, jakou taktiku je nutné použít proti početně silnějšímu nepříteli.“

„Překvapivý útok,“ odpověděl Sturgis.

Curtis přikývl. I jeho pochvala zněla stroze.

„Předpokládám, že jste z Jihu, poručíku.“

„Ano, pane, z Texasu.“

„Dobrá!“ Curtis opět přikývl. „Jelikož naši situaci příliš dlouhé čekání nezlepší, ujmeme se iniciativy dřív, než to udělá nepřítel. Kavalerie bude kladivem a pěchota kovadlinou. Díky tomuto úderu získáme čas, který potřebujeme k dokončení mostu. Pak bude tento úsek Oregonské stezky volný. Hlavní tíhu boje ponese kavalerie, jelikož pěchota je příliš málo pohyblivá. Neobejde se to beze ztrát, ale nepochybuji o tom, že kavalerie dokáže, že je tím, za co ji všichni považují: elitní složkou. A postarám se o to, aby každý kavaleristický důstojník ve Fort Davis po provedení této akce – lze ji označit za řadu menších polních tažení – byl povýšen o jednu až dvě hodnosti, pokud se ukáže, že si to zaslouží.“

John viděl, jak se Sturgisovi a Castainovi zajiskřilo v očích, a věděl, že major je tímto slibem získal. Oba byli mladí a mysleli jen na kariéru. Pod Johnovým velením se kavaleristická švadrona omezila převážně na ochranu stezky. Curtis však hovořil o tažení proti Siouxům a Čéjenům a tím dal Sturgisovi a Castainovi příležitost se vyznamenat a rychle dosáhnout hodnosti poručíka nebo dokonce kapitána.

O roli, kterou Curtis přidělil pěchotě, nepadlo ani slovo. John pohlédl na kapitána Hugha Starkea, ale to již znovu promluvil major.

„Nejdřív sem však musíme dopravit střelivo z Platte Bridge Station. Pošleme karavanu šesti povozů s eskortou po Oregonské stezce na východ. Eskortu bude tvořit jedna četa pod velením poručíka Sturgise. Bude tedy dost slabá na to, aby se indiáni nechali svést k výpadu. Ale…“

+ + + + +

John Wheatley vytáhl doutník a zamyšleně si ho zapálil. Cvičiště, děla, budovy, palisády a bašty byly zality svitem měsíce. V oknech baráků mužstva a důstojníků se svítilo. Z komínů stoupal kouř.

John náhle přivřel oči. Na ochozu západní palisády stála štíhlá postava ve vojenském kabátě.

Několik vteřin nerozhodně váhal, pak si strčil doutník do koutku úst a šel kolem důstojnických baráků k západní bráně, kde se po schodech dalo dostat na baštu a ochoz.

Na prvním schodě se zastavil, hodil nedopalek doutníku na zem, pečlivě ho zašlápl a pak se vydal nahoru. Neviděl hlídky, ale ze střílen bašty pronikal slabý svit lucerny.

Když se přiblížil k oné štíhlé postavě, řekla, aniž se otočila:“Kapitán Wheatley, že ano?“

Pane Bože, pomyslel si, poznala mě, i když mě neviděla.

„Madam, neměla byste se zdržovat na palisádách,“ odvětil. „Mezi kojoty, kteří vyjí tam venku, jich nejméně tucet chodí po dvou nohách a má rudou kůži. Indiáni někdy střílejí na všechno, co se na palisádách a ve střílnách bašt pohne.“

Susanna Curtisová se opírala o okraj střílny a hleděla na měsíčním svitem zalitou krajinu.

„Jak cize a nepřátelsky to tu vypadá,“ řekla. „Jak tu jen někdo může žít?“

„Voják se naučí žít všude. Ale s Virginií se to asi srovnat nedá.“

„Ve Virginii,“ odvětila, „jsou kopce mírné a zelené a břehy řek jsou na jaře zlaté díky květům mimóz. Virginie je krásná, veselá, plná života. Tato země je naopak pustá, kamenitá, sežehlá sluncem a nebezpečná. Už když jsme vyráželi z Platte Bridge Station, jsem cítila, že tato země je nepřátelská. Věděla jsem to ještě předtím, než nás přepadli indiáni. Kéž by sem tak Jima nikdy nepřeveleli.“

„Zvyknete si,“ řekl.

„Ne, nikdy!“ zvolala s prudkostí, která ho překvapila. „S tím se nikdy nesmířím a stejně tak se nikdy nesmířím s tím, že můj muž je voják. Jak nenávidím jeho uniformu a všechna ta slova jako odvaha, čest a plnit povinnost, díky kterým jsou ženy samy.“

„V pevnosti je mnoho žen. Nebudete tu sama.“

„Třeba mi to nestačí!“

Teprve nyní se k němu otočila. „Třeba se nechci bavit s ženami vojáků.“

„Jestli dovolíte, doprovodím vás k majorovu příbytku,“ nejistě řekl. Nevěděl, co má dělat. Její zdrženlivost, která se tak náhle mohla změnit v hněv, ho mátla. A tento zmatek, který ho pokořoval, v něm jen probouzel zlost.

Vůbec poprvé si přál, aby ji nikdy nepotkal. Zároveň však tušil, že není cesty zpět; ne teď, když spatřil její oči.

„Rekruti a ženy to tu mají těžké. Musejí si tu zvyknout,“ řekl. Nabídl jí ruku, ona ji však nepřijala.

Namísto toho odpověděla: „Porada důstojníků zřejmě skončila, když jste tady, kapitáne. Předpokládám, že Jim určil vhodnou taktiku pro obranu pevnosti a mostu. Nemusím se vás ptát, jakou. Ten zná jen jedinou taktiku: útok!“

„Major je odpovědný za to, aby most byl co možná nejrychleji dokončen.“ John pokrčil rameny. „Musí jednat tak, jak to považuje za správné.“

„Než sem přijel, velel jste tu vy. Bylo pro vás těžké vzdát se velení?“

„Nezáleží na tom, kdo velí, ale jak velí,“ vyhýbavě řekl John. Nemínil před ní vyložit karty.

„Jim by se velení nikdy nevzdal. Klidně by šel kvůli této pozici proti ministerstvu války,“ odvětila Susanna Curtisová..; Nikdy se ničeho nevzdá, ať už jde o veleni, o krásného koně nebo o ženu. Jeho největší hodnoty mají toto pořadí.

Velení nad Fort Davisem se nikdy nevzdá, jedině, že by vypukla občanská válka a udělali by z něho podplukovníka s vlastním plukem…“

„Určitě to je znamenitý důstojník,“ řekl John Wheatley, opět chladně a rozvážně. „O jeho služby by nepochybně měly zájem obě strany…“

„Major Jim Curtis,“ vpadla mu do řeči, „se narodil ve Virginii. Jak by mohl sloužit někomu jinému než Jihu, kdyby vypukla občanská válka? A teď, kapitáne, vaše rámě. Chci do našeho příbytku.“

+ + + + +

Zněl její hlas ironicky nebo vážně? Nad tou otázkou John hloubal ještě časně odpoledne následujícího dne, když dřepěl mezi majorem Curtisem a Charliem Sparrowem a z temene kopce severně od Poison Spring Creeku hleděl na planinu, za níž se tyčily modravé hřebeny.

Obraz Susanny Curtisové viděl zřetelněji než šest zásobovacích vozů, které jely přibližně jednu míli od nich, doprovázeny modrokabátníky.

Major Curtis však nepozoroval četu poručíka Sturgise, nýbrž přerušovaný sloupec kouře, který stoupal z jednoho kopce na severu.

John si stáhl polní klobouk do čela, aby si zastínil oči. S Charliem Sparrowem ten kouř spatřili již? před hodinou. Jelikož stoupal severně od karavany, poznali, že indiáni už o vozech vědí.

Jen o několik okamžiků později k zadním řadám indiánů dorazily obě švadrony a rudochů se zmocnila nepopsatelná panika.

Okolo Johna zuřil boj muže proti muži. Ve zvířeném prachu a štiplavém kouři viděl pohybující se postavy vojáků a polonahých indiánů. Blýskaly se šavle, z hlavní revolverů a karabin šlehaly plameny, koně se vzpínali nebo se s řehtáním káceli k zemi. Muži se vrhali ze sedel, tiše nebo s výkřiky. Ryk boje byl ohlušující.

K Johnovi se hnal pery ozdobený bojovník se zvednutým tomahavkem. John šavlí vykryl jeho úder a pak na něho vystřelil z koltu. Zasáhl ho do hrudi. Potom se postavil ve třmenech a začal si prosekávat cestu.

Zmocnilo se ho bojové opojení, které poznal již předtím. V takovém stavu člověk necítil bolest, ani pokud byl vážně raněn.

Indiánští koně bez jezdců uhýbali jeho hnědákovi, další se zmateně točili. Siouxové a Čejeni se ocitli mezi dvěma ohni a pomalu byli likvidováni.

John několik vteřin hleděl na majora Curtise, jenž točil šavlí nad hlavou, pak mu zmizel z očí.

Indiáni se zoufale pokoušeli uniknout po strmých svazích, jejich koně je však zdolávali jen pomalu a jezdci tak byli snadnými terči. Pouze hrstce z nich se podařilo uprchnout.

Boj náhle skončil.

John strčil šavli do pochvy a uklidnil svého chvějícího, frkajícího a zpoceného koně.

Bojištěm zněl signál „shromáždit!“. V kouři vlála rudobílá zástava setniny.

Nyní ji však nesl nový muž, který pro ni neměl držák na levém třmenu. Vlajkonosič padl v boji.

John nabil kolt a přijel k povozu, kde se major Curtis právě vyklonil ze sedla a podal ruku poručíku Sturgisovi, který měl ovázanou hlavu.

„Předvedli jste skvělý výkon, poručíku,“ řekl major. „Zmíním to ve své zprávě. Jistě to přispěje k vašemu povýšení.“

„Díky, pane!“ řekl Sturgis a strčil si kolt do pouzdra.

Jelikož Curtis nijak nedal najevo uznání vůči pěchotě, přijel John k vozu, v němž stál poručík Gilpin, a řekl: „Bez pěchoty by tohoto vítězství nemohlo být dosaženo, poručíku. Máte můj obdiv, vy a vaši stateční muži!“

Gilpin si utřel začouzenou tvář.

„Draze jsme za toto vítězství zaplatili, pane,“ odpověděl. „Pět padlých,“ řekl a ukázal na muže, který ležel ve voze vedle něho. Koupil to do čela. „A tucet raněných. I kavalerie zřejmě utrpěla velké ztráty. Doufám, že se neukáže, že cena za toto vítězství byla příliš vysoká.“

„Ano, budeme potřebovat nové rekruty, abychom doplnili naše řady,“ řekl John, zatímco se rozhlížel po bojišti. „Ale indiáni byli téměř potřeni. Možná se v budoucnu budou Oregonské stezce, pevnosti a mostu vyhýbat.“

Postavil se ve třmenech a zvolal tak nahlas, že to bylo slyšet ve všech šesti povozech: „Dobrá práce, chlapi! Hurá slavné americké kavalerii!“

Ozvalo se sborové hurá. Major na něho hleděl s ironickou arogancí v očích, když John přijel k němu.

Curtis nebyl zraněn, přestože ho John viděl uprostřed té nejprudší vřavy.

„I vy máte můj obdiv, kapitáne,“ řekl a protáhl se. „Jste voják, jakého ve Virginii není rovno, jste doslova zrozen pro kavalerii. Jaká škoda, že v hloubi duše vždy zůstanete yankeeským pěšákem.“

John cítil, že to je ta největší lichotka, jaké je major schopen, zároveň si však byl vědom i toho, že propast mezi nimi se prohloubila – pokud se v Curtisovi nemýlil.

„Mám prostě slabost pro pěšáckou uniformu,“ řekl a krátce se zašklebil.

„Nejde ani tak o uniformu jako o muže, který v ní je. Jednoho dne si vzpomenete na má slova, kapitáne.“ Potom se major otočil v sedle a zvolal na Gilpina: „Sestavte oddíl, který pohřbí padlé, poručíku! Ať jsou ranění ošetřeni a naloženi do povozů. Potáhneme dál k Platte Bridge Station.“

John Wheatley pobodl svého koně ostruhami, vyjel na hřeben a rozhlédl se po rovině. Po Siouxech a Čejenech, kteří přežili bitvu, jako by se slehla zem. Pravděpodobně odjeli do svých vesnic na severu.

John se ohlédl, když za sebou uslyšel dusot. Byl to Charlie Sparrow. Zvěd zastavil koně vedle něho a odplivl si.

„Široko daleko ani živáčka,“ řekl John. „Co znamená ta střelba?“

„Na majorův rozkaz mají být postříleni všichni zranění koně a indiáni,“ zamumlal Sparrow.

„Má snad pohrdavý tón vašeho hlasu znamenat, že majorův rozkaz považujete za hloupý, Charlie?“

„Má podle vás nějaký smysl střílet několik zraněných indiánů, když na severu čekají dva nebo tři tisíce Siouxů a Čejenů na to, až na nás budou moct zaútočit, kapitáne?“

„Vy nevěříte, že tato porážka indiány vyžene od Oregonské stezky?“

„Vy ano, kapitáne?“

„Ne.“

„Ani já.“ Charlie se tvářil neklidně. „Vítězství jako toto jen může svádět k falešnému pocitu jistoty. Přiznávám, že majorův trik s pěšáky ukrytými ve vozech byl dobrý. Ale Siouxové a Čejeni už tu chybu nezopakují, už na naše karavany nebudou útočit na otevřeném prostranství. Zato budou napadat naše dřevorubecká a stavební mužstva, jakmile opustí palísády pevnosti. Jejich ostrostřelci budou pomalu decimovat pevnost. Červený oblak chce uzavřít Oregonskou stezku a bude bojovat, dokud toho nedosáhne.“

Palba u vozů mezitím utichla. John si odsunul zpocený klobouk do týla.

„Povězte mi jedno, Charlie: Jste muž Severu či Jihu?“ zeptal se bez okolků.

„Nepatřím k žádné straně,“ odvětil zvěd bez váhání. „S rozmíškami mezi důstojníky v pevnosti nechci mít nic společného.“

„To je rozumné stanovisko, Charlie,“ řekl John. „To je zatraceně rozumné stanovisko. Kéž bych ho tak mohl mít i já.“

„To nejde, kapitáne. Narozdíl ode mě nosíte uniformu. Já Fort Davis můžu opustit, když půjde do tuhého. Vy musíte zůstat a bojovat.“

+ + + + +

Bez těžce raněných se vrátili do Fort Davisu. Těžce ranění zůstali v Platte Bridge Station, v silně opevněné posádce u mostu přes řeku Platte. Uvolněná místa ve vozech zaplnily bedny s náboji a soudky se střelným prachem.

