John Kirby

Colorado western 195. Horká krev

Ze života poznala spíš jeho temné než světlé stránky, Sara Lezanová, mladá, krásná Mexičanka, musela přihlížet, jak její rodina ve víru revoluce padla kulkami nepřátel a jak muž, kterého vášnivě milovala, kvůli zradě přišel o život.

Jim Davis, světlovlasý Americano, se po prohrané občanské válce musel živit lovem lidí. V Mexiku se setkali. Zachránil jí život a na krátký čas se zdálo, že společně mohou zapomenout na minulost a začít nový život. Ale byla to jen iluze…

Otevřenými dveřmi dovnitř vanul vánek, v němž se mihotal plamének petrolejky.

Tělo Sary Lezanové bylo zalito jeho narudlým svitem – jako by bylo měděné, jako by na černých, lesknoucích se vlasech měla plameny.

Probudila se a uvědomila si, že leží na posteli nahá. Ráno se blížilo. Po dusné noci se nyní ochladilo.

Otočila se a viděla, že je v posteli sama. Opřela se o lokty a pohlédla na otevřené balkónové dveře. Stál tam Angel Muňoz. V rukou držel kolty, revolverový opasek měl přehozený přes opěradlo židle. Sara Lezanová viděla lesknoucí se hlavně.

Byl to vysoký muž s širokými rameny a úzkými boky, rozený jezdec.

„Angeli!“ hlesla. Nyní již nebyla opilá. Hlas se její chvěl strachem.

Pohlédl na ni. Měl úzkou tvář s ostře řezanými rysy, snědou pletí a tmavým knírkem.

„Co se stalo?“ zeptala se. „Nic, querida! Nic, má milá!“ odpověděl. „Něco mě probudilo. Ale to nic. Před domem nikdo není. Jenom zadupal kůň nebo osel ve stáji.“

Strčil si své dva kolty do pouzdra a pohlédl na Saru Lezanovou, která ležela na posteli.

Ve slabém svitu petrolejky působily křivky jejího těla měkce. Hleděl na její ramena, ňadra, dlouhé linie boků a nohou, ploché břicho a to, co bylo pod ním.

„Jsi nádherná,“ řekl a tón jeho hlasu jí prozradil, jak moc po ní lační. „Toto je na dlouhou dobu naše poslední noc. Kéž bych tě znovu někdy uviděl, má milá. Pak by pro mě bylo loučení snazší.“

„Ráno je ještě daleko,“ odpověděla a natáhla k němu ruku. Přišel k ní, posadil se na okraj postele a objal ji.

„Mám pocit jako ráno před bitvou,“ řekl. „Je to podivný pocit, všechno je mnohem výraznější. Je to, jako kdybych musel zbytek svého života vtěsnat do několika zbývajících hodin – protože není jisté, jestli se dožiji večera.“

„Nemluv tak!“ vyhrkla a přitiskla ho k sobě. „Takové řeči nosí smůlu. Využijme těch pár hodin, které ještě máme.“

„Ano,“ řekl, „to je pravda. To, zda se ještě uvidíme, rozhodne osud. Ale těch pár hodin patří nám. A vzpomínku na ně nám nikdo nevezme.“

Přiložila mu prst ke rtům a tak ho umlčela.

Vzal její tvář do dlaní a políbil ji na její teplé, měkké, plné rty, které lehce pootevřela. Potom ji nechal klesnout na polštáře, sklonil se k ní a políbil ji na ňadra. Jeho polibky ji vzrušily.

Se zavřenýma očima se poddala jeho rukám – rukám bojovníka, pistolníka. Rukám, které ovládaly kolty stejně tak dobře jako tělo ženy. Rukám, které již zabíjely a měly zabíjet znovu.

Ale teď – v této hodině – byly něžné a laskavé. Hladily její boky a její tělo na ty doteky odpovědělo s prudkostí, která překvapovala i ji samotnou. Láska a vášeň v ní vzplanuly jako plameny – byly horké, spalující. Objala ho kolem krku, když s ním splynula, a jeho tvář se ponořila do jejích černých vlasů.

Ze rtů se jí vydrala píseň lásky, když se jí zmocňovaly vlny vášně. Pak se ho pustila a jakoby poražena klesla do polštářů.

Ale tu – ještě se líbali a ona cítila jeho horký dech na tváři – uslyšela skrze otevřené balkónové dveře kroky a hlasy, které křičely pokyny. Pak kdosi zabušil pažbou pušky na dveře.

„Dělejte, vyrazte je!“ přikázal kdosi. Celý dům se chvěl pod údery pažeb. Krátce nato uslyšela praskání dřeva a pochopila, že dveře nevydržely.

Kroky – Sara Lezanová znala dupot těžkých pěšáckých bot až příliš dobře. Ozývaly se ze schodů.

Angel Muňoz tam několik vteřin strnule ležel. Pak chraplavě vyhrkl: „Byl jsem zrazen…“

Vyskočil a přiběhl k židli, přes jejíž opěradlo měl přehozené šaty a dva revolverové opasky s kolty v pouzdrech.

„Angeli!“ vykřikla na něho Sara Lezanová.

Z chodby se ozvaly hlasy mužů. „To musí být tyto dveře!“

Angel Muňoz si bleskově přehodil revolverové opasky přes levé rameno a s kolty v rukou se otočil.

Tu se ozvala rána, dveře se prudce otevřely a vrazily do stěny.

Na zlomek vteřiny viděla několik vojáků v khaki uniformách mexických vládních jednotek. Měli na nich sumky a řemeny, v rukou drželi pušky s nasazenými bajonety.

„To je on! Zastřelte ho!“ vykřikl seržant, který v ruce držel armádní kolt. Zvedl jej.

Angel Muňoz natáhl kohoutky svých revolverů a zmáčkl spouště. Dunění výstřelů bylo tak silné, že Sara Lezanová byla jako omráčená. Silné, cihlové zdi se chvěly, v místnosti se objevil kouř. Sara Lezanová viděla, že vojáci, kteří stáli na prahu dveří, se zhroutili. Pušky jim spadly na zem.

Tři nebo čtyři vojáci zemřeli, pak se Angel Muňoz otočil a s kouřícími kolty v rukou vyběhl na balkón obehnaný železným zábradlím. Přehoupl se přes něj a skočil do hlubiny. Nestihl si vzít kabát ani boty.

Sara slezla z postele, přehodila přes sebe deku a vyběhla na balkón. V ranním šeru bylo městečko Parral klidné. Až příliš klidné.

Angel Muňoz už byl dvacet, možná pětadvacet metrů od domu. Jelikož neměl boty, běžel tiše. S kolty v rukou mířil k úzké uličce na druhé straně prostranství.

Sara Lezanová doufala, že dorazí za domy a skryje se v jejich stínu. Marně.

Na střechách okolo zocala, hlavního náměstí Parralu náhle vstaly tmavé postavy: vojáci. V ranním šeru se zaleskly hlavně jejich pušek a bajonety.

Sařin výkřik zanikl v palbě. Angel Muňoz zasažený tuctem kulek se skácel k zemi. Ještě však žil a vstal. Střílel na vojáky z koltů.

Vládní vojáci opět vystřelili.

Teprve pak zemřel, vestoje a v boji. Ještě jednou zmáčkl spouště koltů, ale kohoutky narazily jen do prázdných nábojnic.

Prostřílen kulkami klesl na dlažbu zocala.

Sara Lezanová tam strnule stála a svírala železné zábradlí balkónu. Deka jí spadla z ramen, přesto nebyla schopná se pohnout.

S pohledem upřeným na Angela se opírala o zábradlí. Palba utichla. Vítr k ní přinášel kouř z výstřelů.