Kavaleristé jeli po bocích karavany, unavení a prachem pokrytí pěšáci pochodovali před a za ní. Odpoledne třetího dne dorazili do pevnosti. Indiáni již trek na zpáteční cestě nenapadli, přestože se na sever od Oregonské stezky objevily kouřové signály. Siouxové a Čejeni karavanu očividně považovali za příliš silnou. Johnovi bylo jasné, že se obávají pěšáků, nikoli však kavaleristů, kteří v posledním boji utrpěli značné ztráty.

Když se na Curtisův rozkaz rozešli, John sesedl, předal svého koně stájníkovi a vydal se do svého kvartýru, kde se chtěl umýt. Rozhlížel se po Susanně Curtisové, nikde ji však nespatřil. Pravděpodobně očekávala majora v jeho příbytku. Musí to být hezké, pomyslel si John Wheatley s jistou hořkostí, mít ženu, která na člověka čeká. Obzvlášť, když je to Susanna Curtisová.

Ve svém kvartýru si odepnul opasek s armádním koltem a šavlí a hodil holínky do rohu. Pak si svlékl uniformu a bavlněné spodní prádlo, vytáhl ze skříňky láhev whisky, nalil do plechového hrnku a napil se. Potom ze sebe smyl pot a prach třídenní cesty.

Právě s tím byl hotov, když přišel jeho burš a oznámil mu, že major svolal štábní poradu a že prosí důstojníky, aby co nejdříve přišli. Leštil mu holínky, zatímco John se holil a popíjel whisky. Pak si vzal čistou uniformu a odebral se do budovy velitelství.

Byli tam přítomní všichni důstojníci s výjimkou majora. Kavalerističtí poručici Sturgis a Castain se nyní stranili důstojníků pěchoty ještě víc než předtím. To nebylo dobré znamení.

John pohlédl na Starkea, ale kapitán hovořil s poručíkem Gilpinem a byl k němu otočen zády. Pak k Johnovi přišel kapitán Brook. Měl stejnou hodnost jako Starke, ale jelikož byl služebně mladší, byl považován za druhého muže pěchoty v pevnosti.

„Tušíte, proč major s touto situační poradou tak spěchal, pane Wheatley?“ zeptal se. V armádě bylo zvykem, že důstojníci stejných hodností se oslovovali „pane“, pokud si netykali. „Zásobovací karavana z Platte Bridge Station se přece vrátila teprve před hodinou.“

„Předpokládám, že spěchá proto, že chce pohnout se stavbou mostu a dát nám nové pokyny,“ odpověděl John. Curtis si chce pravděpodobně jen vychutnat svůj triumf, pomyslel si.

Vtom okamžiku jeden seržant otevřel dveře a zvolal: „Pozor!“ Do místnosti vešel major Curtis. Nevypadal, jako by za sebou měl tvrdou, třídenní jízdu. Jeho uniforma byla bezvadná, nebyl shrbený, jeho tvář byla strnulá.

Prošel mezi důstojníky, kteří salutovali, k židli za svým psacím stolem a posadil se. Rozhlédl se po nich.

„Pánové,“ začal a hodil na stůl své kožené rukavice, „v současné době disponujeme dostatkem střeliva na to, abychom mohli chránit dřevorubecké a stavební oddíly. Kromě toho po porážce, kterou rudokožci právě utrpěli, tak rychle nezaútočí. Proto nevidím důvod, proč bychom neměli okamžitě obnovit práce na mostě, které byly pod velením kapitána Wheatleyho tak trestuhodně zastaveny. Lituji toho, že jsem vás této výčitky nemohl ušetřit, kapitáne. Ale jako dočasný velitel Fort Davisu jste po smrti podplukovníka Prentisse měl postupovat rázněji.“

John tušil, že major využije porady k takové ráně pod pás, přesto ho to rozzuřilo.

„Kdybych to neučinil, klesl by stav mužstva před vašim příjezdem o celou třetinu,“ namítl. „Ostrostřelci Siouxů a Čejenů by most ostřelovali z okolních kopců a…“

„Nyní už za to nenesete odpovědnost,“ přerušil ho Curtis. „Od nynějška už nebudete velet stavebním oddílům, nýbrž budete s jednou četou kavalerie patrolovat na Oregonské stezce.“

„Jedna jediná četa proti několika tisícům indiánů? To je přece nesmysl!“ vyhrkl John Wheatley.

„Vy tomu říkáte nesmysl, já tomu říkám odvaha,“ ostře opáčil major. „A odvahu lze u důstojníka kavalerie očekávat, kapitáne!“

+ + + + +

Když se patrola večer následujícího dne vrátila z objížďky západního úseku stezky, byly práce na mostě v plném proudu.

Vozy naložené kmeny a tažené mezky jezdily z kopců na sever a na východ od pevnosti k Bartle Creeku. Rovinou se nesly údery kladiv a seker.

John ze západního břehu řeky pozoroval, jak potící se vojáci bez košilí a se svěšeným kšandami za pomoci kladkostroje vykládali materiál z vozů. Mostní pilíře toho dne o kus narostly.

John musel přiznat, že pod majorovým velením práce pokročily. Klidu, který v kraji panoval, však nevěřil.

„Charlie,“ řekl Sparrowovi, který stál vedle něho a samozřejmě žvýkal tabák, „po celý den jsme neviděli indiány…“

„Ale oni nás ano,“ namítl v kůži oděný zvěd. „A vsadím celý pytlík žvýkacího tabáku proti děravým kavaleristickým kalhotám, že jim neušlo, co se děje na mostě. Až si Červený oblak bude myslet, že čas dozrál, udeří.“

John dal znamení k odjezdu.

Patrola jela proti proudu Battle Creeku, nad mostem jej chtěli přebrodit. Po nějaké době John nechal koně jít krokem. Měl za sebou tvrdý, horký den. Každým okamžikem počítal s útokem Siouxů nebo Čejenů nebo s přepadením ze zálohy. Proto ho překvapilo, že se do žádné šarvátky nezapletli.

Pevnost ležela dvě míle proti proudu, a když klusali mělkou vodou, spatřil na protějším břehu jezdce. Hned poznal, že to není voják, a bezděky sáhl po koltu, potom však uviděl, že to je žena.

Zastavila na kopci, zhruba sto kroků od pevnosti. Dlouhá sukně jí vlála ve větru.

„Seržante O’Mally!“ zvolal John. Seržant přijel k němu.

„Ano?“

„Převezměte velení nad oddílem a přiveďte patrolu do pevnosti!“ přikázal John. Potom pobídl svého hnědáka ostrunami a cvalem se vydal ke kopci, na kterém stála Susanna Curtisová.

Hnědák ztěžka oddechoval a byl zpocený, když dorazil na návrší.

„Kdo vám dal svolení jet tak daleko od pevnosti?“ obořil se na Susannu. „Ví major, kde jste?“

„Major je zaneprázdněný stavbou mostu,“ chladně odvětila. „Kromě toho jsem už na zpáteční cestě k pevnosti. Zastavila jsem tu jen proto, že mému koni se uvolnil podbřišník. Chtěla jsem ho utáhnout.“

John sesedl, přistoupil k ní a sundal ji ze sedla. Když ji postavil na zem, byli si chvíli tak blízko, že se téměř dotýkali obličej i. Rychle se ho pustila a o krok odstoupila.

„Co tu vlastně děláte?“ zeptal se, zatímco kontroloval podbřišník. Bylo to tak, jak očekával. Podbřišník byl pevně utažený. Její tvrzení, že se uvolnil, byla lež a navíc ještě špatná.

„Vyjela jsem si na vyjížďku,“ odpověděla. Nervózně zkroutila jezdecký bičík, který držela v rukou. „Nesnáším nudu v pevnosti a stejně tak i společnost manželek kapitána Brooka a poručíků Vaughna a Castaina. Prostě nejsem stvořená pro tento život!“

„Předpokládám, že váš život na Jihu se v mnohém odlišoval od života zde ve Fort Davis.“

„Přímo nebetyčně, kapitáne. Pocházím z velmi bohaté rodiny, která vlastní velké plantáže a další majetek. Jen někteří její příslušníci vědí, kolik moci a bohatství vlastně mají. Na našich plesech a večírcích se schází víc guvernérů, generálů a ministrů než ve Washingtonu. A teď trčím v této pevnosti. V příbytku, ve kterém tu bydlím, bychom ve Virginii neubytovali ani naše barevné služebné.“

„Pro bohatou, zhýčkanou dámu z vyšších vrstev zřejmě není snadné vzdát se luxusu a vést prostý život ženy vojáka. Ale…“ John váhal.

„Ale?“

„Proč jste si majora vzala? Věděla jste přece, že to je voják, ne?“

„Není voják jako voják,“ odsekla s hořkostí v hlasu. „Důstojník ve slavnostní uniformě na plese je někdo úplně jiný než stejný v zaprášené, zakrvácené a po koních páchnoucí polní uniformě kdesi v pustině.“

Otočila se k němu. Byla překrásná, byla to ztělesněná krása Jihu. Její ebenové vlasy měly ve večerním světle měděný lesk. Její kůže byla hebká jako květy šácholanu, v modrých očích se jí zračil hněv, který se zrodil ze zklamání.

„Někdy se samozřejmě ptám, jestli si mě můj muž nevzal jenom proto, aby se díky vlivu mé rodiny rychle domohl hodnosti generála. Vzala jsem si muže, o kterém jsem si myslela, že mě miluje tak jako já jeho. Ale už první pohled do jeho světa mě naplnil hrůzou. Boj a zabíjení, jako by neznal nic jiného. A jako by nic jiného ani neočekával. Jenže já potřebuji člověka, který pro mě žije jako já pro něho. Nenávidím děla. Jsou chladná a bez života. Nenávidím armádu a nenávidím život, ke kterému jsem tu nucená. Potřebuji lidi, kteří jednají podle svých myšlenek a citů, ne podle polní příručky 305-58!“

Pak se otočila a chtěla projít okolo něho ke svému koni. Zakopla však a upadla by, kdyby ji nechytil.

Jejich tváře nyní byly jen kousek od sebe. Jejich pohledy se setkaly. John ji chtěl políbit, ona však odvrátila tvář.

„Ne! Prosím, ne!“ zašeptala. Cítil, že její odpor je slabý a že by ho snadno zlomil. Přesto ji pustil.

„Nejsem hračka pro bohatou ženu,“ řekl. Její náhlá zdrženlivost ho rozzuřila.

Vytrhla se mu.

„Špatně jste mě pochopil, kapitáne,“ chvatně odvětila. „Musel jste si má slova špatně vyložit.“

„Vaše slova možná, ale ne údajně uvolněný podbřišník, který byl ve skutečnosti utáhnutý dost na to, abyste s tím mohla jet třeba i dvacet mil.“

Pohlédla na něho se směsicí vzdoru a studu v očích. Nadechla se k tvrdé odpovědi, ale pak převážila její hrdost. Nemínila už dál lhát.

„Pohrdáte mnou?“ zeptala se.

„Proč bych vámi pohrdal? Protože jednáte tak, jak musíte?“

Náhle působila bezmocně.

„Já – já prostě jenom potřebuji oporu v tomto hrozném světě,“ přerývaně řekla. „Já – já hledám nějakého člověka.“

„To jsem pochopil.“

„Možná jsem měla špatné představy o tom, co to znamená být manželkou důstojníka. Ale…“

„Ale?“

„Vy, kapitáne, jste mi dokázal, že ne všichni důstojníci jsou jako…“

„Jako major? To jste chtěla říct?“

Najednou jí dětský, bezmocný výraz zmizel ze tváře. Opětovala Johnův pohled vyzývavě, takřka nepřátelsky.

„Copak nemám právo na to, žít svůj život? To mám být stále ve stínu nějakého – nějakého majora?“

John opět pocítil touhu ji obejmout.

Ale už tak to pro ně bylo dost zlé a on to nechtěl ještě zhoršovat.

S každou jinou ženou by byl mnohem energičtější. Tuto ženu však miloval, o tom nepochyboval. A nechtěl s ní hrát falešnou hru, ačkoli si nebyl úplně jistý, zda je její hra poctivá.

Byla to žena, která milovala život, která chtěla žít svůj život. Bála se všeho, co souviselo s válkou a smrtí. Byl vůbec představitelný větší rozdíl mezi dvěma lidmi, než mezi ní a majorem? Curtis byl možná dobrý voják, ale jistě to nebyl muž, který by dokázal milovat ženu.

Bezděky přemýšlel, zda se v jejím životě objevili i jiní muži.

Ne! Ten, kdo by se pokusil ji Curtisovi vzít, by musel počítat s majorovým nepřátelstvím. Susana sama řekla, že major se nikdy nevzdá toho, co je jednou jeho. Bylo lhostejné, zda šlo o velení, krásného koně nebo ženu. Bojoval by o to do poslední kapky krve.

„Teď jste ve Fort Davis,“ odpověděl na její poslední otázku, „a musíte se smířit s tím, jak to je, nebo pevnost a majora opustit.“

„Přivedl by mě zpátky, ještě než bych dorazila k Platte Bridge Station,“ odpověděla. „A nejsem si jistá…,“ krátce zaváhala, „zda bych teď vůbec Fort Davis chtěla opustit.“

„Nechci o vás s majorem bojovat, pokud ode mě očekáváte toto,“ řekl. Byla to lež. Věděl to už v okamžiku, kdy ji vyslovil.

„Máte strach?“

„Teď vás odvedu do pevnosti,“ odvětil, aniž by odpověděl na její pokořující slova.

„Zjednodušujete si to. Velmi si to zjednodušujete, kapitáne,“ řekla s trpkostí v hlasu. Dovolila mu však, aby ji vysadil do sedla a aby jí zasunul levou nohu do třmene a podal jí uzdu.

Právě když chtěl sám nasednout, za sebou uslyšel švihnutí jejího jezdeckého bičíku, zafrkání koně a krátce nato dusot kopyt.

Kruci, pomyslel si. Když konečně seděl v sedle, byla už Susanna daleko a zběsile cválala k pevnosti. Kdyby při té rychlosti její kůň špatně šlápl, byla by ztracena. Pobodl svého hnědáka a chtěl ji dohnat, ale její kůň byl čerstvější než jeho, a tak dorazila do pevnosti jako první.

Když projel severní branou a kolem sedlářství se vydal k cvičišti pěchoty, uviděl majora Curtise, který stál na verandě před svým kvartýrem. Susanna před ním sesedla a přenechala svého koně ordonancovi.

Vyběhla na verandu a chtěla dovnitř, Curtis ji však chytil za ruku. Hleděl při tom na Johna. Cosi jí řekl, John to na tu vzdálenost neslyšel, pak se otočil a odvedl ji dovnitř.