„Angeli!“ zašeptala hlasem, který byl tichý jako ranní vánek. „Angeli!“ Neuvědomovala si, co říká, a stejně tak nevěděla, že jí po tváři stékají slzy. Bylo to, jako by zkameněla. Tam, kde byl předtím život, byla nyní prázdnota. Svírala zábradlí tak pevně, že jí zbělaly klouby prstů.

Pomalu, velmi pomalu – jako by nesla nějaké velké břímě – klesla na kolena. Stále hleděla na Angela Muňoze. Už neměla sílu vstát. Připadalo jí to, že s každým úderem srdce jí z těla unikají síly.

Pak za sebou uslyšela kroky a zvedla hlavu. Viděla vyleštěné jezdecké holínky a pak, když vzhlédla, spatřila khaki uniformu a tvář nad límcem s hodnostními označeními poručíka. Držel v ruce kolt.

„Vstávej, ty…,“ vyhrkl a řekl sprosté slovo. „Vstávej, nebo tě pošleme za tvým milencem a…“

Dál se nedostal, protože Sara Lezanová se na něho vrhla jako tygřice a vytrhla mu kolt z ruky.

Její útok ho tak překvapil, že sáhl po zbrani teprve, když mu ji vytrhla z ruky. Než však na něho mohla namířit a zmáčknout spoušť, udeřila ji do krku pažba. Svalila se na zem.

Poručík jí šlápl na pravé předloktí a vykroutil jí kolt z prstů.

Když zvedla hlavu, spatřila nad sebou hlavně pušek a bajonety.

Poručík zvedl nohu z jejího předloktí a skopl k ní deku.

„Vstaň a obleč se, ty…!“ Opět řekl sprosté slovo. „Nebo tě nechám nahou vést městem.“

„Proč mě nezastřelíš?“ tiše se zeptala. „Proč mě nezastřelíš, jako jste zastřelili Angela? Pak by aspoň bylo po všem.“

„Buď bez obav,“ odpověděl ironickým tónem. „Zastřelíme tě, jak jsme to udělali se všemi, kdo spolupracují s rebely. Ale předtím od tebe chceme slyšet, co víš o úkolu, který dal Pancho Villa Muňozovi. Neříkej, že Muňoz ti…,“ koltem ukázal na postel, „… neřekl, proč ho sem Villa poslal. V posteli chlap mluví hodně.“

„Bylo by lepší, kdybys mě hned zastřelil, protože se nic nedozvíš,“ řekla a zakryla se dekou.

Poručík se pohrdavě zašklebil a strčil si kolt do pouzdra.

,,Pošlu tě k železniční trati a pak vlakem do Jimenezu, do štábu divize generála Orozca. Tam už ti rozvážou jazyk.“ Otočil se k vojákům. „Hlídejte ji, když se bude oblékat! Pak ji odveďte na prostranství před domem a přivažte ji za koně.“ Usmál se na ni. „Budeš mít dost času přemýšlet o tom, zda opravdu upřednostníš mučení před popravou zastřelením.“

„Dělejte si se mnou, co chcete,“ odpověděla. „Můj život už nemá smysl. Ale povězte mi, kdo Angela zradil. Nemohli jste vědět, že je v Parralu, přijel až po setmění a…“

„Možná ti to řeknu, než tě popraví,“ řekl poručík a upravil si knírek. „Ale teď dost řečí! Obleč se.“ Když váhala, dodal: „Nebo chceš, aby ti při tom moji lidé pomohli pažbami pušek?“

+ + + + +

Obloha a země byly zality paprsky slunce. Vzduch se tetelil. Půda byla protkána sítí puklin a byla tak tvrdá, že kopyta koní na ní klapala jako na kamení. Dokonce i keříky, které tu a tam rostly, byly seschlé.

Sara Lezanová se s námahou vlekla za koni poručíka a dvou vojáků. Nevěděla, jak dlouho takto kráčela. Už dávno ztratila ponětí o čase. Již necítila bolest v bosých, rozedraných, zakrvácených chodidlech. Cítila jen hněv, slepý, divoký hněv, který člověka měnil v dravé zvíře. A s každým krokem postupovala naprostá, chladná lhostejnost. Už nebyla sama sebou. Pocity jako láska, nenávist, strach, odvaha a zoufalství pro ni ztratily význam. Už nevěděla ani to, co je bolest, onen poslední a strašlivý článek řetězu, který člověka poutal k životu.

Ruce měla svázané za zády a okolo krku měla smyčku. Konec lasa byl přivázaný k hrušce poručíkova sedla. Když zpomalila, smyčka se stáhla. Nutilaji jít dál, přestože už neměla sílu a přestože za sebou v písku zanechávala dlouhé stopy, jak se vlekla.

Když poručík trhnutím zastavil koně, šla Sara Lezanová se zavřenýma očima a skloněnou bradou dál a zastavila teprve, když vrazila do zpocené slabiny koně.

Zvedla hlavu.

Nádraží sestávalo z jedné nízké boudy se zdmi z nepálených cihel, vodní věže, z jejíž nádrže čerpaly projíždějící lokomotivy vodu, studny a prázdné ohrady.

Ze severu na jih se pouští táhly blýskající se koleje – osamělé a rozpálené sluncem.

„Dál!“ řekl poručík a pobodl koně ostruhami. Hnědák začal klusat. Sara si toho všimla teprve, když se jí smyčka stáhla kolem krku. Trhnutí lasa ji téměř strhlo na zem. Vrávorala dál, neustále hrozilo, že zakopne a spadne. Věděla, že by to znamenalo její smrt, kdyby se svalila na zem. Koně by ji vlekli dál a pomalu by se uškrtila.

Potom se hnědák znovu zastavil. Sara klopýtla a padla na kolena.

Poručík se postavil ve třmenech a položil ruku na kolt. I oba kavaleristé zastavili koně.

Všichni tři hleděli ke studni, kde byli dva koně – hnědák a strakáč – a jeden muž. Ten seděl na zídce studny.

Na první pohled viděli, že to je Američan. Přestože seděl, bylo vidět, jak je vysoký. Ramena měl široká jako topůrko sekery.

Měl na sobě vybledlou plátěnou košili, vysoké jezdecké holínky a kovbojské kožené chrániče nohou, které měl přivázané k ošoupaným leviskám. Do tváře mu stínil černý klobouk s plochým dýnkem.

Byl pokrytý prachem mexické náhorní plošiny. Dokonce i ostruhy a mosazné nábojnice v poutkách revolverového opasku na sobě měly vrstvu prachu.

Jen armádní kolt s dřevěnou pažbou, který měl na pravém boku, byl čistý, jako by ho právě vyleštil. Kohoutek a bubínek se olejově leskly. Na zídce stálo vědro, které musel vytáhnout rumpálem. V ruce držel láhev pokrytou kůží.

Nehybně pozoroval poručíka a oba vojáky, kteří sesedli. Teprve když přišli ke studni, vstal, přistoupil ke svým koním a pověsil láhev na hrušku hnědákova sedla.

Tři kavaleristé přišli ke studni. O zajatkyni se nestarali. Dosud mlčeli.

Američan s levou rukou na sedle hnědáka a pravou poblíž koltu hleděl na Saru, která seděla ve stínu chaty. Po chvíli vzal z hrušky sedla láhev a vydal se ke zcela vyčerpané zajatkyni.

Zvedla hlavu, až když byl skoro u ní. Byl neoholený, tváře a bradu mu pokrývalo strniště. Zpod černého texaského klobouku vylézal pramen blond vlasů. Jeho oči byly šedé a pronikavé jako oči jestřába.