Rozhořčený John si posunul klobouk do čela, otočil svého koně a vydal se ke stájím, odkud právě vyjížděl jeden jezdec.

+ + + + +

„Ahoj, Johne!“ Kapitán Hugh Starke zastavil svého koně, když se ocitl na stejné úrovni s Wheatleym. „Jak to venku vypadá?“

„Panuje tam klid. Až příliš velký klid na můj vkus,“ odpověděl John, kterému se v očích ještě stále zračil hněv. „Charlie Sparrow tvrdí, že rudoši sledují každý náš pohyb kolem pevnosti i v ní, hlavně ale stavbu mostu. Myslí si, že to je jen klid před bouří. A podle mě má pravdu.“

„Viděl jsem, jak tvá patrola přijela do pevnosti pod velením seržanta O’Mallyho. Ty jsi přijel mnohem později – společně se Susannou Curtisovou. Myslíš, že to je moudré?“ zeptal se Starke.

„Sakra, Hughu, to mi chceš kázat o slušném chování?“ odsekl John. Starke si hrál s uzdou svého koně.

„Jestli si myslíš, že majorovi dokážeš vzít ženu a pomstíš se mu tak za to, že tě připravil o velitelskou funkci, tak je to ta největší chyba tvého života,“ varoval ho „Jenom si Curtise neznepřátel…“

„Nepřátelství mezi ním a mnou,“ řekl John, „má svůj důvod v tom, že jsem ze Severu, kdežto on z Jihu.“

„Vím své,“ opáčil Starke. „A nejsem jediný, kdo to viděl. Budou kolovat fámy o tobě a o Susanně, bez ohledu na to, zda odpovídají pravdě nebo ne.“

„Ech, jdi k čertu!“ vyhrkl rozzuřený John a projel kolem něho. Věděl však, že Starke má pravdu.

„Kam Starke jede?“ zeptal se u stájí rekruta, kterému předal koně.

„Pokud vím, tak jede na inspekci mostu, pane,“ odpověděl muž.

John vytáhl šavli z pochvy, připevnil si ji k závěsníku na opasku a pomalu se vydal ke svému příbytku.

Dával si načas. Musel se konečně rozhodnout, jak napravit své vztahy s majorem. Mám to nechat dojít až k otevřené roztržce, uvažoval. A co pak?

Duel o ženu? To šlo v případě, že se jednalo o dva poručíky. Bylo by to však něco jiného, kdyby na sebe stříleli major a kapitán. Krom toho…

Náhle se vytržen ze svých myšlenek zastavil a zvedl hlavu. Slyšel třesk vzdálených výstřelů. Nebylo pochyb: střílelo se na západě, u mostu.

Muži okolo se zarazili a pohlédli na sebe. Střelba sílila.

Náhle se všichni rozběhli k západní palisádě. John s šavlí v levé ruce se rozběhl s nimi. Jako jeden z prvních dorazil k dřevěným schodům, jež vedly na ochoz. Vyběhl nahoru a prodral se mezi strážnými, kteří stáli s mušketami u střílen.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Stavební oddíl napadli indiáni, pane,“ řekl jeden rozrušený mladý voják. Hrál si se spouští své springfíeldky, až na něho John zvolal: „Sakra, dejte prst ze spouště!“

Slunce už zašlo, ale stále bylo dost světlo na to, aby mohl vidět detaily boje, který se rozhořel u mostu. Vítr odnášel kouř z výstřelů, v šeru se blýskalo. Muži za palisádami slyšeli výkřiky útočících rudochů.

„Scotte!“ zvolal John na trubače, který právě vyběhl po schodech nahoru. „Běžte dolů! A trubte nástup!“

Trubač zasalutoval a zmizel.

„Jede sem jezdec!“ zvolal jeden ze strážných. „To musí být – to je kapitán Starke!“

Od mostu se hnal jezdec. Byl to skutečně Hugh Starke. Indiáni mu očividně odřízli cestu k napadenému stavebnímu oddílu. Nyní měl pouze jedinou možnost: vrátit se do pevnosti. John viděl, že ho pronásleduje tucet polonahých Siouxů a Čejenů. Divocí jezdci drželi uzdy svých koní mezi zuby a stříleli ze spencerovek a krátkých luků. Šípy svištěly vzduchem.

Kapitán Hugh Starke se otočil v sedle a několikrát vypálil z koltu na pronásledovatele. Tu se však náhle svalil na hrušku sedla a oběma rukama sevřel hřívu koně. Spíše na něm visel, než seděl, přesto však jel dál k západní bráně pevnosti.

„Otevřete bránu!“ zvolal John. Na strážné na ochozu pak vykřikl: „Kryjte kapitána palbou!“

Indiáni už byli jen padesát kroků od uprchlíka. Když však zaduněly muškety na palisádách, zastavili se. Mávali karabinami nad hlavami a ječeli. Pak se vydali zpět k mostu, aby tam zasáhli do boje.

John seběhl ze schodů a viděl, jak Starke projel branou. Chytil jeho zpoceného koně za uzdu.

Starke se svalil ze sedla a zůstal ležet na zemi. Ze zad mu trčelo opeřené ratiště šípu, který do něho pronikl tak hluboko, že mu pazourková špice vylezla z hrudi.

John to uviděl, když raněného převalili na bok. Starke byl při vědomí.

„To je – pro pěšáka hanba – zemřít – jako – kavalerista,“ zasténal. Pakmuzúst začala téct krev.

„Hughu!“ řekl John. „Proč jsi vyjel? Na stavbu přece dozírá major. Hughu!“

Kapitán Hugh Starke z 25. pluku pěchoty však už nic neslyšel. Hlava mu klesla. Byl mrtvý.

John chtěl klít, ale potom si klekl k mrtvému.

Na cvičišti troubil Scott k nástupu. Pěšáci s polní výzbrojí vybíhali z baráků. Kavaleristé běželi ke stájím osedlat koně.

„Odneste kapitána na ošetřovnu!“ přikázal John dvěma zdravotníkům, kteří přinesli nosítka.

Zatímco na ně nakládali Starkea, kráčel John k majorovu příbytku. Když vyšel na verandu, otevřely se dveře. Stála v nich Susanna.

Nechtěla ho pustit dál.

„Prosím, kapitáne,“ řekla chvějícím se hlasem, „nechoďte tam! Můj muž – major – je…“

„Je mi líto,“ odsekl, odstrčil ji a vešel do příbytku, aniž by se staral o to, že se ho pokusila chytit za ruku.

Obývací pokoj s kamenným krbem a úzkými okny byl slabě osvětlen petrolejovou lampou. Major Curtis stál v zadní části místnosti, zády otočen ke dveřím. Otočil se, když tam John přišel. Jeho pohyby působily nejistě, roztržitě. Jako vždy měl na sobě předpisově zapnutý kabát, v jedné ruce však držel láhev whisky, v druhé hrnek.

„Co si přejete, kapitáne?“ zeptal se. „Odkdy je v armádě obvyklé bez dovolení vstoupit do příbytku nadřízeného důstojníka?“ Přes tato slova jeho hlas nezněl tak jistě a ostře jako jindy.

„To vám uniklo, že náš stavební oddíl byl napaden?“ opáčil John. „Střelba je zřetelně slyšet až sem, i signál trubače, pane.“ Téměř nedokázal skrýt svůj hněv a pohrdání vůči Curtisovi.

„Co tím chcete říct?“ Curtis udělal jeden krok, zapotácel se, zakopl a musel se chytit stolu. Při tom pustil plechový hrnek, který spadl na podlahu.

John bezděky zatnul pěsti a musel se přinutit je rozevřít.

„Chci tím říct, že u mostu zuří boj a že k Bartle Creeku musíme poslat pomoc, pane,“ odpověděl. „Kapitán Starke z pěchoty vyjel dohlížet na práce na mostě. Teď je mrtev. Nevěděl jsem, proč tam jel místo vás. Teď to vím, pane!“

„Myslíte si snad, že už nejsem schopný vykonat inspekční jízdu? Kapitán Starke nejednal na můj povel, když opustil Fort Davis,“ přidušeně řekl major. Byl bledý jako stěna. Zda to bylo hněvem nebo proto, že poznal, že se už neovládá, John nevěděl.

„Venku nastoupila pěchota. Za několik minut bude připravená i kavalerie. Chcete převzít velení nad oddíly, pane?“

Curtis mlčel. Ještě stále se jednou rukou opíral o stůl a v druhé držel láhev whisky.

„Nesmíme ztrácet čas, pokud nechceme, aby byl stavební oddíl zničen,“ dodal zhnusený John.

Curtis zamumlal cosi nesrozumitelného, John z toho porozuměl jen slovu „velení“.

„Nerozuměl jsem, pane,“ odvětil John.

„Řekl jsem, že teď budete velet vy!“ opáčil major jen o něco hlasitěji než předtím. Byl nyní naprosto bledý.

John se otočil a beze slova odešel. Vůbec nepozdravil. Bylo mu jasné, že kapitán Starke jel na inspekční jízdu namísto Curtise proto, aby ho ostatní v tomto stavu neviděli.

Co ti věrnost k tomuto muži přinesla, Hughu, trpce si pomyslel John, když kráčel po cvičišti. Nic než smrt!

Pěchota a kavalerie již byly nastoupeny i se svými důstojníky. Od Bartle Creeku ještě stále zněla palba z koltů a mušket, což svědčilo o tom, že stavební oddíl dosud drží pozice. Nebylo však jisté, jak dlouho se proti neutuchajícím útokům indiánů může bránit.

„Poručíku Gilpine, vy povedete setninu A!“ zvolal John. „Kapitán Brook zůstane v pevnosti, aby v případě potřeby řídil obranu. Poručík Castain a první seržant Angus mě podpoří. Gilpine, veďte svou setninu v uzavřeném útvaru a držte se za kavalerií. Nesmíme dát rudochům možnost rozdělit naše síly. A teď – vpřed!“

Vyšvihl se do sedla svého koně, kterého, jako obvykle, držel trubač Scott. Pak se otevřela západní brána pevnosti a kavalerie vyrazila vpřed. Pěchota útočila s nasazenými bajonety za ní.

Siouxové a Čejeni však na útok vojáků nečekali. Jen co kavalerie dorazila do blízkosti mostu, vyrazili rudoši doprava a doleva jako na smluvené znamení a vydali se podél potoka pryč.

Když John přijel k mostu, střelba již utichla. Ještě stále se však ve vzduchu vznášel kouř. V postrojích jen z části vyložených vozů viseli mrtví a zranění mezci, kteří kolem sebe bili kopyty.

Leželi tam pomalovaní indiánští koně, mrtví siouxští a čejenští bojovníci, ale i padlí a ranění vojáci. Ozývalo se frkání a řehtání zraněných zvířat a sténání umírajících mužů.

Zpoza jednoho vozu vylezl poručík Vaughn, se dvěma kolty v rukou.

„Vaše hlášení, poručíku?“ ostrým tónem se zeptal John. Mladý důstojník pěchoty opsal rukou kruh.

„Utrpěli jsme těžké ztráty, pane. Přepadení bylo tak náhlé, že jsem neměl čas zorganizovat kruhovou obranu.“

„Seržante!“ zvolal John na Royalla Anguse. „Zjistěte, jaké byly ztráty u stavebního oddílu, a nahlaste mi je!“

„Ano, pane!“

Vaughn si strčil kolt do pouzdra. „Moc nechybělo a rudoši nás přemohli,“ řekl. „Zaútočili ze dvou stran zároveň. Muselo jich být několik set.“

„Poručíku, to jste nepostavil hlídky?“

„Na majorův rozkaz, pane, jsem všechny muže zapojil do práce na mostě.“

John měl pocit, že se přeslechl. „Má to snad znamenat, že major vám dal rozkaz stáhnout hlídky z jejich pozic?“

„Ano, pane. Vypadalo to, že si je jistý, že Siouxové a Čejeni nás po porážce u Poison Spring Creeku tak rychle nenapadnou. Řekl, že dobudování mostu je naším prvořadým cílem, kterému musí být všechno ostatní podřízeno.“

Johnovi bylo jasné, že poručík neměl jinou možnost, že musel splnit majorův rozkaz. Proto mlčel. Ve tváři mu však cukalo.

První seržant Angus zastavil svého koně vedle kapitána.

„Dvanáct padlých a přes dvacet raněných, pane!“ oznámil a dodal: „To jsou nejtěžší ztráty, jaké jsme zatím utrpěli.“

„Nějaké škody na mostě?“ zeptal se John poručíka.

„Ne, pane. Most nepoškodili. To by museli pod pilíři odpálit tucet soudků se střelným prachem, aby je zničili.“

„Dost na tom, že jsme při jediném překvapivém útoku ztratili tolik mužů,“ odpověděl John. „Neviním vás z toho, co se stalo, poručíku, ale…“

Náhle koutkem oka uviděl, jak z jednoho kmene, který byl naložený na voze, vedle něhož stáli, odletěla tříska. Jen o zlomek vteřiny později třeskl vzdálený výstřel z muškety.

Krátce nato se s řehtáním zhroutil jeden kavaleristický kůň. Jeho jezdec seskočil ze sedla, načež se zpoza Battle Creeku ozval další výstřel.

„Ostřelovači!“ vykřikl John na své muže. „Ostřelují nás přes řeku. Zpátky do pevnosti! Vezměte padlé a raněné s sebou, vozy tu nechte stát!“

Pod palbou indiánů, kteří byli za řekou nedosažitelní a nenapadnutelní, se rychle stáhli do pevnosti.

Ještě než se za nimi zavřela brána, John sesedl, hodil uzdu svého hnědáka Scottovi a poslal trubače pryč s rozkazem odvést koně do stáje. Pak se vydal k příbytku majora Curtise, aniž by dbal na zmatek, který tam vládl.

Zaklepal na dveře.

„Ano?“ ozval se majorův hlas.

John smekl klobouk, dal si ho pod levou paži, otevřel dveře a překročil práh.

Bledý Curtis se opíral o krb. Před ním ležela převržená židle a střepy sklenice. Hrnek, který major pustil na podlahu, když k němu John přišel poprvé, ještě stále ležel pod stolem. Nenamáhal se ho zvednout. Láhev whisky stála na římse krbu, nyní však již byla prázdná. John přemýšlel, jak se Curtis ještě může udržet na nohou.

Zasalutoval a když major pozdrav neopětoval, zase ruku spustil.

„Přivedl jsem stavební oddíl do pevnosti, pane,“ oznámil. „Utrpěl těžké ztráty. Dvanáct mužů padlo, více než dvacet jich je raněných. Vozy se dřevem jsme tam museli nechat stát.“

„Proč?“ zeptal se Curtis.

„Stáhli jsme se před palbou ostřelovačů. Neměli jsme čas vypřáhnout mrtvé mezky, vyložit vozy a tlačit je až k pevnosti. Domníval jsem se, že naše ztráty byly už tak dost vysoké,“ odpověděl John, kterému se při pohledu na opilého velitele stáhlo hrdlo zlostí. Musel polknout, aby mohl mluvit dál. „Poručík Vaughn mi řekl, že jste mu dal rozkaz stáhnout hlídky z jejich pozic a nasadit je při stavbě mostu, pane.“

„Nepřikázal jsem mu, aby stáhl hlídky,“ ostrým tónem řekl Curtis. „Můj rozkaz zněl, že má všechny dostupné muže nasadit při práci na mostě.“

„Poručík si však váš rozkaz vyložil takto,“ řekl John, „že i hlídky…“

Major mu skočil do řeči. „Pokud Vaughn svou lehkomyslností zavinil toto přepadení, pak o jeho jednání sepíšu odpovídající zprávu a tu pošlu na velitelství oblasti Platte River.“

„Pane,“ opáčil John, „znám poručíka Vaughna jako zkušeného, rozvážného důstojníka, který by nikdy neučinil tak očividně chybné rozhodnutí, ledaže by k tomu byl přinucen rozkazem nadřízeného velitele.“

„Chcete říct, že lžu, kapitáne Wheatley?“ Curtisovi se v očích objevily zlověstné jiskry. Chtěl udělat krok směrem k Johnovi, ale musel se chytit římsy, protože vrávoral.

„Chtěl jsem říct jen to, že ten, kdo vydal rozkaz nasadit hlídky na stavbě mostu, ať už to byl kdokoli, zavinil smrt dvanácti mužů, pane.“

Major na něho chvíli mlčky hleděl, načež opáčil: „Podal jste hlášení, můžete jít.“

„Jestli…“

„Můžete jít!“

John zasalutoval, otočil se a šel ke dveřím. Letmo pohlédl na Susannu. Stála u okna otočena k němu zády. Kdyby se k němu obrátila, viděl by, jak se kouše do spodního rtu, jak má v očích slzy zlosti a hanby.

Venku na cvičišti si John znovu nasadil svůj polní klobouk a rozhořčeně zamumlal: „K čertu s tím zatraceným, arogantním ksindlem!“

Cítil, že se potřebuje napít whisky.

+ + + + +

Kolem půlnoci u mostu vypuklo peklo. Johna probudil jeho sluha. Oblékl se, opustil svůj příbytek a rozběhl se k západní palisádě. Za běhu si připínal revolverový opasek. Z ochozu viděl, že vozy se dřevem, které zanechali na břehu potoka, hoří. Indiáni je zapálili.

„Váš dalekohled!“ řekl poručíku Castainovi, který stál vedle něho u střílny a se sevřenými rty pozoroval celou scénu. Vůbec si svého nadřízeného nevšiml. Pak bezděky zasalutoval a Johnovi podal dalekohled.

John si jej přiložil k očím a spatřil jezdce, za nimiž plápolal oheň.

„Možná bychom je mohli zahnat děly,“ řekl Castain.

„Proč teď plýtvat granáty, když povozy už hoří?“ namítl John, aniž si dalekohled sundal z očí. „Už je nemůžeme zachránit. Navíc jsou o půl míle za přesným dostřelem děl; pak je dráha granátů nevypočitatelná. Některý z nich by mohl dopadnout na most.“

„Ještě že jsou pilíře ve vodě,“ řekl hlas za nimi. „Jinak by je Siouxové a Čejeni podpálili.“

„To je pravda, Charlie,“ zamumlal John, který poznal Sparrowa. Vrátil Castainovi dalekohled a šel pryč, protože měl pocit, že Sparrow mu chce něco říct. Zvěd se vydal za ním.

„Copak, Charlie?“ zeptal se John. „Nepřišel jste přece proto, abyste mi řekl, že kvůli těm hořícím vozům nemůžete spát? Dalo se předpokládat, že indiáni je zapálí. Mimochodem jste se nezúčastnil našeho výpadu k mostu…“

„Jsem civilní zvěd a jsem armádou placený za každou akci,“ řekl Sparrow. „Ale můj život je mi dražší než pár dolarů. Neviděl jsem důvod, proč tam jet. Útok na most, dlouhá přestřelka, pak náhlý ústup Siouxů a Čejenů: To všechno vypadalo jako léčka, do které měl být nalákán váš oddíl, kapitáne. Měl jste štěstí, kapitáne. Stejně tak dobře jste se svou slabou jednotkou mohl narazit na dva nebo tři tisíce indiánů. A pokud jde o mě – nemíním riskovat život kvůli rozkazu velitele, který se kvůliy alkoholu nedokáže rozumně rozhodnout.“

„Takže o to vám jde, Charlie.“

„Byl jsem u toho, když major přikázal poručíku Vaughnovi stáhnout hlídky a nasadit je při stavbě mostu,“ odvětil zvěd. „Major Siouxe a Čejeny podcenil. Za to jsme zaplatili přepadením, naše ztráty však mohly být mnohem vyšší.“ „A co mám podle vašeho mínění dělat, Charlie?“ zeptal se John, který potlačil hněv. „Major jednal tak, jak to považoval za správné. Je to hodnostně nejvyšší důstojník v pevnosti.“

„Pokud v tom bude pokračovat, oslabí posádku Fort Davisu natolik, že nebudeme schopni ubránit palisády. Může zvítězit v mnoha bitvách za sebou a přesto nakonec bude poražen. Siouxů a Čejenů je desetkrát víc než nás. To znamená, že každý padlý voják pro nás znamená desetinásobně větší ztrátu než padlý bojovník pro Červeného oblaka.“

„Nemůžu nic dělat, mám svázané ruce,“ stroze řekl John. „Víte stejně tak dobře jako já, Charlie, že most musí být postaven. Je tu rozkaz velitelství oblasti Platte River. Musíme ho provést.“

„Může být postaven, ale ne mužem, který propadl alkoholu.“

„Jak jste se vlastně dozvěděl, že pije?“ zeptal se John.

„V pevnosti se nic neutají,“ odvětil Sparrow.

John mu dal v duchu zapravdu. Fort Davis byl svět sám pro sebe – někteří jej dokonce nazývali peklem – svět ohraničený palisádami. Všichni si tu viděli do kuchyně a nebylo možné něco utajit. Přemýšlel, co to udělá s disciplínou vojáků, až se dozvědí, že Curtis pije.

„Říká se,“ dodal Sparrow, „že pokud vypukne válka mezi Severem a Jihem, Jih ji prohraje už jen proto, že většina jižanských důstojníků chlastá. Alkohol je kletba Jihu, tak jako otroctví.“ „Charlie,“ řekl John, „předtím jste řekl.

že byste kvůli někomu, jako je major, neriskoval. Co byste dělal, kdybych na vaši pomoc byl odkázaný já?“

Sparrow si jazyk posunul žvýkací tabák a odplivl si přes palisádu.

„Na mě se můžete spolehnout, kapitáne,“ odpověděl. „Nemůžu pevnost opustit, i kdybych chtěl. Jeden jezdec by Siouxům a Čejenům neunikl.“

Otočil se a odešel. John ho pomalu následoval. U schodů, které vedly z ochozu, potkal službu konajícího seržanta.

„Kontrolujte ohně u mostu!“ přikázal mu. „A střílejte na všechny indiány, kteří se přiblíží k pevnosti! Jestli se něco bude dít, pak nechte probudit mě a ne majora.“

Nato odešel. Na cvičišti stály ženy vojáků a důstojníků, Susannu však mezi nimi neviděl. Možná má pravdu, pomyslel si, zůstane tu vždycky cizincem.

Potom ji spatřil, jak stojí stranou ostatních žen před majorovým příbytkem. Měla na sobě vojenský kabát, v němž ji John viděl už prvního večera v pevnosti, a hleděla na západ, kde bylo nebe nad palisádami ozářeno vzdálenými ohni. Přišel k ní.

„To hoří most?“ zeptala se. „Ne. To jsou vozy se dřevem, které jsme nedokázali dostat do pevnosti. Indiáni je zapálili.“

„Myslela jsem si, že to je most. Co je na něm, prosím vás, tak důležitého?“

„Bude po něm probíhat cesta na západ, do Oregonu a Kalifornie.“

„A lidé plní nadějí po něm potáhnou na západ, až bude hotový,“ odvětila. „Stále se budou snažit hledat štěstí – na tom se nic nemění.“ „Je to tak.“

„Kapitáne,“ řekla, aniž by na něho pohlédla, „je mi líto, jak se k vám můj muž choval.“

Mlčel a Susanna po několika vteřinách dodala: „Lituji i smrti kapitána Starkea a ostatních vojáků, kteří padli u mostu. Kapitán byl váš dobrý přítel, že ano?“

„Ano. Hugh Starke je obětí nesmyslného rozkazu a své věrnosti k veliteli. Tím je to ještě horší. Nemusel by zemřít, kdyby někdo jiný splnil svůj úkol. Jel tam jenom proto, aby pohled na majora Curtise nepodkopal disciplínu mužstva. Jak se ukázalo, padl zbytečně. O alkoholismu vašeho muže, což chtěl utajit, už se ví.“

Skryla si tvář do dlaní.

„Bože!“ zamumlala. „Kéž bych o této pevnosti nikdy neslyšela.“

„Ale jak řekl major: osudem vojáka je zemřít jako Hugh Starke.“ Jeho slova zněla trpce. Pak se tón jeho hlasu změnil. „I podplukovník Prentiss, jehož nástupcem se major stal, padl podobným způsobem jako major – na inspekční cestě k mostu. Nezabil ho šíp, ale kulka ze springfieldky ráže 58, kterou vypálil siouxský ostrostřelec.“

Susanna strnula.

Mohl jí říct něco, aby ji utěšil, neudělal to však. Byl té noci příliš zahořklý na to, aby vůči někomu projevil lidskost.

Každý z nás za ten zatracený most nějak zaplatí, pomyslel si.

+ + + + +

Ráno byli kapitán Hugh Starke z 25. pěšího pluku a dvanáct vojáků ze stejné jednotky pohřbeni na vojenském hřbitově severně od pevnosti.

Zdálo se, že se indiáni stáhli z bezprostředního okolí pevnosti. Krajina byla pustá. Když odezněla čestná salva a utichly tóny trubky, vrátil se oddíl do pevnosti.

„Ode dneška budeme stavbu mostu chránit čtyřmi děly,“ nařídil major Curtis, když se v jeho kanceláři sešli důstojníci. „To rudokožcům vezme chuť na další útoky na stavební oddíl.“

„Čtyři děla, pane?“ váhavě odvětil kapitán Brook, který si ještě nezvykl na svou roli velitele pěchoty. „Není to příliš velké oslabení palebné síly pevnosti?“

„Indiáni nevědí, kolik děl máme,“ opáčil Curtis.

„Ale velmi brzy to zjistí, až se jim podaří zmocnit děl na mostě a zničit je tak, že je shodí do řeky,“ řekl John. „Děla by pro Červený oblak byla lákavým cílem. Kdyby se jim podařilo je zničit, rychle by zjistil, že palebná síla děl, která by zůstala v pevnosti, je mnohem menší. Čtyři kanóny by nás při napadení pevnosti neochránily.“

„Jsem vám velmi zavázán za vaši přednášku, kapitáne,“ odvětil Curtis s kamennou tváří. „Musím vám připomínat, že velitelem jsem tu já? Kapitán Brook se postará o to, aby čtyři děla zaujala pozice u mostu. Dvě budou nabita granáty, dvě kartáči. Dávejte pozor na dostatečný úhel, kapitáne!“

„Ano, pane!“ řekl Brook.

Major se posadil na židli za psacím stolem, na němž ležela jeho šavle.

„Vy, kapitáne Wheatley,“ řekl, přičemž si pohrával s šavlí, „budete nadále patrolovat na Oregonské stezce.“

John mlčel, pouze rozhněvaně zatnul zuby. To bylo přesně to, čeho se obával. Curtis ho chtěl posílat na patroly s jedinou četou kavalerie, pořád znovu a znovu – až se jednoho dne nevrátí.

Na zlomek vteřiny viděl v jeho chladných očích nenávist. Věděl, co to znamená. Viděl Curtise opilého, když se neovládal. Pro někoho takového, jako byl Curtis, to znamenalo pokoření, na které nikdy neměl zapomenout. A navíc tady bylo ještě něco dalšího – Susanna Curtisová.

„Slyšel jsem ,Ano, pane!’ kapitáne?“ zeptal se major. John se ovládl. „Ano, pane!“ „Dobrá. Pokud nasadíme všechny naše síly, pak most dokončíme v následujících dvanácti hodinách,“ dodal Curtis. „Naštěstí disponujeme dostatkem vozů a mezků na to, abychom dostali kmeny k mostu.“

Když důstojníci odešli, řekl Brook k Johnovi: „Nepřísluší mi sice kritizovat majorovy rozkazy, pane Wheatley. Ale považuji za nebezpečné odvézt čtyři děla z pevnosti.“

John pokrčil rameny. „Slyšel jste ho. Odvolal se na to, že tu je velitelem.“

„Ano,“ zamumlal Brook. „A slyšel jsem i to, že vás chce vyslat na patrolu s jedinou četou kavalerie. To je nesmyslné stejně tak jako…“

„To je jenom zdánlivě nesmyslné, pane Brooku,“ řekl John, Jenom zdánlivě…“

+ + + + +

Pozdě odpoledne se patrola vrátila k Battle Creeku, aniž by se dostala do kontaktu s nepřítelem. Narazili jen na staré, zpola zaváté indiánské stopy.

Nyní jeli na svých vyčerpaných koních k Battle Creeku.

„Vypadá to, že most je hotový a my budeme první, kdo po něm přejede,“ zamumlal seržant O’Mally z druhé čety. Most byl skutečně dokončený. Klenul se nad řekou. Stavební oddíly odvedly dobrou práci. Na východním břehu ještě ležely ohořelé trosky vozů, které v noci shořely.

Na jih a na sever mířila čtyři dvanáctilibrová děla.

„Major musel muže pěkně pobízet,“ řekl O’Mally. „Jsem rád, že jsem kavalerista a ne pěšák a že jsem se nemusel potit při stavbě mostu.“ Sparrow se zašklebil. „Při patrole riskuj ete víc než pár kapek potu, seržante – totiž život.“

„Aspoň zemřu v sedle a neutopím se jako krysa v řece,“ opáčil O’Mally.

„Příležitost zemřít ještě dostanete, možná dříve, než vám bude libo,“ řekl zvěd a ukázal na jih.

Tam, za řekou, se náhle v kopcích objevili indiáni.

„Vpřed!“ zvolal John na muže druhé čety. „Musíme dorazit ke kanónům u mostu!“

Pobodl koně ostruhami. Charlie Sparrow si za ním odplivl a rovněž vyrazil cvalem.