„Máš žízeň?“ zeptal se. Hovořil dobře španělsky.

Sara přikývla. Měla příliš vyschlá ústa na to, aby odpověděla.

V tom okamžiku mu někdo vykopl láhev z ruky. Odletěla a voda vytekla.

Sara sebou trhla a pohlédla na poručíka, který široce rozkročen stál před cizincem. Američan nehnul ani brvou.

Klidně natáhl ruku po polní láhvi, ale poručík na ni šlápl.

„Nikdo nebude mému zajatci podávat vodu, když to nepřikážu,“ řekl. „A já jsem to nepřikázal.“

Teprve nyní Američan vstal. Jeho pohyby působily pomale, jakoby lhostejně. Zároveň však v jeho postoji bylo i cosi číhavého. Bylo to, jako by vlk vstal po dlouhém spánku, odhodlán prolévat krev. Pravou ruku měl svěšenou, prsty lehce pokrčené. Vnitřní stranou zápěstí se dotýkal ořechové pažby svého koltu. Měl jej nízko u pasu, v „míšeneckém“ pouzdře, které měl koženým řemínkem přivázané k pravému stehnu. Pažba odstávala od těla – aby mohl snáze tasit.

„Vaším zajatcem je žena, poručíku,“ řekl.“Proč ji zbytečně trýzníte? Nebo vám je jedno, zda vaše zacházení přežije?“

I poručík nyní položil dlaň na armádní kolt.

„Co je vám do toho, Americano?“ odsekl. „Patříte k Villově Americké legii, nebo proč se tak zajímáte o milenku Angela Muňoze?“

Americká legie rebelského generála Pancha Villy byl elitní oddíl povstalců, který vládní jednotky nenávistně stíhaly. Příslušníci obávané Americké legie byli na místě popravováni, pokud byli v boji zajati.

Poručíkova slova tedy byla neskrývanou hrozbou, ale Sara Lezanová na Američanovi viděla, že ona výhružka na něho neudělala dojem. Když ovšem uslyšel jméno Angel Muňoz, přivřel oči.

Jeho hlas však zněl stejně, když odvětil: „Já nepatřím k Villově legii. Ale nesnáším, když někdo mučí ženy.“

„Nevěřím vám, Americano. Mám vám říct, co si myslím? Myslím si, že patříte k Villově rebelské armádě. Jestli to tak není, pak teď nasedněte na koně, jeďte pryč a neohlížejte se. Mohl by to být váš poslední pohled.

„Rozumím,“ řekl Američan. „Ale až odsud odjedu, pak ona…,“ kývl na Saru, „…mě doprovodí.“

„Jste hlupák – tak jako všichni gringos,“ odvětil poručík. „Budete pohřben na místě, na kterém teď stojíte, pokud rychle neodjedete.“

„Neodjedu sám.“

„Běžte k čertu, vy americký bastarde!“ vykřikl poručík. Vytáhl revolver z pouzdra a namířil na svého protivníka, už však nestačil zmáčknout spoušť.

Američan bleskově pohnul pravou rukou. Armádní kolt mu jakoby sám skočil do dlaně a okamžitě z něho vyšlehl plamen.

Poručík strnul a chytil se za hruď. Kolt mu vypadl z ruky, zavrávoral, padl na kolena a svalil se na zem.

Američan se otočil. Oba vojáci u studny si sundali pušky z ramen, ale byli to jen obyčejní kavaleristé a na pistolníka neměli.

Světlovlasý Američan pálil, přičemž kohoutek svého revolveru ovíval levou dlaní. Vystřelil čtyřikrát, tak rychle, že to znělo jako jeden jediný výstřel. Kolem něho se vznášel kouř.

Když padl poslední výstřel, leželi vojáci vedle studny. Američan na ně hleděl a dobíjel bubínek koltu.

Sara Lezanová, jako by omráčená rychlostí, s níž se to všechno událo, viděla, že Američanova tvář je chladná a klidná. Už nejednou viděla muže bojovat a zabíjet, nikdy se však nesetkala s takovou chladnou lhostejností jako nyní.

I Angel Muňoz byl pistolník. Ale na něm – na rozdíl od tohoto Američana – zabíjení zanechalo stopy.

Náhle si uvědomila rozdíl mezi jejím lidem a Američany. Pro její lidi bylo zabíjení činem víry, který odpovídal jejich nejhlubšímu přesvědčení a který byl proveden s vášní –jako hanobení žen nepřátel, nebo jako kdysi popravy kacířů.

Američané, ti, kteří přicházeli zpoza Rio Grande, však zabíjeli s chladným srdcem. Ti neznali vášnivý hlas krve ani všestravující nenávist, která Mexičany přivedla do nejhroznější ze všech občanských válek. Ti po zabíjení nepoklekli a nemodlili se. Jejich srdce a jejich oči zůstávaly chladné jako led.

Světlovlasý Američan strčil kolty do pouzder, sklonil se a stáhl Saře smyčku z krku. Potom vytáhl sklapovací nůž, otevřel ho a rozřezal provaz, kterým měla svázané ruce.

Po celou dobu mlčela. Teprve, když natáhla ruce a ucítila mravenčení, nedokázala potlačit výkřik a do očí jí vhrkly slzy.

Američan jí podal čutoru a trpělivě počkal, až byla schopná udržet láhev. Pila a voda jí vytékala z koutků úst, přes bradu a krk na hruď.

Po chvíli láhev sklonila a pohlédla na Američana.

„Díky!“ řekla. „Zachránil jste mě před smrtí – a před věcmi, které jsou horší než smrt. Ale proč – proč jste to udělal? Riskoval jste při tom život a…“

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se, aniž by odpověděl na její otázku. Čutoru jí vzal z rukou.

„Sara. Sara Lezanová.“

„Proč tě hnali se smyčkou na krku jako dobytek?“

„Protože si mysleli, že patřím k rebelům.“

„A – ty bojuješ za Pancha Villu?“

Opětovala jeho pohled s hrdým trhnutím hlavou.

„Ano,“ odvětila tvrdým hlasem. Pak se zeptala: „Kdo jste?“

Narovnal se. „Jim Davis.“

„Je to pravda, že – že patříte k Villově Americké legii?“

„Ne. Nebojuju ve vaší občanské válce – na žádné straně. Ten tam…,“ palcem kývl přes rameno na mrtvého poručíka, „…řekl, že jsi milenkou Angela Muňoze. Je to pravda?“

„A kdyby?“ odpověděla.

„Pak mě k němu přiveď. Je to muž, kvůli kterému jsem jel za Rio Grande.“

„Co od něho chcete?“ zeptala se. Náhle se v ní probudila nedůvěra. Nedokázala říct, proč.

Jim Davis tam stál s čutorou v levé ruce a s pravou dlaní položenou na pažbě koltu a zamyšleně na ni hleděl.

„Chci s ním udělat obchod – obchod za deset tisíc dolarů. Všechno další mu můžu říct jen já.“

Něco v jeho očích ji varovalo před tím, aby mu pověděla pravdu.

„Jestli víš, kde se skrývá…,“ začal znovu, ale tu se ozvalo vzdálené pískání lokomotivy. Pohlédl na koleje táhnoucí se na sever.

„Musíme odtud pryč,“ řekl spíš k sobě než k Saře Lezanové. „Jestli ten vlak doprováže jí vojáci – a v těchto nejistých dobách vojáci doprováže jí asi všechny vlaky v Mexiku – pak tu za chvíli máme půl setniny pěšáků s kulomety.“

Otočil se k ní. „Umíš jezdit?“ Když přikývla, řekl: „Pak si vezmi poručíkova koně – je to z těch tří ten nejlepší.“

Vstala, když přišel ke koním a utáhl podbřišníky. O několik minut později vyrazili na západ, do pouště.

Na jednom návrší, asi míli od nádraží Jim Davis zastavil svého hnědáka a vytáhl ze sedlové brašny dalekohled. Pohlédl jím na městečko a podal ho Saře Lezanové.

Viděla jím vlak dobře, viděla i to, na které koleji stojí. Před kouřící lokomotivou byl otevřený nákladní vagón. Na něm stál za několika pytli s pískem kulomet Maxim chlazený vodou. Okolo se to jen hemžilo uniformovanými vojáky.

„Dál!“ řekl Jim Davis a vzal jí dalekohled z ruky. „Pěchoty se nemusíme bát, ta nás pronásledovat nemůže. A než sem dorazí kavalerie, už bude noc a vítr naše stopy zanese.“

Pobodl koně ostruhami a vyrazil. Vedl za sebou soumara a za ním jela Sara. Zůstal za nimi jen oblak zvířeného prachu, když je pohltila nedozírná, sluncem rozpálená poušť.

+ + + + +

Setmělo se a v ústí jeskyně, v níž se utábořili, byla naprostá tma, protože měsíc nesvítil.

Ohýnek tiše praskal. Po nerovných skalních stěnách tančila rudá záře a bizarní stíny. V zadní části jeskyně frkali koně. Jejich oči se v záři plamenů leskly jako měděné knoflíky.

Sara seděla u ohně, s Davisovým kabátem z vlčí kůže na ramenou. Vzhlédla, když Američan přišel do jeskyně a opřel winchestrovku o stěnu.

„Venku je klid,“ zamumlal. „Myslím, že přinejmenším do rána jsme tu v bezpečí…“

Posadil se na sedlo a odepnul si ostruhy. „Jak daleko to je k Muňozovu úkrytu?“ zeptal se.

„Proč to chcete vědět?“

„Protože mě tam zavedeš. Řekl jsem ti přece, že chci udělat obchod.“

„Jaký obchod?“

„To je moje věc.“ Jim Davis vytáhl z kapsy kožené vesty tabatěrku. Při tom mu z ní vypadl složený list papíru. Nevšiml si toho a začal si balit cigaretu.

Sara Lezanová ho zvedla a rozložila, než jí v tom mohl zabránit.

Když poznal, co se stalo, bylo už pozdě.

„Sakra!“ vyhrkl, hodil cigaretu do ohně a vytrhl Saře papír z ruky. Hleděla na něho a byla bledá jako stěna.

„To je zatykač,“ řekla polohlasně, „zatykač vypsaný na Angela Muňoze. Vypsali odměnu deset tisíc dolarů za jeho dopadení – živého či mrtvého.“

Jim Davis složil zatykač a zase si ho strčil do kapsy.

„To byl tedy ten obchod za deset tisíc dolarů, který jste s ním chtěl udělat,“

dodala. Celá se chvěla vztekem a zhnusením. „Přijel jste proto, abyste ho vyřídil.“

Davis si mlčky balil další cigaretu.

„Jste lovec lidí – tak se takovým, jako jste vy, říká za Rio Grande.“

Stále mlčel. Sara vstala a šla k ústí jeskyně. Davis vytáhl z ohně hořící větev a zapálil si cigaretu.

Náhle se ozvalo kovové cvaknutí kohoutku winchestrovky. Davis se pootočil a trhl rukou ke koltu. Uprostřed pohybu se však zarazil.

Sara stála jen tři kroky od něho a karabinu držela u boku. Mířila Davisovi na hruď. Prst držela na spoušti. Její krásná tvář byla zkřivená tak, že působila až nenávistně.

Davis přivřel oči.

„Já jsem odměnu za jeho hlavu nevypsal, ani jsem na jeho zatykač nenapsal živého či mrtvého,“ řekl. Tušil, že je zatraceně blízko smrti.

„Ale přijel jste sem proto, abyste ho zabil,“ řekla s nesmiřitelnou nenávistí v hlase. „A chtěl jste mě zneužít k tomu, abych vás k němu přivedla.“

„Ano,“ odvětil, aniž by ji spouštěl z očí.

Když to řekl, byla rozhodnutá ho zastřelit. Hned ji to ale přešlo.

Rozechvěly se jí rty, ovládla se však.

„Přijel jste pozdě,“ řekla.

V jeho očích se objevily zlověstné jiskry. „Co to znamená?“

„Angel Muňoz je mrtvý – nalákali ho do pasti, zradili ho a zastřelili. Nikdo odměnu za jeho hlavu nezinkasuje.“

„Věřím ti,“ řekl po chvíli. „Pak byla má cesta do Chihuahuy zbytečná.“ Potáhl z cigarety a mávl si dlaní před obličejem, aby zahnal kouř.

Viděla, že se snaží zůstat klidný. Napjaté mimické svaly prozrazovaly, že ho to stojí značné úsilí. Chvíli měla pocit, že ho přemůže hněv, a pevně sevřela pažbu winchestrovky. Zůstal však sedět v sedle a pouze zachmuřeně hleděl do ohně.

V tom okamžiku ji něco napadlo. Náhle věděla, co musí udělat. Dosud byla malátná, nyní však její myšlenky byly jasné a chladnokrevné.

Váhala, protože věděla, jak je její úmysl nebezpečný, přesto však sklonila winchestrovku.

„Zachránil jste mi život a já vám poděkovala jen slovy,“ řekla a snažila se, aby to znělo klidně. „Deset tisíc dolarů nemám – ale žena může splatit dluh i jinak.“

Zvedl hlavu. Když viděl, že už na něho nemíří, ještě jednou potáhl z cigarety, pak ji hodil do ohně a vstal.

„Ještě něco chci vědět, než…“ Odmlčela se a musela se dvakrát nadechnout, než znovu promluvila. „Kdo vypsal deset tisíc dolarů za jeho hlavu?“

„Stát Texas,“ odvětil Jim Davis a jeho hlas nyní zněl jinak. „Muňoz se před několika měsíci s oddílem Pancha Villy zúčastnil loupežného tažení na území Spojených států. V Texasu přepadli město Lobo, kde se nachází arsenál americké armády. Vydrancovali ho a pak vypálili. Při tom postříleli pětadvacet vojáků a civilistů. Pak texaský guvernér vypsal deset tisíc dolarů za Muňozovu hlavu.“

Odmlčel se. Sara v jeho očích viděla jiskry – jiskry chtíče. Už je v očích mužů viděla často.

Jim jí vzal winchestovku z rukou a hodil ji ke svému sedlu, pak si odepnul revolverový opasek a nechal ho spadnout na zem.

Přistoupil k ní, tak těsně, že se dotýkali. Položil jí ruku kolem ramen a chytil ji za hlavu.

Pak ji políbil. Jeho polibek byl jiný než polibek Angela Muňoze. Jeho rty byly tvrdé a panovačné, byly cítit po cigaretě. Přinutil ji otevřít ústa. Jednu minutu tam takto stáli a on skrze blůzu cítil teplo jejích plných, teplých ňader.

Zatímco jí levou rukou držel hlavu, pravou jí prudce strhl šňůrku, kterou měla svázanou blůzu. Ta jí sjela z ramen a Jim jí začal hladit ňadra. Proti své vůli se vzrušila. Za posledních dvacet čtyři hodin se v ní nahromadilo příliš mnoho napětí, psychický tlak a tělesné utrpení byly nesnesitelné.