Jezdci se přihnali k Battle Creeku a pak přecválali po mostě. Kopyta koní duněla.

U baterie děl John zastavil a seskočil ze sedla. Kapitán Brook stál mezi dvěma děly a dalekohledem hleděl na indiány.

„To nevypadá na útok na most,“ řekl John, který si všiml, jak indiáni manévrují.

„Nic takového,“ opáčil Brook a podal mu dalekohled. „Pronásledují nějakého kavaleristu. To není nikdo z našich lidí.“

Wheatley pohlédl dalekohledem. Jasně viděl jezdce v modrošedé uniformě, kterého indiáni hnali k řece.

„Asi chtěl k pevnosti a odřízli mu cestu,“ zamumlal. „Odkud může být?“

„Z Platte Bridge Station,“ odpověděl Brook. „Možná posel…“

„Možná,“ přisvědčil John. „Ale jestli rychle nezasáhneme, tak nám už žádnou zprávu nepřiveze. Rudoši se mu snaží odříznout cestu k nám. Buďto mu pomůžeme, nebo…“

„Nejlepší bude střílet z děl,“ navrhl Brook. „Indiáni už jsou na dostřel.“ Zavolal na obsluhy děl: „Dělejte! Palte, až budou dost blízko!“

John jel dál a pozoroval, jak jezdec kličkuje, aby unikl pronásledovatelům.

Siouxové a Čejeni zaujatí pronásledováním si nevšimli, že se přibližují k dělům u mostu.

„Teď – pal!“ zvolal Brook.

Zadunělo dělo napravo od Brooka. John cítil pach spáleného střelného prachu.

Viděl, jak granát letí vzduchem. Potom dopadl a zhruba padesát kroků od kavaleristy, který bičoval svého koně, vytryskl gejzír hlíny.

Indiáni zastavili. Rána z děla se nesla planinou, od kopců se odrazila ozvěna.

„Nabíjet! Nabíjet!“ zvolal Brook. Dělostřelci vyčistili hlaveň a nabili ji kartáčem.

Jen o několik vteřin později dělo zadunělo znovu. Náboj dopadl těsně před Siouxe a Čejeny. Byli zasypáni zeminou, kamením a střepinami. Jeden indiánský kůň se s řehtáním skácel na zem.

Rudoši se vzdali. Otočili své koně a jeli pryč.

John sklonil dalekohled. O minutu později kavalerista na zpěněném, zadýchaném koni dorazil mezi děla a seskočil ze sedla. Byl tak vyčerpaný, že se musel opřít o svého hnědáka.

„Odkud jedete?“ zeptal se John.

„Kaprál Magruder, pane, ze třetího pluku kavalerie v Platte Bridge Station!“ Voják si strčil prachem pokrytý kolt do pouzdra a zasalutoval. „Vezu zprávu do Fort Davis.“

„Jsem zastupující velitel pevnosti,“ řekl John. „Podejte hlášení!“

„Je mi líto, to nemůžu! Mám zapečetěné depeše,“ odvětil posel a položil ruku na svou tašku, „a ty mám předat pouze veliteli osobně.“

„Pak to musí být něco zatraceně důležitého,“ řekl John. „Jeďte do pevnosti, kaprále, a ptejte se tam na majora Curtise.“

Hleděl za ním naplněn temnou předtuchou, když odjížděl. Vrátil dalekohled Brookovi a obrátil se k Charliemu Sparrowovi.

„A vy jste tvrdil, že do pevnosti nikdo nemůže přijet…“

„Neřekl jsem, že nikdo nemůže do pevnosti,“ opravil ho zvěd. „Nikdo se nedostane z ní, kapitáne. Každopádně ne východním směrem. Červený oblak se pokusí zabránit tomu, abychom dostali posily.“

John si mnul bradu.

„Rád bych věděl, jaké depeše to veze,“ řekl k Brookovi.

„To se brzy dozvíme, předpokládám,“ odvětil důstojník pěchoty. „Naše práce zde je dokončena. Teď už jen musíme zapřáhnout mezky před vozy a jet zpátky do pevnosti. Pokud je ta zpráva skutečně tak důležitá, tak nám ji major musí sdělit.“

„Můžete vsadit svůj měsíční žold na to, že to udělá,“ řekl John. pak dodal: „Vy pocházíte ze Severu, pane Brooku?“

„Ano,“ váhavě odvětil. „Ale nevím, proč se ptáte…?“

„Většina důstojníků v pevnosti,“ řekl John, „uvažuje o možné občanské válce mezi Unií a jižanskými státy. Předpokládám, že vám to neuniklo.“

„V poslední době jsem neměl moc příležitostí přemýšlet o něčem jiném než o mostě.“

„Pak je načase, abyste s tím začal, pane Brooku,“ řekl John. „A při tom pomyslete na přísahu, kterou jste složil na vlajku Unie!“

+ + + + +

„Vypukla občanská válka!“

Majorova slova pronesená do ticha byla doprovázena řinčením pochvy, když se poručík Sturgis neklidně pohnul.

Shromáždění důstojníci na sebe hleděli. Nikdo nepromluvil. Major Curtis stál za svým psacím stolem v kanceláři, s depeší v rukou.

„Pozval jsem si vás proto,“ dodal, „že mou povinností jako velitele této pevnosti je vás seznámit se situací: jižní a severní část naší země se od 12. dubna nacházejí ve válečném stavu. Díky indiánům tato zpráva dorazila do pevnosti teprve před hodinou. Depeše, kterou přivezl kurýr z Platte Bridge Station nese datum 20. duben 1861. Sděluje se v ní, že 12. dubna děla v Charlestonu v Jižní Karolíně ostřelovala přístavní pevnost, nad níž vlála vlajka Unie. Po prudkém dělostřeleckém souboji pevnost padla do rukou jednotek Konfederace. 15. dubna povolal prezident Unie Abraham Lincoln 25 tisíc mužů do zbraně, aby silou obnovil vládu ve všech státech. Následně Arkansas, Tennessee, Severní Karolína a Virginie vystoupily z Unie a založily Konfederované státy americké. Prezidentem Konfederace byl zvolen Jefferson Davis, viceprezidentem A. H. Stephens. Vrchní velení nad silami Jihu převzal generál Robert E. Lee z Virginie.“

Major položil depeši s rozlomenou pečetí na stůl a pohlédl na své důstojníky, na jednoho po druhém. Na Johna však pouze letmo.

„Dále se v depeši uvádí, že všichni důstojníci armády musejí dodržet přísahu, kterou složili na vlajku Unie,“ dodal. „Ministerstvo války od nás očekává, že budeme věrní Unii. Já jsem ale toho mínění, že v této těžké hodině se každý muž, ať už v uniformě prostého vojáka nebo generála, musí rozhodnout sám. Robert Lee nám dal příklad, když přešel ke Konfedraci, protože nechtěl zradit svůj rodný stát Virginii. Já jsem se již rozhodl. Tak jako Lee jsem se narodil ve Virginii. Jsem loajální Jihu. Očekávám od vás rozhodnutí, pánové. Kdo následuje mého příkladu a přijme věc Jihu, přistupte ke mně.“

John o dva kroky odstoupil. Curtis na něho pohlédl a spatřil v jeho očích nepřátelství. Poručici kavalerie Sturgis a Castain přistoupili k majorovi. Ostatní váhali, načež se postavili vedle Johna.

„Tím se fronty vyjasnily,“ řekl major. „Prosím, běžte teď do svých příbytků a čekejte na má další rozhodnutí.“

„Pane,“ opáčil John, „neuznávám již vaše velení nad jednotkami Unie ve Fort Davisu a proto se vašimi rozkazy nebudu řídit.“

„Pak vás tímto zatýkám,“ řekl Curtis. Ukázal na něho prstem. „Vaši šavli, kapitáne! Jste zbaven funkce a od nynějška budete v domácím vězení.“

John sáhl po koltu, ale to už na něho mířil poručík Sturgis. John pohlédl do jeho napjaté tváře a pochopil, že Sturgis by neváhal a zastřelil by ho, pokud by se pokusil tasit.

V té vteřině pro něho a pro ostatní důstojníky ve Fort Davis vypukla občanská válka.

„Vaši šavli, kapitáne!“ opakoval Curtis.

John si odepnul opasek s šavlí a pouzdrem s koltem a hodil jej na psací stůl.

„Doufám, že u vás taková opatření nebudou nutná, pánové,“ řekl Curtis ke kapitánu Brookovi a poručíkům Gilpinovi, Vaughnovi a Laneovi.

Potom zvolal: „Stráž!“

Dveře se otevřely. Na prahu stál první seržant Angus. Zasalutoval a řekl: „Pane?“ Za ním se objevili čtyři kavaleristé se spencerovkami.

„Seržante!“ řekl Curtis. „Doprovodíte kapitána Wheatleyho k jeho příbytku! Kapitán je zatčen.“

„Ano, pane!“

Royall Angus ustoupil stranou a John prošel kolem něho. Čtyři vojáci vzali důstojníka mezi sebe, opřeli si pušky o ramena a na seržantův pokyn se vydali k Johnovu příbytku.

Po cestě seržant řekl: „Je mi to líto, pane!“ Řekl to jen polohlasně a ani na Johna nepohlédl.

„Vyřídil byste pak můj pozdrav poručíku Gilpinovi a poprosil ho o to, aby mě navštívil, seržante?“ zeptal se John.

Angus váhal, načež přikývl. „Ano, pane!“

Když osaměl, rozsvítil petrolejku a pustil se do práce. Nesměl ztrácet čas. Vytáhl z šuplíku papír, kalamář a pero, posadil se ke stolu a začal psát.

Když byl hotov, dal dopis do obálky, zapečetil ji a napsal na něj adresu, načež ji strčil pod prázdný list papíru na stole.

O několik minut později kdosi zaklepal na dveře. John řekl: „Dále!“ a do příbytku vešel poručík Gilpin.

„Zavřete dveře,“ řekl John. „To, co vám chci říct, není určeno uším mužů, kteří mě hlídají.“

Napjatě na Gilpina hleděl.

„Porada už skončila?“

„Ano, pane.“

„S jakým výsledkem?“

„Já – já nevím, pane,“ nejistě odpověděl Gilpin. „Majorovy záměry nelze odhadnout.“

„Předpokládám, že se pokusí posádku získat pro Konfederaci.“

„To je možné.“

„Jak se vůči majorovi choval kapitán Brook?“

„Předpokládám, že zachová věrnost Unii, pane.“

„Jeho chápání poslušnosti vůči nadřízeným mu však bude překážet. Chtěl jste tím říct toto, poručíku?“

„Pane, já…“ začal Gilpin.

John mu skočil do řeči.

„Je stejný jako Hugh Starke,“ řekl rozhořčeným hlasem. „Myslí si, že se to vyřeší samo.“ Pak ztišil hlas. „Vy, poručíku, jste věrný voják Unie. Důvěřují vám. Proto jsem si vás vybral.“

„Pane?“

„Gilpine, dejte to, Charliemu Sparrowovi.“ John vytáhl zapečetěnou obálku. „Povězte mu, ať si vzpomene na svůj slib, který mi dal, Že s ním můžu počítat, až půjde do tuhého. Musí tento dopis předat veliteli Platte Bridge Station.“

„Tento dopis…“

„…popisuje naši situaci, poručíku. Obsahuje naléhavou žádost o okamžitou pomoc, pokud má pevnost zůstat v rukou Unie. Už chápete, jak je tento dopis důležitý?“

„Předám ho panu Sparrowovi,“ řekl Gilpin a dal si obálku pod kabát. „Ale co se stane, když se Charliemu Sparrowovi nepovede probít z obklíčení, nebo když pomoc z Platte Bridge Station z nějakého důvodu dorazí pozdě nebo vůbec?“

„To nevím, poručíku,“ odpověděl John. „Pravděpodobně pak budeme muset jednat na vlastní pěst. Můžu s vámi počítat, Gilpine, pokud k tomu dojde?“

„Jsem voják Unie, pane, a dodržím svou přísahu!“

„Dobrá, poručíku. Musíme držet při sobě, jinak je všechno ztraceno.“

„Pane?“

, Ještě něco?“

„Jak podle vás občanská válka skončí?“

„Každopádně skončí až po dlouhém a nesmyslném krveprolévání,“ řekl John. „Ať už zvítězí kdokoli, zaplatíme za to všichni, všechen americký lid. A teď běžte, poručíku! Nesmíme ztrácet čas.“

Gilpin zasalutoval, otočil se a šel ven. Jeho kroky odezněly.

John otevřel okenici a vyhlédl ven, do houstnoucího šera.

Udělal vše, co bylo v jeho moci. Nyní všechno záviselo na Charliem Sparrowovi.

Zatímco se opíral o zeď, uslyšel rychlé, tiché kroky, které se rychle blížily. Potom se ze tmy vynořila postava.

Byla to Susanna Curtisová.

„Slyšela jsem, že jste v domácím vězení, kapitáne,“ řekla.

„Neměla jste sem chodit,“ odpověděl. „Mohli by Vás tu vidět.“

Neodpověděla na to a řekla: „Vypukla občanská válka a vy a Jim stojíte proti sobě, že ano?“ Hovořila téměř nesrozumitelně, jak byla zadýchaná.

„Ano,“ přisvědčil. „A major jednal rychleji a odhodlaněji než já. Proto jsem teď jeho zajatcem.“

„Mohu – mohu pro vás něco udělat?“

„Ne.“

„Nepodceňujte nebezpečí, ve kterém jste se ocitl, kapitáne! Můj muž je vaším úhlavním nepřítelem. Vím, že nebude váhat vás…“

Tušil, co chce říct, takže ji předešel: „Pokus o útěk by byl nesmyslný. Z pevnosti bych neunikl. Krom toho nemůžu nechat posádku ve štychu, teď, když major…“ Odmlčel se.

„Když můj muž zradil Unii. To jste chtěl říct, ne?“

John mlčel.

„Pro něho to, co udělal, není zrada,“ řekla. „Patří k Jihu…“

„… tak jako vy,“ dodal John.

Susanna zavrtěla hlavou. „Staré přísloví říká: kde je mi dobře, tam je můj domov.“

Náhle John uslyšel volání, řehtání koní a dusot.

„Bude lepší, když zase půjdete, než vás tu uvidí,“ řekl Susanně. „Nepomůžete mně ani sobě, když se budete vystavovat nebezpečí. Nějaký rozčilený strážný by si vás ve tmě mohl splést se mnou a myslet si, že chci uprchnout. A pak by mohl začít střílet. Vládne tu zmatek.“

„Nemám strach,“ odpověděla.

John však strach měl. Ne o sebe, nýbrž o Susannu Curtisovou. Když si představil, jak její krásnou tvář zasáhne naslepo vypálená kulka ze spencerovky, stáhlo se mu hrdlo.