Sjel rukou po jejím boku a rozepnul jí sukni, která krátce nato spadla k jejím nohám. Potom ji vzal do náruče a odnesl ji k ohni, kde měl deky. Tam ji položil, chvíli nad ní stál a pozoroval ji. Jeho dosud tak chladné oči se začaly měnit ve svítící zraky rozvášněné šelmy.

O minutu později už se milovali a ona cítila tíhu jeho těla na svém a jeho horký dech na krku a rameni. Plápolající oheň ji ohříval, ale ne tak jako žár vzrušení, které se jí zmocnilo. Poddala se vášni, která spalovala víc než pouštní slunce –

Pod téměř násilnými doteky jeho rukou se jí ztopořily bradavky. Nikdy by si nebyla pomyslela, že mohou být tak velké a tvrdé. Začala sténat.

Nebyla to láska – jako s Angelem Muňozem – bylo to něco, co bylo horší než zoufalství, něco, co ji stravovalo jako plamen.

Nejprve se nehýbala a se zavřenýma očima ležela v Davisově náručí, pak se však začala rytmicky pohybovat s jeho tělem. Dělo se to, aniž by se ovládala.

Okamžik uvažovala o tom, že ani jeho divoké vzrušení nemá s láskou nic společného, a přemýšlela, zda i on cítí zoufalství.

Nevěděla o něm nic – kromě toho, že přijel proto, aby zabil Angela Muňoze, jediného muže, kterého kdy milovala, a toho, že jí zachránil život.

Velmi dobře však věděla, co po něm chce – a věděla i to, že by zemřela, kdyby její hru prohlédl. Jisté totiž bylo to, že Davis byl pistolník, nemilosrdný, chladnokrevný a naprosto nevypočitatelný lovec lidí. Pravděpodobně by ani na vteřinu neváhal a zastřelil by ji, kdyby zjistil, jakou hru s ním hraje, že je pouze nástrojem pomsty vjejíchrukou. Byla však ochotna zaplatit za to svým tělem.

Cítila, jak se blíží vyvrcholení a svíjela se pod Jimem Davisem. Pak jí klesla hlava a zavřela oči.

O něco později – o několik hodin později, jak se jí zdálo – se probudila, otevřela oči a pohlédla na strop jeskyně ozářený plameny. Byla ještě poněkud ospalá. Potom ucítila jeho pohled a ohlédla se.

Jim Davis byl oblečený – pouze chrániče a ostruhy ještě ležely vedle něho – a seděl na sedle. Prsty pravé ruky si hrál s kohoutkem a spouští revolveru, který měl v pouzdře.

„Chápu, že Muňoz s tebou něco měl,“ řekl. „Jsi krásnější, než většina žen, které jsem kdy potkal. Mnohem krásnější.“

Hleděl na její tělo, které se ve svitu plamenů lesklo, jako by bylo potaženo rudým zlatem.

„Stojíš na straně rebelů. To by tě mohlo stát život,“ dodal. „Žena jako ty si může na živobytí vydělávat snadněji. V pravidelné armádě je dozajista spousta důstojníků, kteří by tě chtěli – a kteří jsou dost bohatí na to, aby splnili tvá přání. Pokud bojuješ za Villovy nejasné ideály, pak od počátku bojuješ za ztracenou věc. Časem bude jeho povstání zlomeno a pak se vláda krvavě vypořádá s těmi, kdo ho podporovali.“

„Ne všichni považují Villovo povstání za ztracenou věc,“ odvětila. „Mnozí lidé v Mexiku věří a doufají, že zvítězí.“

„Hlupáci jsou všude,“ řekl Davis. „Proti každému dělu, které má Pancho Villa, jich může generál Huerta postavit deset. Tam, kde rebelové mají deset kulometů, jich armáda má dvacet. Ahlavně: Villa ovládá jen hory a pouště, ale města, síť silnic a železnice jsou v rukou vlády. Sedí v poušti v Chihuahua s hordou banditů, chudých rolníků a…“

„Jsi Američan,“ skočila mu do řeči. „Vždycky jsi žil v demokratické zemi. Možná nevíš vůbec nic o poměrech v Mexiku, kde chudí jen chudnou a bohatí bohatnou. Nevíš nic o boji našeho lidu o půdu, chléb a svobodu. Nevíš nic o hrozné situaci, v níž je většina mého lidu, nic o dávkách, které velkostatkáři vyžadují od malých nájemců půdy – když je to nutné i silou, s bajonety vládních vojáků. Co mají dělat lidé, kteří dřou jako meze i a přitom nemají z čeho žít? Tyranie, pod kterou Mexiko úpí, musí…“

„Hrůzy, které páchá pravidelná armáda, nejsou horší než to, co provádí Villovi rebelové,“ řekl Jim Davis. „Za občanské války se lidé zabíjejí navzájem a neptají se, na čí straně je zákon.“

„Nemáš právo nás obviňovat,“ odsekla. „Proléváme krev proto, abychom pro náš lid vybojovali svobodu – aby v Mexiku už nikdo nemusel žít ve strachu a bídě – ty však zabíjíš pro peníze.“

Zúžily se mu panenky jako kočce, která hledí do prudkého světla, a ona pochopila, že zašla příliš daleko. Musela svou vášeň krotit, pokud nechtěla ztratit svou moc nad ním a pokud nechtěla ohrozit sama sebe. Uhnula jeho pohledu a sáhla po svých šatech.

Jim Davis přiložil a když plameny vzplály, ubalil si cigaretu.

„Každý pracuje za peníze a vydělává tak, jak může. Já si vydělávám takto.“ Položil dlaň na ořechovou pažbu svého koltu.

Oblékla si blůzu a upravila si vlasy.

„Zbohatls díky tomu?“ zeptala se, zatímco si oblékala sukni. „Nevypadáš jako někdo, kdo má hodně peněz, Americano.“

„Kdyby byl Angel Muňoz ještě naživu, byl bych teď bohatý,“ zamumlal, zatímco hleděl do ohně. Proto mu unikly stíny, které se jí při jeho slovech objevily ve tváři.

„Chtěl bys být bohatý?“ zeptala se po chvíli, když si byla jistá, že její hlas zní pevně a že ji neprozradí.

Rozesmál se. „To chce každý – ale jen málokdo má šanci.“ Začal si balit sedlové brašny a deky.

„Možná ti můžu dopomoci k bohatství…,“ řekla.

Zarazil se a narovnal se.

„Zlato,“ svůdně dodala. „Zlato v hodnotě mnoha milionů dolarů.“

Jeho pohled byl nyní zamyšlený.

„Možná ti můžu dopomoci k bohatství,“ opakovala.

„A proč bys to dělala,“ odvětil. „Přijel jsem do Mexika proto, abych zabil Angela Muňoze. Viděl jsem ve tvých očích nenávist, když jsi to zjistila. Proč bys mi teď pomáhala?“

Okamžitě pochopila, že udělala chybu. Ten texaský pistolník nebyl hloupý a pod zrádně klidnou maskou se skrývala nedůvěra. Už ho nesmím podcenit, zapřísahala se.

„Protože chci polovinu toho zlata,“ rychle odpověděla.

Trhalo mu v koutcích úst. To byla řeč, které rozuměl, tentokrát zvolila správná slova. Jeho nedůvěra zmizela stejně tak rychle, jak se objevila.

„To asi nebude tak jednoduché zmocnit se takového množství zlata,“ řekl.

„Ne,“ přisvědčila. „V jistých časových intervalech je po železnici převáženo ze zlatých dolů na severu Chihuahuy do hlavního města.“

„S po zuby ozbrojenou eskortou,“ skočil jí do řeči. „Na to by bylo potřeba padesát mužů, dva kulomety a dynamit.“

„A kdybys těch padesát mužů nebo i víc, dva kulomety a dynamit měl?“ zeptala se.

Napjatě čekala na jeho slova.

Váhavě řekl: „A jaké muže tím myslíš?“

„Oddíl Villovy armády pod velením Juana Ruize, který má stanoviště v horách na západě. Mají dost kulometů.“

„Bandoleros?“ zeptal se Davis. „Bandité?“

Sara zavrtěla hlavou. „Vojáci revoluce. Muži z proslulé Villovy Severní divize. Samozřejmě že nenosí uniformy, ale bojovat umějí.“

„A jak je chceš přimět, aby přepadli vlak? To by pro takový oddíl byl obtížný úkol – i kdyby měl dost kulometů. Guerilleros většinou nebojují v otevřeném boji, jejich taktikou je útok na početně slabšího protivníka.

„Ruizův oddíl přepadne ten vlak tak jako tak,“ pomalu odvětila a položila při tom důraz na každé slovo. „Angel Muňoz Ruizovi přivezl Villův rozkaz přepadnout transport zlata v určitý okamžik na určitém místě na trati mezi Chihuahuou a Jimenezem.“

„Co byl vlastně Muňoz zač?“ skočil jí Davis do řeči.

„Měl ve Villově revoluční armádě hodnost majora. Když…“ Sara se zarazila a pak dodala: „Když byl v Parralu zastřelen, právě se vracel od Ruize k Pancho Villovi. Revoluce to zlato potřebuje na nákup zbraní.“

„A jak Villa ví, kdy se to zlato bude převážet?“

„Má spoustu informátorů. Ovládá velké oblasti v severní Chihuahue, kde jsou i vládní zlaté doly. Dozví se všechno, co se tam děje.“

Jim si zahákl palce za revolverový opasek.

„Myslíš, že bychom měli nechat Ruize, ať to zlato ukořistí, a pak si ho od něho vzít?“

Přikývla.

„Jak?“

„To je tvoje věc, Americano.“

„Rebelové ke mně budou nedůvěřiví, když se náhle objevím.“

„Ne, když tě k nim přivedu já. Budeš tvrdit, že patříš k Villově Americké legii a že tě poslal Villa sám… Umíš zacházet s kulometem?“

„Ano.“

„To je dobře. Ruizovi lidé to moc neumějí, Angel mi to vyprávěl. Povíme Ruizovi, že tě poslal Villa proto, abys jeho muže vycvičil ve střelbě z kulometu.“

Davis zamyšleně opětoval její pohled. „To by mohlo jít – s tvou podporou. Kde se Ruiz skrývá?“

„Znám cestu do jeho skrýše,“ odvětila. „Je to jeden den jízdy odsud, ale musíme náročným terénem.“

„To nevadí. Aspoň za sebou nezanecháme stopy. Ale…,“ přivřel oči, „…jestli to je falešná hra, tak z toho zlata nebudeš mít velkou radost, protože v hrobě nebudeš mít příležitost utratit byť jen jediný dolar.“

„Máš strach?“ jízlivě se zeptala.

„Ne,“ odsekl. „Ale ber mé varování vážně. A teď mi pomoz osedlat koně. Ráno vyrazíme brzy a musíme vyjet ještě za tmy, abychom před případnými pronásledovateli měli dostatečný náskok.“

Sklonil se, sáhl po svém sedlu a odnesl ho ke koním vzadu v jeskyni.

Výraz v jejích očích a ve tváři neviděl. Varoval by ho. Byl však příliš zaneprázdněn sedláním svého hnědáka.

+ + + + +

Večer projížděli divokou, nepřehlednou krajinou, která se měnila podle toho, jak stálo slunce. Všude samé úzké kaňony, mohutné hory, suťová pole a strmé skalní stěny.

Jim Davis se rozhlížel po okrajích skal nad nimi. Tam se při západu slunce barva skal měnila, nejprve byly narudlé, pak oranžové a hnědé a nazlátlé.

Tu se do ticha, které tam panovalo, ozval třesk výstřelů. Dva nebo tři kroky před kopyty Jimova hnědáka se do země zaryla kulka.

Davis levou rukou zastavil koně, sklonil se a chtěl pravou rukou ze sedlového pouzdra vytáhnout winchestrovku. Sara, která jela vedle něho, se však k němu naklonila a chytila ho za ruku.

„Nech ji tam, kde je. To jsou Ruizovy hlídky,“ rychle řekla.

Ve stejném okamžiku se na obou koncích kaňonu objevili jezdci. Zpustle vypadající muži s velkými sombrery, snědými tvářemi, zkříženými nábojovými opasky a ostruhami na holínkách.

Většina z nich byla vyzbrojena dvěma kolty, které měli po mexickém způsobu připnuté vysoko na boku. Všichni měli pušky – winchestrovky, mauserky, enfieldky. S prsty na spouštích pomalu jeli blíž.

„To jsem já, Alvaro!“ zvolala Sara k jednomu z nich. „Musím mluvit s Ruizem. Přiveď nás k němu!“

Jezdec zastavil vedle nich. Těkal pohledem mezi ní a Jimem Davisem. V jeho tmavých, jiskřících se očích se zračila nedůvěra.

„Kdo je ten Americano?“ zeptal se.

„Patří do Villovy Americké legie,“ odpověděla. „Jede ze severní Chihuahuy – bude vás cvičit ve střelbě z kulometu.“

Mexičan si Jima měřil pohledem.

Pak řekl: „Dobrá, přivedu vás do tábora. Dej mi své zbraně, Americano!“

„Udělej, co říká!“ tiše zamumlala Sara, když Davis váhal. Texasan na ni rychle pohlédl, načež vytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra, hodil ji Alvarovi, odepnul si revolverový opasek a podal mu jej.

Pak jeli v doprovodu Ruizových jezdců dál kaňonem, za nímž se otevíralo široké údolí. Nalevo a napravo od jeho hrdla Jim viděl dvě kulometná hnízda. Namísto obvyklých bariér z pytlů s pískem kolem nich byly valy z balvanů. Ze střílen trčely hlavně dvou kulometů Maxim chlazených vodou.

V údolí bylo několik tuctů domků z nepálených cihel se střechami zakrytými svazky větví a plachtami. Opodál se páslo stádo přibližně jednoho sta koní. Z ohnišť stoupal dým. V ranním šeru ohně vypadaly jako velká, rudá oka.

Z chat a od ohnišť přicházeli muži, kteří se shromáždili okolo jezdců. Všichni byli vyzbrojení a ve svých revolverových opascích měli krátké náboje do revolverů ráže 45 nebo dlouhé náboje do pušek 30-30 nebo 30-06.

Před jednou z chat Alvaro zastavil. Než mohl sesednout, odhrnula se deka ve vchodu a ven vyšli dva muži.

První z nich byl podsaditý, měl mohutná ramena, silný krk a plochý obličej s knírem se svěšenými konci. Jeho oděv byl špinavý a otrhaný. Švy na jeho holínkách byly tu a tam prasklé. Přes pravé rameno měl kožený měch s vínem, držel ho dvěma prsty.

„To je Juan Ruiz,“ zašeptala Sara k Jimovi. „Oslovuj ho jako majora – to je jeho hodnost ve Villově armádě.“

Davis přikývl, ale jeho pozornost nebyla upřena ani tak na Ruize jako na muže, který vyšel za ním.

Byl vyšší než Ruiz, jeho tělo bylo štíhlé a měl mrštné pohyby. Jeho charro bylo černé a zdobené stříbrem, stejně tak jako holínky a široké sombrero s plochým dýnkem. Stříbrné ostruhy při každém kroku cinkaly, i úzké kalhoty měl zdobené stříbrnými knoflíky.