Strach znal, setkal se s ním v boji už nejednou. Ale teď zjistil, že to je mnohem těžší, když se bojí o někoho druhého a ne o sebe.

„Já…“ začal. Tu někdo zabušil na dveře.

„Běžte – rychle!“ vyhrkl na Susannu a zavřel okenici. O několik vteřin později zavrzaly dveře. Na prahu stál poručík Gilpin.

Zavřel za sebou a řekl: „Charlie Sparrow odmítl váš dopis převzít, pane. Nepomohlo, že jsem mu připomněl slib, který vám dal. Myslí si, že není možné prorazit obklíčení.“

„Sakra!“ řekl John. „To byla má jediná naděje. Teď nemám možnost dopis dostat na místo určení.“

„Už je na cestě, pane. Předal jsem ho kurýrovi, který odpoledne přivezl depeše. Opustil pevnost před několika minutami, chce se pod rouškou tmy proplížit mezi indiány. Major se ho chtěl co nejrychleji zbavit. To, zda to posel dokáže, je těžké odhadnout.“

„Má šanci, i když malou,“ zamumlal John. „Byl bych raději, kdyby namísto něho jel Sparrow. Ale možná budeme mít štěstí.“ Zamyšleně na Gilpina hleděl. „Viděl někdo, že jste mu ten dopis dal?“

„Ne.“ Poručík zavrtěl hlavou. „Předal jsem mu dopis na kavaleristickém cvičišti, když vyváděl koně ze stáje. Byla tam taková tma, že mě při tom nikdo nemohl vidět.“

„Dobrá. Kde jsou Brook, Vaughn a Lane?“

„Ve svých kvartýrech, pane. Kromě vás nikdo zatčen nebyl. Sturgis a Castain jsou ještě u majora. Doufám, že váš dopis dorazí do Platte Bridge Station, protože odteď už pro vás nemůžu nic udělat, pane. Seržant Angus mi po cestě sem pověděl, že máte na majorův rozkaz zostřený režim. Nikdo kromě strážných s vámi nesmí mluvit ani se k vám přiblížit.“

„To se dalo čekat,“ řekl John. „Držte se od mých dveří raději dál, poručíku. Jestli se stane něco, co bych podle vás měl vědět, pak zaklepte na okno. Ale tiše! Dokážu si představit, že major dá mým strážným rozkaz střílet.“

+ + + + +

John Wheatley nevěděl, jak dlouho seděl na lůžku a hleděl na své boty, když náhle uslyšel volání jednoho vojáka venku. Soudě podle směru, odkud znělo, to musel být muž u jižní brány. „K pevnosti jede jezdec!“ John zvedl hlavu. Uplynula jedna minuta a pak uslyšel dusot kopyt a hlasy na cvičišti. Vstal a přistoupil k oknu, nic však neviděl, protože venku byla tma. Vrátil se k lůžku a chvíli ležel. Nevydržel to však, vstal a začal chodit po příbytku. Byl příliš neklidný na to, aby mohl ležet.

Náhle někdo zaklepal na okenici.

John stáhl knot petrolejky tak, že zhasla. Pak šel k oknu a otevřel ho.

Venku stál poručík Gilpin.

„Kůň kurýra z Platte Bridge Station se vrátil. Jeho sedlo je od krve,“ tiše řekl Gilpin. „Nevěřím, že váš dopis dorazí na místo určení, pane.“

John smlčel kletbu. Toto mu ještě chybělo. Jeho situace a situace důstojníků, kteří stáli za ním, byla bezvýchodná.

Nyní musel rozhodnutí učinit on. Neváhal ani na vteřinu.

„Musíme jednat, poručíku,“ řekl. „Zvenčí se pomoci nedočkáme, takže si musíme pomoct sami. Přiveďte kapitána Brooka a poručíky Vaughna a Lanea pod nějakou záminkou do baráku setniny A!“

„Ano, pane!“ Gilpin se chtěl otočit, ale John ho zadržel.

„Poručíku…“

„Pane?“

„Vaši zbraň!“

Gilpin vytáhl z pouzdra armádní kolt a podal ho oknem Johnu Wheatleymu, načež zmizel v temnotě.

John tiše přišel ke dveřím, přitiskl ucho ke klíčové dírce a naslouchal. Slyšel mumlání strážných, kteří se polohlasně bavili. Potom se vrátil k oknu, strčil si kolt do polní blůzy a vlezl do okna.

Byl to vysoký muž s širokými rameny a dlouhýma nohama a nebylo pro něho snadné prolézt úzkým oknem. Dokázal to však.

Venku chvíli stál a naslouchal. Vytáhl kolt, opustil stín stěny a nepříliš rychlým krokem se vydal přes cvičiště k baráku setniny A.

Počítal s tím, že mu pomůže tma, to by někdo musel přijít až k němu, aby ho poznal. Pro všechny případy však v pravé ruce držel revolver.

Bez problémů dorazil do cíle. Přede dveřmi se zastavil a ohlédl se přes rameno. Nikdo za ním nešel. Z baráku se ozývalo mumlání, které náhle utichlo, když tam vešel.

Muži, mnozí jen částečně odění, mnozí ve spodním prádle, seděli na postelích a lavicích. Všichni se k němu otočili. Bylo to téměř šedesát vojáků.

„Pozor!“ zvolal jeden kaprál. Pěšáci vyskočili a zasalutovali.

John za sebou zavřel.

„Pohov!“ řekl.

Ještě stále s koltem v ruce se rozhlížel po baráku. Tito muži zřejmě nevěděli o tom, že je v domácím vězení a že nesmí opustit svůj příbytek.

Strčil si kolt za opasek kalhot a řekl: „Předpokládám, že už jste všichni slyšeli, že vypukla válka mezi Unií a povstaleckými jižanskými státy. Je mezi vámi někdo, kdo pochází z Jihu?“

Nikdo se nepohnul.

Pomalu procházel mezi nimi.

„Možná si myslíte: Co je nám do občanské války? Bitevní pole budou ve Virginii, Kentucky, Tennessee a Mississippi, stovky mil odtud,“ dodal. „Ale to je omyl, muži! I ve Fort Davisu zuří občanská válka. Předpokládám, že mezi vámi není nikdo, kdo by nebyl věrný Unii?“

Vojáci na něho udiveně nechápavě hleděli.

„Několik důstojníků, kavaleristických důstojníků, se však postavilo na stranu vzbouřenců,“ řekl John.

Jeden voják řekl: „Vy sám jste přece důstojník kavalerie, pane.“

„To je pravda,“ odpověděl John. „Ale zůstávám věrný Unii tak jako vy a vaši důstojníci.“

„Ti se dnes večer ještě neukázali,“ řekl zjizvený kaprál.

„Brzy přijdou,“ řekl John. „Chtěl jsem vám a vašim důstojníkům říct toto: Velitel pevnosti, major Curtis, chce Fort Davis vydat Jižanům. Kavalerie stojí na jeho straně. Musíme proto jednat, a to rychle. Jinak zítra nad pevností zavlaje povstalecká vlajka.“

„Nás je víc než kavaleristů,“ řekl kaprál. „V setnině H je sice několik chlapů z Jihu, ale ti nejsou rozhodující.“

„Přesto musíme rychle udeřit, aby nás nepřítel nepředešel.“ John zůstal stát vedle stojanu na pušky. „Máte tu své zbraně. Jste ochotní je použít k ochraně Unie?“

„Pane,“ řekl kaprál. „Rozkazy přijímáme jen od našich důstojníků. Vy jste kavalerista. Nepatříte k nám. Při vší úctě, pane.“

„Počkáme na rozhodnutí vašich důstojníků,“ řekl John, „než něco podnikneme. Ale uvědomte si, že…“

Od dveří se ozval šramot. Všichni se otočili. Vešli tam Brook a jeho poručici.

Kapitánova tvář byla bledá a jako by v křeči.

„Už jsem mužům vysvětlil, o co jde, pane Brooku,“ řekl John. „Ale jako dobří vojáci chtějí přijmout rozkazy jen od svých vlastních důstojníků. Takže jim dejte pokyny.“

To, že s pěšáky mluvil ještě předtím, než přišel Brook, bylo preventivní opatření. Věděl totiž, že Brook váhá mezi svou věrností k vlajce a veliteli, takže mu nechtěl dát možnost, aby učinil vlastní, možná špatné rozhodnutí.

Brook přišel mezi své muže.

„Je pravda, že major Curtis a kavalerie připravují vzpouru proti Unii a chtějí Fort Davis vydat Konfederaci,“ řekl a jeho hlas zněl přidušeně. „Jih by získal velkou výhodu, kdyby měl opěrný bod v týle Unie. Po důkladném uvažování jsem dospěl k závěru, že to nesmíme připustit. Proto se podřizuji kapitánu Wheatleymu jako hodnostně nejvyššímu důstojníkovi po majoru Curtisovi.“

John viděl, že z toho není zrovna šťastný. Jeho rychlé jednání však Brookovi nedalo na vybranou.

V prvních dnech občanské války bylo mnoho důstojníků po celé zemi postaveno před stejné rozhodnutí jako kapitán Brook.

„Chtěl bych ještě něco dodat,“ řekl Brook a jeho hlas nyní zněl pevně. „Nejsme vzbouřenci ve smyslu vojenských zákonů, přestože jsme se postavili proti svému veliteli. Právě naopak: To, co děláme, má zabránit vzpouře skupiny zrádců Unie.

Říkám to pro ty, kteří by možná pochybovali o správnosti našeho jednání.“

„Nepochybujeme o tom, kapitáne Brooku!“ ozval se zjizvený kaprál. „Ale tak důležitý rozkaz jsme mohli přijmout pouze od vás.“

„To bylo správné rozhodnutí,“ řekl Brook. „A teď se připravte! Nabijte muškety a nasaďte bajonety! Musíme jednat rychle.“

Zatímco v baráku započaly chvatné přípravy, otočil se Brook k Johnovi. „Žádám vás o rozkazy, pane!“ Znělo to chladně, jako kdyby to poranilo jeho hrdost. Brook si byl vědom toho, že John Wheatley ho svým energickým jednáním zahnal do kouta. „Jak chcete pokračovat?“

„Dane, děkuji vám! Děkuji vám jménem Unie a i sám za sebe,“ řekl John a podal mu ruku. Bylo to poprvé, co Brooka oslovil křestním jménem. To bylo znamením respektu a přátelství.

Brook chvíli váhal, načež mu sevřel pravici.

„Půjdeme do baráku setniny H,“ řekl John. „Všechny Jižany tam necháme pod dozorem. Zbytek setniny H posílí náš oddíl. Pak obklíčíme příbytky kavalerie a velitelství. Potom Curtisovi nezbude, než se vzdát. Chci zabránit krveprolití, pokud to bude možné.“

„Doufám, že se nám to podaří, Johne,“ řekl Brook zaníceným hlasem.

Wheatley vrátil Gilpinovi jeho kolt, načež mu poručík Vaughn půjčil svůj.

„Když budeme jednat tiše a rychle, překvapíme Curtise a kavalerii, ještě než si všimnou, co se děje,“ uklidňoval Brooka. Při myšlence na to, že možná bude muset střílet na své bývalé druhy, mu nebylo zrovna do zpěvu.

Mezitím nastoupili vojáci setniny A. Nyní byli perfektně oblečení. V rukou drželi pušky s nasazenými bajonety.

„Naším prvním cílem je barák setniny H,“ zopakoval Brook Johnovy rozkazy. „Pohybujte se tiše a snažte se, abyste mušketami neťukli o sumky nebo o pochvy bajonetů. A nikdo nebude střílet, dokud nedám povel „pal!“ Otočil se k Johnovi. „Jsme připraveni, pane!“ Teď, když šlo do tuhého, se opět vrátil k neosobnímu, vojenskému tónu.

„Pak kupředu!“

John otevřel dveře a vyšel ven. Udělal krok stranou, aby muži mohli vyjít ven, a přivřel oči, protože si musely navyknout na tmu.

Slyšel, jak setnina vyšla z baráku. Kráčeli kolem něho. „Teď jsou všichni venku,“ tiše mu řekl Brook.

„Jdeme!“ řekl John a zvedl ruku s koltem. V tom okamžiku se to stalo…

V temnotě se zablesklo a vzplály plameny.

V jejich záři se objevily dvě řady kavaleristů. První klečela, druhá stála. Mířili spencerovkami na pěšáky. Napravo a nalevo od nich stála děla, s připravenými doutnáky..

„Odhoďte zbraně, nebo zahájíme palbu!“ ozval se tvrdý hlas. „Děla jsou nabita kartáči.“ Byl to hlas majora Curtise.

John Wheatley viděl, že stojí na pravém křídle formace, vedle Sturgise a Castaina. Všichni tři drželi v rukou kolty.

„Pane Wheatley, vysvětlete svým lidem, že odpor je zbytečný!“ zvolal major Curtis. „Setnina H je odzbrojená a pod dohledem ve svém baráku. Od ní se pomoci nedočkáte. Jestli dojde k boji, nikdo z vás nepřežije!“

John věděl až příliš dobře, že Curtis má pravdu. Kartáče by je doslova rozstřílely. A ten, kdo by jim unikl, by se stal obětí opakovaček.

Curtis znovu jednal rychleji než jeho protihráč – a tentokrát možná rozhodl o osudu celé pevnosti.

„Co chcete dělat, pane?“ zeptal se poručík Gilpin, který stál tři kroky za Johnem.

„Nemůžeme dělat nic jiného než složit zbraně,“ odvětil John. Jeho hlas zněl sklesle. Byl poražen a věděl to. Útok na Curtisovu kavalerii by skončil masakrem.

„Pak je tedy vše ztraceno?“ nevěřícně se zeptal Gilpin. „Pak vše bylo zbytečné?“

John mlčel.

„Zatraceně!“ vyhrkl Gilpin. „K čertu s rebely!“ zvolal a zvedl kolt.

Už nestačil zmáčknout spoušť.

Z hlavně koltu poručíka Sturgise vyšlehl plamen.

„Ach…!“ zasténal Gilpin a skácel se na zem. Jeho pravá ruka, v níž ještě stále držel kolt, ležela jen několik coulů od Johnových bot.

Pěšáci strnule hleděli na mrtvého důstojníka. Ruce, v nichž drželi muškety, měli ochromené, oči vytřeštěné. Všechno se odehrálo tak rychle, že nikdo z nich ještě nepochopil, co se stalo. Poručík Gilpin ležel s kulkou v hrudi na sluncem spálené, udusané zemi cvičiště.

„Naposledy, odhoďte zbraně!“ zvolal Curtis do noci. „Dávám vám jednu minutu na rozmyšlenou, pak dělostřelci začnou střílet!“

Pane Bože, pomyslel si John, zatímco hleděl na Gilpina. Chápal, co k tomu činu poručíka vedlo. Byl to věrný voják Unie, přesto jednal nesmyslně a nikoli hrdinsky.