Narozdíl od většiny Mexičanů nosil své revolverové pouzdro nízko a měl ho koženými řemínky připnuté ke stehnu – jako americký pistolník. I zbraně v černých kožených pouzdrech byly zvláštní – postříbřené a se slonovinovými pažbami, které kontrastovaly s tmavým pozadím.

Jeho tvář prozrazovala směs španělské a indiánské krve. Byl hubený, měl vystouplé lícní kosti, orlí nos a oči, v nichž se jiskřilo.

Měřil si Jima pohledem, který na okamžik ulpěl na jeho koltu.

„Co ode mě chceš, Saro?“ zeptal se Ruiz. „Muselo se stát něco důležitého, že jsi jela tak daleko z Parralu. Stalo se něco? Myslím – s Angelem?“

„Proč s Angelem?“ odpověděla Sara.

„Protože tě nedoprovází on, ale tento…,“ kývl na Jima, „… Americano.“

„Angel je mrtvý,“ řekla podivně klidně znějícím hlasem.

Ruiz a pistolník v černém si vyměnili pohled.

„Jak se to stalo?“ zeptal se Ruiz, který se opět obrátil k Saře.

„Zastřelili ho vládní vojáci. Byla to léčka.“

„K čertu s těmi bastardy,“ zaklel Ruiz. „Za to dvacet z nich zastřelíme, abychom Angela pomstili.“ Sara na něho hleděla s chladným výrazem ve tváři.

„Těsně před svou smrtí byl u tebe,“ řekla. „V noci mi pověděl o poselství od Villy, které ti přivezl.“

„Ano…,“ protáhle zamumlal Ruiz. „Ale byla to od něho chyba, že do toho zatahoval ženu. Ženy při mučení mluví rychleji než muži. Kdybys padla do rukou vládních vojáků…“

„Umím mlčet stejně tak dobře jako muž, možná lépe,“ opáčila Sara.

Ruiz cosi zamumlal, pak obešel svého koně, zůstal stát vedle Jima a pohlédl na něho.

„Kdo je to?“ zeptal se Ruiz.

„Patří k Villově Americké legii,“ odpověděla. „Poslali ho sem, aby cvičil tvé kulometčíky. Budete ho potřebovat při přepadení transportu zlata.“

„Jak mám vědět, že mu můžu věřit? V těchto nejistých časech nemůžu věřit ani vlastnímu bratrovi. Může prokázat, že ho posílá Villa?“

„Zastřelil poručíka a dva vojáky Orozcovy divize, aby mě osvobodil,“ rychle řekla. „To ti nestačí?“

Krátce mu pověděla, co se stalo v Parralu a pak na nádraží. Ruiz poslouchal, aniž by ji jedinkrát přerušil, a těkal pohledem mezi ní a Jimem Davisem, jako by se musel rozhodnout, zda jim může věřit.

Když se Sara odmlčela, rozesmál se, sundal si měch z ramene, zvedl ho a napil se červeného vína.

„Lidi jako ty potřebujeme, Americano,“ řekl a podal měch Davisovi. „Jestli umíš s kulometem zacházet tak dobře jako s koltem, tak nám můžeš být užitečný. Pij! A pak sesedni!“

Jim si vymyl ústa vínem, odplivl si a potom se napil, načež měch podal Ruizovi.

„Díky, majore,“ řekl.

Ruiz zahákl prsty za kožené poutko a přehodil si měch přes rameno.

„Viděls naše kulomety u hrdla rokle?“ zeptal se. „Máš s tímto modelem zkušenosti? A jak se jmenuješ, Americano?“

Jim mu pověděl své jméno. Nemusel se bát, že ho rebelové znají.

„A pokud jde o kulomety,“ dodal, „tak jsem se naučil zacházet s půltucem modelů.“ Seskočil ze sedla.

„Chtěl bych zpátky svůj kolt,“ řekl.

Ruiz kývl na Alvara.

Jim si strčil winchestrovku do sedlového pouzdra, pak si připnul revolverový opasek a pouzdro si přivázal ke stehnu.

Muž v černém ho pozoroval a neuniklo mu, jak si Jim upravil pouzdro a opasek. Přivřel oči a svraštil čelo.

Mezitím sesedla i Sara Lezanová. Šli za Ruizem do chaty.

Vevnitř se muž v černém opřel o zeď a zahákl si palce za revolverový opasek tak, že měl ruce v bezprostřední blízkosti postříbřených koltů.

V domku byl zděný krb s železnou trojnožkou, na níž visel kotel, stůl, čtyři stoličky potažené kozí kůží a lůžko v rohu.

Na stole stála petrolejka, džbán s vínem a plechový hrnek.

„Posaďte se!“ řekl Ruiz, vzal z poličky dva hrnky, nalil do nich víno a postavil je před Saru a Jima. Měch s vínem pověsil na věšák.

Posadil se na jednu ze stoliček a opřel se zády o zeď.

„Slyšels, že plánujeme přepadení vlaku, ve kterém vláda převáží zlato, Americano,“ dodal. „Máš jen málo času na to, abys mé lidi naučil zacházet s kulomety.“

„Jak chcete kulomety převážet?“ zeptal se Jim. „Viděl jsem, že jsou namontované na lafetách. Díky tomu se s nimi těžce manipuluje.“

„Máme dvounožky, o které se můžou v boji opřít,“ odvětil Ruiz. „Transport není problém. Mezek kulomet bez lafety unese. To, co potřebujeme – a co nemáme – jsou vycvičení střelci, ale o to se postaráš ty, Americano.“

Nalil si a napil se.

„Vlak bude pravděpodobně doprovázet silná eskorta,“ dodal. „Nebude snadné se dostat k vagónu se zlatem.“

„Už jste někdy vlak přepadli?“ zeptal se Jim.

Ruiz přikývl a opět se napil. „Jednou jsme vyhodili do vzduchu vlak, který přepravoval pluk, který měl Pancho Villovi vpadnout do zad. Položili jsme pod koleje mnoho náloží dynamitu a vyhodili jsme do vzduchu lokomotivu a tři vagóny. V tom vlaku ale bylo skoro tisíc pěšáků a já si té noci uvědomil, že každá jednotka potřebuje dobře vycvičené a spolehlivé kulometné oddíly, které mohou krýt její ústup. Tehdy nás skoro zničili, když jsme se museli stáhnout pod palbou.“

Sara, která dosud mlčky naslouchala, řekla: „Co bude s tím zlatem, až bude po všem?“

„Mělo by se dát naložit na deset až dvanáct mezků,“ odpověděl Ruiz. „Naložíme ho na soumarská sedla a pak ho odvezeme do hor Pancho Villovi. Když budeme mít štěstí, ztratí pronásledovatelé naše stopy v horách, když ne…,“ pokrčil rameny a opět si nalil, „…pak se budeme muset prostřílet. Mám dost lidí, kulometů a střeliva. To už zvládneme.“

„Ajak chcete vlak zastavit?“ zeptal se Jim.

„Je jenom jeden způsob: dynamit,“ odpověděl Ruiz. „Tvým úkolem, Americano, bude rozestavit kulomety tak, aby nám při útoku a při ústupu kryly křídla.“

„Rád bych viděl to místo předtím,“ řek Jim.

Ruiz zavrtěl hlavou. „Na to nemáme čas. Musíme tam jet celý den a noc – a nezapomeň, že do té doby musíš vycvičit mé muže.“

Pohlédl na Saru. Jeho tvář se podobala dřevěné masce.