John zvedl hlavu a pohlédl na Curtise. Dokázal si představit triumf v jeho očích, přestože byl příliš daleko na to, aby to viděl.

„Složte zbraně!“ zvolal. Jeho hlas zněl chraplavě. „Nijak tím Unii nepomůžeme, když se necháme postřílet!“

Hodil svůj armádní kolt na zem. Kapitán Brooke a poručici Vaughn a Lane ho napodobili. Pak i vojáci složili své muškety.

„Posbírejte zbraně a odveďte pěchotu zpátky do baráku!“ přikázal major Curtis svým mužům. „Důstojníci budou uvězněni ve strážnici. Později rozhodnu, co se s nimi stane.“

První seržant Royall Angus a polovina kavaleristické setniny obklopili zajatce a vydali se s nimi ke strážnici, která zároveň sloužila i jako vězení Fort Davisu.

Když kráčeli kolem Curtise, Sturgise a Castaina, dal major strážcům pokyn, aby se zastavili.

„Víte přece, kapitáne, že to znamená váš konec,“ řekl k Johnovi. „Vyvolal jste ozbrojenou vzpouru proti svému veliteli. Za to vás nechám zastřelit.“

Jelikož John jeho pohled neopětoval, postavil se Curtis tak, že zajatec na něho musel pohlédnout.

„Opravdu jste si myslel, že mě dokážete přemoci, vy yankeeský pěšáku?“ zeptal se posměšným tónem. „Seržant Angus váš útěk odhalil jen několik minut po tom, co jste opustil svůj příbytek. Zapomněl jste za sebou zavřít okno. Když jsem se o vašem útěku dozvěděl, bylo mi hned jasné, že se pokusíte postavit pěchotu proti mně. Nevyšlo vám to.“

Major čekal na odpověď, která však nepřišla. Potom dodal: „Ještě dnes v noci nechám postavit popravčí kůl. Zítra ráno u něj budete zastřelen, kapitáne.“

Odstoupil a kývl na prvního seržanta Anguse. Eskorta přivedla zajatce do strážnice, načež se za Johnem zavřely těžké, železem pobité dveře se špehýrkou.

Slyšel, jak se takto zavřely dveře i Brookovy, Vaughnovy a Laneovy cely. Potom se ozvaly vzdalující se kroky. Svit, který dovnitř pronikal špehýrkou, byl nyní slabší. Zavřely se další dveře a rozhostilo se ticho.

John protápal temnou malou celou k pryčně, posadil se na ni a opřel si hlavu o ruce.

+ + + + +

Svítalo.

John stál u okna své cely, rukama svíral mříže a díval se, jak se mění barvy oblohy nad palisádami. Nejprve byla béžově šedá, pak cínová potom světle modrá.

Ta část cvičiště, kterou John viděl, zela prázdnotou. Stál tam kůl, který vojáci zarazili v noci do země. Z jiné části prostranství, kterou nemohl vidět, se ozývaly různorodé zvuky, které si nedokázal zařadit. Poprvé se ozvaly před hodinou.

John opět pohlédl na kůl a po zádech mu přeběhl mráz. Neměl strach ze smrti, ale takto ponižujícím způsobem zemřít nechtěl.

Sáhl si do blůzy pro doutník, žádný však u sebe neměl. Stejně už mám jenom čtvrt hodiny, pomyslel si.

Zatímco přemýšlel nad doutníkem, uslyšel šramocení klíče v zámku dveří strážnice, pak skřípání nenaolejovaných pantů a těžké, blížící se kroky. Utichly před jeho celou. Odsunula se závora a dveře se otevřely. Ve slabém světle, které dovnitř pronikalo zamřížovaným oknem, John uviděl prvního seržanta Royalla Anguse a dva strážné s karabinami v rukou.

Bezděky se narovnal a začal si zapínat knoflíky svého polního kabátu.

„Pojďte, kapitáne!“ řekl Angus. Vyvedli ho ven. Ranní vzduch byl chladný, od severu vanul vítr. Obloha měla zlatavou barvu.

John udělal dva kroky, pak se překvapeně zastavil.

Před ním stála na cvičišti dlouhá řada Doughertyho zdravotnických a zásobovacích vozů. Viděl i dvě děla se zapřaženými mezky. Kavaleristé stáli vedle svých koní. Ženy důstojníků a vojáků seděly na kozlících nebo na korbách, vedle pěšáků.

„Co se to tu děje, seržante?“ nechápavě se zeptal John. Royall Angus se rozhlédl po karavaně.

„Vojáci Konfederace opouštějí Fort Davis a vracejí se do vlasti,“ odpověděl. „Jste propuštěn na svobodu, kapitáne. Na majorův rozkaz.“

„Já jsem – propuštěn na svobodu?“

První seržant přikývl. „Ano, pane. A jsem tomu rád. Nerad bych přihlížel vaší popravě. Jste jeden z nejlepších důstojníku, pod jakým jsem kdy sloužil. Škoda, že stojíme na opačných stranách.“

John na to nic neřekl. Na kozlíku jednoho vozu spatřil štíhlou postavu v modrém vojenském kabátě.

Susannu Curtisovou.

Přišel k ní. „Vy opouštíte pevnost?“

„Ano, kapitáne.“

Hleděla na něho svýma velkýma očima a on poznal, že má co dělat, aby se ovládla. Náhle pochopil.

„Toto je tedy cena, kterou jste zaplatila za můj život,“ zamumlal.

„Opustila bych Fort Davis tak jako tak. Je to pro mě snazší, když vím, že zůstanete naživu.“

„Špatně jsem vás odhadl,“ přiznal. „Je mi to líto. Kdybychom se setkali za jiných okolností…“

„Ano, tato myšlenka nám zůstane,“ řekla a v jejích očích byl veškerý smutek, něha, trpkost a žal, jakého je žena schopna. „Tolik jsem hledala člověka, člověka s citlivým, živým srdcem a jen co jsem ho našla, ho musím znovu ztratit. Vzpomeňte si někdy na mě, kapitáne! Nikdy na vás nezapomenu a…“

Náhle se odmlčela a pohlédla za něho. Rychle se otočil. Major Curtis, poručík Sturgis a Castain vyšli z budovy velitelství a vyšvihli se na koně, kteří pro ně byli připraveni.

Curtis přijel k vozu, vedle něhož stál John Wheatley. Jeho tvář byla bledá a chladná, jeho uniforma bezvadná jako vždy. Měl připnutý zbraňový opasek se dvěma kolty. Šavli měl připevněnou k sedlu. Okraj klobouku mu stínil do očí. Zastavil před Johnem.

„Rozsudek smrti byl zrušen, kapitáne,“ řekl. „Opouštím pevnost s kavalerií, všemi povozy a pětadvaceti pěšáky, kteří se rozhodli bojovat za Jih. Po našem odjezdu převezmete velení nad Fort Davisem.“

„Nevěřím, že se dostanete za Platte Bridge Station, majore,“ odvětil John. „Tam vás a vaše muže zajmou.“ Letmo pohlédl na Susannu, ale pak se zase otočil k majorovi. „Zuří občanská válka a Platte Bridge Station je pevností Unie. Přes ni se nedostanete.“

„Nemíním jet k Platte Bridge Station,“ řekl Curtis. „Karavana potáhne přes most na západ a pak na sever. Probijeme se, protože se probít musíme. Konfederace potřebuje každého muže.“

Apro tebe, pomyslel si John, je občanská válka tou nejlepší možností, jak se dostat k hodnosti generála!

Řekl však: „Před palisádami čekají dva nebo tři tisíce Čejenů a Siouxů na příležitost provést úder proti pevnosti a mostu. Jestli pevnost opustí tolik vojáků, nebude zbytek posádky schopen odolat útoku indiánů.“

„To je vaše věc, jak pevnost ubráníte. Stále máte šest děl. A ještě něco,“ Curtis otočil svého koně a pobodl ho ostruhami, jako by se už na Johna nemohl dívat, Jděte k čertu!“

Přicválal k západní bráně, která se krátce nato otevřela. Kavaleristé se vyšvihli do sedel, povozy se rozjely. Kaprál, který vylezl na kozlík k Susanně a vzal uzdy mezků, práskl bičem.

„Johne!“ řekla Susanna a natáhla k němu ruku, když se povoz rozjel. Na okamžik se dotkli prsty, pak vůz odjel a John hleděl za ním.

Měl pocit, že stojí před troskami svého života, a to přesto, že dosáhl svého cíle a má Fort Davisem vlála vlajka Unie.

„Seržante!“ otočil se k poddůstojníkovi, který stál poblíž. „Běžte do strážnice a pusťte kapitána Brooka, poručíka Vaughna a poručíka Lanea z cel. Vyřiďte jim můj pozdrav a řekněte jim, že s nimi chci okamžitě mluvit na velitelství.“

+ + + + +

„Máme zhruba sto čtyřicet pěšáků, když se odečtou ranění,“ řekl John v kanceláři velitelství ke třem důstojníkům a Charliemu Sparrowovi.

Brook, Vaughn a Lane byli neoholení a nevyspalí.

„To, že navíc nemáme opakovačky kavalerie,“ dodal John, „znamená podstatné snížení naší palebné síly. Budeme muset postavit děla na bašty, abychom v případě indiánského útoku mohli předpolí pevnosti pokrýt kartáčovou palbou.“

Brook, Vaughn a Lane zasalutovali a opustili velitelství. John vzal z věšáku revolverový opasek a připnul si ho. Náhle vycítil, že ho kdosi pozoruje. Úplně zapomněl na Charlieho Sparrowa.

„Rozhořčilo mě, že jste se ani nepokusil přivézt mou depeši do Platte Bridge Station, Charlie,“ řekl, zatímco si kontroloval kolt. „Měl byste větší šanci než ten kurýr. A kdyby se vám to podařilo, nemusel poručík Gilpin zemřít.“

„Vysvětlil jsem vám přece, že z Fort Davis se do Platte Bridge nikdo nedostane, kapitáne,“ opáčil zvěd.

„Pověděl jste mi i to, že se na vás můžu spolehnout, když půjde do tuhého.“ John si strčil kolt do pouzdra a pohlédl na něho.

„Ten, kdo s otevřenýma očima naběhne na nůž, je kretén,“ řekl hubený, v kůži oděný muž. „Přijde čas, kdy pro mě budete mít lepší využití než takovou sebevražednou akci.“

John se usmál. „Ten čas už přišel. Musím vědět, co mají indiáni za lubem. Zjistěte to, Charlie!“

„To nemusím vyjíždět z pevnosti, abych to zjistil. Červený oblak už teď pravděpodobně ví, že většina posádky pevnost opustila. Dokáže si spočítat, kolik vojáků zhruba zůstalo za palisádami.“ „Myslíte, že zaútočí?“ „Být na jeho místě, tak to udělám,“ řekl Sparrow. „Je to pro něho velká šance, jak zničit pevnost a most.“

„To závisí na tom, jestli Siouxové a Čejeni vyřídí Curtisovu karavanu, nebo ji nechají projet. Pokud udělají to první, získáme čas. Pokud to druhé, musíme každým okamžikem počítat s útokem.“ John pomyslel na Susannu, která putovala s karavanou, jejíž eskorta Siouxe a Čejeny nemohla porazit. Při této myšlence se mu sevřel žaludek.

„Jakou šanci má karavana, že projede v pořádku, Charlie?“ zeptal se.

„Těžko říct, to záleží na taktických úvahách Červeného oblaku. Ale jelikož indiáni upřednostňují jízdní boj před útokem na pevnost, byť oslabenou, pak má major a jeho karavana šanci tak jedna ku tisíci.“

„Sakra, Charlie,“ vyhrkl John. „Vy teda umíte člověka potěšit. Pojďte. Prohlédneme si terén mezi pevností a mostem.“ Mezitím vyšlo slunce. Když vyšli na cvičiště, pěšáci již odmontovávali děla z lafet. Další vojáci stavěli na baštách kladkostroje. Kapitán Brook a jeho dva poručici muže neustále pobízeli. Ozývalo se bušení kladiv, skřípění kladek a kletby mužů.

John šel do svého příbytku pro dalekohled. Potom přešel cvičiště a vylezl po schůdkách na ochoz západní palisády.

„Venku je klid,“ řekl, když si zvedl dalekohled k očím a rozhlédl se po okolí. „Karavana už není vidět, dokonce ani prach, který zvířila.“

Jelikož měl slunce za zády, viděl terén mezi pevností a mostem velmi dobře.

„To se rychle změní,“ zamumlal Charlie. Chtěl ještě něco dodat, když tu se náhle zarazil a s nakloněnou hlavou naslouchal.

„Slyšíte, kapitáne?!“ vyhrkl a položil Johnovi ruku na levé rameno.

John sklonil dalekohled. Přestože se však soustředil, neslyšel nic kromě bušení kladiv na cvičišti.

„Co slyšíte, Charlie?“ zeptal se. Zvědovo chování ho zneklidnilo.

„Výstřely, někde tam venku, za Bartle Creekem, mnoho mil za mostem zuří boj. Střelba se pomalu blíží.“

Teď měl i John pocit, že slyší vzdálenou střelbu z revolverů a pušek.

„Karavana?“

„Ano, karavana. Zní to tak, jako by se major se svým trekem pod palbou vracel do pevnosti.“

John sevřel dalekohled. „A děla nejsou připravena.“

+ + + + +

Když na ochoz přiběhli Brook, Vaughn a Lane, byla střelba slyšet tak zřetelně, že John na ni své důstojníky ani nemusel upozorňovat.

„Bože,“ řekl kapitán Brook. „To karavana padla do léčky?“

John vrhl pohled na Charlieho Sparrowa a zvěd namísto něho odpověděl: „Ne, spíš to znamená, že karavana narazila na hlavní sílu indiánů. Je možné, že Červený oblak za Bartle Creekem shromáždil Siouxe a Čejeny k rozhodujícímu útoku na pevnost a major jim doslova vjel do náruče. Musel se okamžitě obrátit a vydat se zpátky. Střelba se blíží, takže za jízdy bojuje.“

„To ale znamená,“ ozval se poručík Lane, „že s našimi slabými silami budeme během následující půlhodiny muset bojovat o přežití.“

„A tak rychle děla nepřipravíme,“ dodal zachmuřený poručík Vaughn. „Potřebovali bychom nejméně hodinu na to, abychom je dostali do palebného postavení na cvičišti, a dvě až tri hodiny na to, abychom je vytáhli na bašty.“

Johnovi, který byl v myšlenkách u Susanny, přeběhl mráz po zádech. Snažil se, aby jeho hlas zněl pevně.

„Jelikož jsou indiáni za řekou,“ řekl, „musejí při pronásledování karavany přes most. Nejbližší brod je dvě míle odtud. To nás možná zachrání, nás a zbytek karavany, pokud to zvládne k mostu.“

Johnovi se hlavou honily myšlenky. A jedna začala nabývat stále konkrétnějších kontur.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Brook.

„Všichni jsme zajedno v tom, že sto čtyřicet pěšáků pevnost v případě indiánského útoku dlouho neudrží. Pokud rozestavíme muže na palisády, budou příliš rozptýlení na to, aby odolávali delší dobu. Ale náhoda tomu chce, že rudoši se objeví na jediném pro nás výhodném a pro ně nevýhodném místě v okruhu mnoha mil: u mostu.“

„Pak bychom museli opustit pevnost,“ namítl Brook. „To by byla nebezpečná hra.“

„Je to naše jediná šance,“ opáčil John. „Pokud indiány nezastavíme u mostu, neudržíme ani pevnost.“

Brook, Vaughn a Lane si vyměnili pohledy, nikdo z nich však neodpověděl.

„Vyrazíme se stovkou mužů,“ řekl John. „Každý z nás bude velet jednomu ze čtyř oddílů. Dvě sta kroků před mostem utvoříme linii a budeme střídavě střílet. Muškety budeme nabíjet dvěma kulkami, aby byl účinek pokud možno co největší. Nemáme čas! Za pět minut musí pěchota vyrazit!“

Tři důstojníci rychle zasalutovali a seběhli dolů na cvičiště. Pak vyhnali vojáky z baráků a od děl. Jednotlivé součástky děl zůstaly ležet tam, kde právě byly.

O několik minut později byli pěšáci nastoupení. Muškety byly nabité. Muži ukousli konce papírových doutnáků a spolu s prachem a kulkami ráže 58 je nacpali nabijáky do hlavní pušek. Ke každému náboji přidali ještě jednu kulku. Kohoutky byly zpola natažené, na pistonech byly zápalky.

Perkusní mušketa Springfield byla dostatečně silná na to, aby se z ní dalo současně vystřelit deset kulek. To zvyšovalo jejich palebnou sílu, obzvlášť, když se takto použily proti chumlu nepřátelských pěšáků nebo jezdců.

Na vzdálenost dvou set yardů byl totiž rozptyl kulek vypálených z jedné zbraně dva metry.

John stál ještě pořád na ochozu a pozoroval dalekohledem. Náhle jihozápadně od mostu spatřil oblak prachu.

„Tam jsou!“ zamumlal a podal Charliemu dalekohled. Odepnul si šavli, která by mu při běhu překážela, a nyní mu tak jako zbraň zůstal jen kolt.

Seběhl po schodech dolů a zvolal: „Otevřete bránu!“

Těžká křídla brány se se skřípěním otevřela.

„Dělejte, kapitáne!“ zvolal John na Brooka.

Důstojník pěchoty zvolal: „Během k mostu – vpřed!“

John, Brook a Charlie běželi v čele oddílu. Všechno nyní záviselo na tom, zda se jim podaří včas dorazit k mostu. Pokud by Siouxové a Čejeni přijeli k mostu dřív než oni, bylo by vše ztraceno.

Ozývalo se dupání holínek, cinkot mušket o sumky a pochvy bajonetů a hekání běžících mužů. Střelba za řekou byla slyšet stále zřetelněji.

John viděl, že první povozy již téměř dorazily k mostu. Sami byli ještě půl míle od něj. Krátce nato se ozval dusot kopyt a dunění kol na mostě. První zásobovací a zdravotnické vozy zběsilou rychlostí přejely most.

„Rychleji! „ zvolal John přes rameno na své muže. Jeho obavy, že by mohli k Battle Creeku přiběhnout pozdě, narostly, když se ukázalo, jak krátká karavana je. Sestávala nyní jen z půltuctů vozů. Zbylé vozy i děla musely být ztraceny.

Pěchota ještě stále nebyla na dostřel mostu, když ho přejel poslední vůz. Za ním cválalo několik kavaleristů, kteří se neustále otáčeli v sedlech a stříleli na pronásledovatele, které zatím nebylo vidět.

Jeden z vojáků zasažený nepřátelskou kulkou se skácel ze sedla a přes zábradlí mostu se zřítil do řeky. Jeho kůň běžel dál.

„Rychleji! Dělejte! Dělejte!“ křičel John, který nyní spatřil první rudé jezdce, kteří se vynořili z oblaku prachu zvířeného vozy.

Půltucet vozů jel dál k pevnosti. John slyšel ženský hlas, který volal jeho jméno. Za běhu se ohlédl a uviděl, jak se Susann drží kozlíku vrávorajícího a poskakujícího vozu. Teď však na ni neměl čas.

Hnal svůj oddíl, ale každou vteřinou mu bylo stále jasnější, že pěchotakmostu nedorazí včas.

Indiáni j iž byli téměř u něj. Johna polil studený pot, když viděl, že mnozí bojovníci mají masky z hlav divokých zvířat i se zuby, ušima a rohy. Těla měli pomalovaná a vypadali jako smečka ďáblů, která chce pěchotu smést do pekla.

Mnozí byli vyzbrojeni spencerovkami, další krátkými válečnými luky. Někteří měli oštěpy, kterými hrozili.

A potom John uviděl něco, na co neměl do konce života zapomenout.

Indiáni už téměř byli u mostu, když se z oblaku prachu na druhém břehu Battle Creeku vynořil osamocený jezdec. Přicválal k mostu a těsně před ním zastavil.

Měl na sobě kavaleristickou uniformu a byl prostovlasý. John na první pohled poznal majora Curtise, přestože k němu byl otočený zády.

Seděl v sedle zpříma a hleděl na útočící Siouxe a Čejeny. Nehýbal se, jako by byl ze železa.

Potom se major pohnul. Levou rukou vytáhl kolt a pravou šavli. Počkal, až první indiáni dorazí doprostřed mostu, a pak, jako by zazněl signál k útoku, pobodl koně ostruhami.

Kavaleristický kůň vyrazil vpřed jako šíp a srazil menší, lehčí indiánské koně k zemi.

Jeho prudký výpad prorazil první řady Siouxů a Čejenů a major pronikl do hloubi jejich masy.

Těžká kavaleristická šavle je kosila, její čepel byla rudá od krve až po rukavici. Major pálil ránu za ranou a každá z jeho kulek zasáhla.

John tam několik vteřin strnule stál a upřeně hleděl na boj na mostě, načež zvolal: „Dál! Dál!“

Nejen jemu Curtisův útok vyrazil dech, ostatní na tom byli stejně. Nikdo z těchto tvrdých, zkušených pěšáků ještě nezažil, že by se někdo takto obětoval. To, že to byla oběť, bylo jisté. Major Jim Curtis na mostě přes Bartle Creek vedl poslední boj svého života.

Byl uprostřed hordy zuřivých nepřátel, těsně před mostem. A v této vřavě, mezi mrtvými a umírajícími bojovníky a splašenými nebo na zemi se válejícími koňmi bojoval major jako v krvavém opojení. Právě odhodil vystřílený kolt a tasil z pouzdra druhý, když na něho rudí jezdci vystřelili.

Curtis ještě žil a zvedl kolt.

Pak ho však srazila vlna indiánu. Vypálil ještě pětkrát a teprve poslední kulka minula.

Nyní se masa Siouxů a Čejenů valila přes most. Indiáni se ale nedostali daleko. Pěchota využila krátkého času, který jí svým sebevražedným útokem získal Curtis.

Dvě sta yardů před mostem zaujala postavení. Sto mužů na rozkaz svého velitele zvedlo zbraně. Třeskly salvy, z hlavní vyšlehly plameny.

Wheatley, Brook, Vaughn, Lane, v tomto pořadí pálily oddíly velené čtyřmi důstojníky. Mezi jednotlivými salvami neuplynulo víc než pět vteřin, při každé vyletělo z hlavní pušek padesát velkorážních kulek.

Pěchota bojuje vždy na místě. Jde jen o to, aby byla v pravý čas na pravém místě, a to se Johnovi díky útoku majora Curtise podařilo.

Pěšáci nabíjeli, mířili a stříleli, pořád dokola s precizností danou mnohaletým drilem na cvičišti a střelnici. Mnozí z nich tento zdánlivě nesmyslný dril v minulosti jistě proklínal, nyní jim však zachránil život a Fort Davis a most zachránil před zničením.

Stovka mužů 25. pluku pálila a břeh za mostem i most samotný byly posety mrtvými koňmi a bojovníky. Indiáni, kteří na úzkém mostě měli jen omezenou možnost pohybu, byli bezmocní. Pěšáci stříleli, i když díky kouři už téměř neviděli.

Potom John zavelel: „Přestat střílet!“

Náhle se rozhostilo ticho.

Šedý kouř se pomalu rozplýval. V paprscích slunce bylo vidět, co dokázaly salvy pěšáků.

Břehy Batlle Creeku, most i řeka byly rudé.

Siouxové a Čejeni tam nechali své raněné a mrtvé a uprchli.

John sklonil vystřílený kolt. Když však uslyšel, jak poblíž poručík pobízí své muže, aby nabili muškety, otevřel i on malou koženou sumku na revolverovém opasku a nabil revolver, jehož hlaveň a bubínek byly horké.

„Zjistěte, zda jsme utrpěli ztráty,“ přikázal jednomu kaprálovi. Když chtěl strčit kolt do pouzdra, zavolal na něho Sparrow. Ukazoval přes řeku na druhý břeh.

Tam se mimo dostřel objevilo na jednom hřebeni půl tuctu indiánů.

„Pozor!“ zavolal John na své pěšáky. Pak se zeptal Sparrowa: „Napadnou nás znovu, Charlie?“

Jeden indián, vysoký náčelník s čelenkou a rudou bederní rouškou, náhle zvedl svou henryovku nad hlavu a zamával jí.

„Oglalové a Čejeni se stahují,“ odvětil Sparrow chraplavým hlasem. „Červený oblak zdraví statečného protivníka.“

Zatímco hovořil, otočili indiáni koně a zmizeli za hřebenem.

„Má respekt před našimi muži, především však před majorem Curtisem, kapitáne.“ Charlie Sparrow si po indiánském způsobu přiložil dva prsty k čelu a dodal: „Major nám zachránil život, když se obětoval. Rád bych věděl, co ho k tomu vedlo.“

+ + + + +

„…byla to odvaha v zoufalé situaci? Byly to obavy ze zajetí, do něhož by se po návratu do pevnosti nepochybně dostal? Nebo to byl strach z toho, že tě ztratí – kvůli mně?“ zeptal se John.

Byl den po bitvě. Stál vedle Susanny na malém vojenském hřbitově a hleděl na řady čerstvých hrobů.

Mnoho důstojníků a vojáků tam nalezlo místo svého posledního odpočinku. Na dřevěných křížích byla jejich jména: major Jim Curtis, poručík Beaufort Sturgis, první seržant Royall, trubač Scott, jezdec Hanrahan, jezdec Brown…

Byla to dlouhá řada jmen. Oregonská stezka si opět vyžádala krvavou daň.

„Myslím, že ho k tomu vedlo to všechno dohromady,“ odpověděla Susanna. Vládlo tam ticho. Čestná salva odezněla, trubka, na niž hrál nezkušený trubač, utichla.

„Nebyl to člověk, který by dokázal přijmout porážku,“ dodala po chvíli. Ve tváři se jí zračilo zamyšlení a smutek. „A zajetí by pro něho bylo poslední, definitivní porážkou. Možná – ano, možná to udělal i kvůli mně. Ale jistá si tím nejsem. Kdo může s jistotou říct, co člověka nutí jednat tak, jak jedná?“

John na ni zkoumavě pohlédl.

„Co se stalo té noci, když zrušil můj rozsudek smrti?“

Opětovala jeho pohled. „Přísahala jsem mu, že ho nikdy neopustím. To byla cena za tvůj život, Johne. Byla jsem ochotná ji zaplatit.“

„Takže věděl, že…“

„Že tě miluji?“ Její krásná tvář zůstala vážná. „Ano, věděl to. Nebyl slepý. Nikdy by se nevzdal toho, co jednou měl. Ani mě ne.“

„Teď jsi volná.“

„Opravdu? Opravdu jsem volná?“ „Můžeš se svobodně rozhodnout.“ „Je člověk ve svém rozhodování opravdu svobodný?“ odpověděla. „Nepřišli jsme o tuto svobodu, když vypukla válka?“

Uhladila si záhyb kabátu. „Dnes v noci jsem nespala, kdo by také v takové situaci mohl. Hodně jsem přemýšlela. Měl jsi pravdu, když jsi toho večera, když jsme spolu mluvili přes okno tvého příbytku, řekl, že patřím k Jihu tak jako Jim. To jsem si uvědomila. Člověk prostě nemůže zapřít vlast ani z lásky. Od Jimovy smrti se toho hodně událo, přestože uplynulo teprve dvacet čtyři hodin. Začala jsem se na lidi a věci kolem sebe dívat v jiném světle. Kdybych s tebou zůstala, pořád by mezi námi stálo to, že ty jsi ze Severu a já z Jihu. A to by naši lásku zničilo. Nemůžeme spolu být šťastní, dokud naše srdce bijí pro různé strany této války. Ty budeš bojovat za Sever. Já chci něco učinit pro Jih. Je to zkrátka tak, Johne.

„To má ta zatracená válka, která zničila naši zem, rozdělit i nás?“ John se ani nesnažil skrýt své zklamání. „Chceš zpátky na Jih, do Virginie, přestože tam teď zuří válka?“

Mlčky sklonila hlavu. Bylo to váhavé přikývnutí, které pro ni bylo velmi těžké.

„Budeš mít dost času o tom přemýšlet,“ řekl John. „Po bitvě s indiány jsem vyslal Charlieho Sparrowa s depeší do Platte Bridge Station. Ale posily, o které jsem žádal, dorazí nejdříve za pět, za šest dnů. To ti dává – to nám dává čas.“

Bojovala sama se sebou. Pak poznal, že se rozhodla.

„Ne,“ řekla. „Nemohla bych s tebou žít, ne tady a se vzpomínkou na Jima.“

Pokusil se představit si svůj život bez ní. Nedokázal to. Tak major nakonec přece jen zvítězil, pomyslel si. Jeho boj na mostě všechno změnil, dokonce i lásku této ženy. Přísahala, že ho nikdy neopustí. A chce tu přísahu dodržet i po jeho smrti.

„Odjedu s karavanou k Platte Bridge Station,“ řekla.

„Jednou tato válka skončí,“ odpověděl. „Uvidíme se potom?“

Pohlédla na most, který byl v paprscích slunce dobře vidět.

„Kdo ví.“ Snažila se ovládnout, přesto se jí chvěl hlas. „Kdo ví.“