„Vypadáš unaveně. Běž a pověz Alvarovi, ať ti přidělí nějakou prázdnou chatu. A řekni mu, aby vám odsedlal koně. Ještě si musím s Americanem promluvit.“

Mlčky přikývla, rychle pohlédla na Jima, pak vstala a opustila domek. Vína se ani nedotkla.

Venku už byla noc, ale ta část údolí, v níž stály domky, byla osvětlena září ohňů.

Rychle se ochlazovalo. Sara se chytila za ramena, přišla k Davisovu koni a vzala kabát, který měl pistolník přivázaný za sedlem. Rychle si ho oblékla.

„Já tě zahřeju víc než kabát,“ ozval se čísi hlas za ní. Otočila se.

Alvaro přijel k ní a zastavil vedle ní svého koně.

„Díky, příteli,“ odvětila.

„Opravdu, jsem tvůj přítel,“ řekl. „Vzpomeň si na má slova, až budeš potřebovat pomoc. I Angel byl můj přítel – ale jemu jsem pomoct nemohl. Rmoutím se kvůli němu, jako kdyby to byl můj bratr.“

Sara mlčela.

„Jak to, že vládní vojáci věděli, že je v Parralu?“ zeptal se Alvaro.

Přistoupila k němu a položila ruku na hřbet koně.

„Angelova poslední slova byla: Zradili mě!“ odpověděla. „Jsem přesvědčená, že měl pravdu.“

„Nenaznačil ale, kdo ho mohl zradit?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, všechno šlo příliš rychle. Neměli jsme čas.“

Alvaro se vyklonil ze sedla. Těžké nábojové pásy, které měl pověšené kolem ramen, při každém pohybu rachotily. Vrhl pronikavý pohled na Saru.

„Ale ty někoho podezíráš…“

Chvíli mlčela, jako by přemýšlela, načež řekla: „Musel to být někdo, kdo díky Angelově smrti získal nějakou velkou výhodu. Krom toho musel zrádce vědět, že Angel raději zemře v boji, než by se nechal zajmout, a proto nic neprozradí. Tím se okruh podezřelých zužuje.“

„Rozumím.“ Alvaro přikývl. „Myslíš, že transport zlata, který máme přepadnout, při tom hraje roli a…“

Náhle se odmlčel, protože se odhrnula deka ve vchodě Ruizovy chaty. Ven s cinkáním ostruh vyšel muž v černém a položil ruce na slonovinové pažby svých stříbrných koltů. Když spatřil Saru a Alvara, zarazil se.

„Americano a já potřebujeme nějaký domek,“ řekla Sara. „Krom toho se někdo musí postarat o koně.“

Vzdálili se od Ruizovy chaty. Sara kráčela vedle Alvarova strakáče a vedla za sebou tři koně. Jednou se ohlédla. Muž v černém pořád stál před domkem a hleděl za nimi. Saru polil studený pot.

„Takže přijelas proto, abys zjistila, jaká je pravda…,“ zamumlal Alvaro. „Jakou roli ve tvých úvahách hraje ten světlovlasý Americano?“

Mlčela.

„Nechceš mi odpovědět? Dobrá, pak si to nech pro sebe. Ale nezapomeň, že před sebou máme těžký boj, a tak nesmí dojít k nějaké rozmíšce mezi našimi lidmi. To zlato pro nás má velký význam. Asi ti nemusím říkat, jak je důležité pro revoluci. Před bojem našeho lidu za svobodu musí ustoupit i pomsta.“

„Máš pravdu,“ odpověděla. „Kvůli tomu zlatu bude prolito mnoho krve. Ale právě proto se musíme postarat o to, aby se dostalo do správných rukou.“

+ + + + +

Když Jim vešel do chaty, v krbu již hořel oheň. Lůžka byla připravená, vonělo tam jídlo.

Sara se převlékla. Namísto kabátu a blůzy teď na sobě měla bílé bavlněné šaty mexických rolníků, konopné boty a ovčí kožich bez rukávů, který jí sahal téměř až po kolena.

Klečela u ohně a míchala jídlo v pánvi.

Jim se ve dveřích zastavil a překvapeně na ni hleděl. Viděl prostou, ale podmanivou krásu. Její tvář v záři plamenů působila měkce, její vlnité vlasy jakbysmet.

„Posaď se a jez!“ řekla. „A pak mi povíš, co jsi zjistil.“

Posadil se vedle ní na sedlo a ona nabrala šufánkem jídlo z pánve, dala ho do plechového talíře a podala ho Jimovi. Bylo to pečené maso, kukuřice a papriky, vše vařené v bílé omáčce.

„Mám jen tři dny na to, abych muže naučil zacházet s kulomety,“ řekl. „Čtvrtý den a část následující noci pojedeme k železnici – a ráno pátého dne vyhodí Ruizovi muži vlak se zlatem do vzduchu.“

Sara si nalila do hrnku víno z měchu na stěně. Davis jí ho vzal z ruky a napil se.

„Myslíš, že tě Ruiz podezírá?“ zeptala se.

„Ne. Nezkoušel mě vyslýchat. Myslím, že je rád, že má instruktora pro své vojáky. To pro něho má větší význam.“ Jim sklonil šufánek. „Ale kdo je – kdo je ten muž v černém?“

„Jmenuje se Abel Salazar,“ zachmuřeně odpověděla a posadila se k ohni, „a je velitelem Ruizovy osobní gardy. Angel ho nenáviděl. Jednou mi řekl, že muži jako Salazar špiní revoluci, protože nebojují za práva lidu, ale jen z touhy po krvi. Abel Salazar už svými kolty zabil mnoho lidí. Je to pistolník. Dávej si na něho pozor, Americano!“

Jim přikývl.

Potom řekl: „Bude těžké zmocnit se těch peněz, až je bude mít Ruiz.“

„Možná se mýlíš,“ odvětila Sara a letmo a nejistě pokrčila rameny. „Možná to bude mnohem snazší, než si myslíš…“

„Jak to myslíš?“

„Musíme čekat,“ vyhýbavě řekla. „Nevíme, jak se to vyvine.“

„Měl jsem pocit, že tím něco naznačuješ. Předpokládám, že i ty jsi už přemýšlela o tom, jak se k těm penězům dostaneme. Jestli tě něco napadlo, tak mluv.“

„Ne, nic mě nenapadlo,“ zalhala. „Ale když se koule valí po zemi, nikdo neví, kde se zastaví. Možná budeme mít štěstí.“

„Ještě nikdy jsem se nespoléhal na štěstí, když mi šlo o život.“

„Já vím. Spoléháš se na toto.“ Kývla na jeho kolt.

„Brzy na něm bude záviset život nás obou,“ odpověděl. „Vím, že se na něj můžu spolehnout. A to je víc, než vím o tobě.“

„Nedůvěřuješ mi? Myslela jsem, že jsem ti dokázala, že mi můžeš důvěřovat…“

„Znal jsem jednoho muže,“ skočil jí do řeči, „který komusi věřil tak, že se k němu po hádce otočil zády. Pohřbili ho s kulkou v zádech. A přitom šlo jen o koně, ne o miliony dolarů ve zlatě.“

Dojedl, postavil prázdný talíř vedle krbu, vzal hrnek s vínem a začal pít. Při tom přes okraj hrnku pozoroval Saru.

„Když jsem sem předtím přišel a viděl jsem tě v těch – v těch nových šatech, řekl jsem si, že o tobě vlastně nic nevím. Proč ses přidala k rebelům a riskuješ život pro ztracenou věc? Kdo vlastně jsi, odkud jsi a proč jsi tím, kým jsi?“

„Jsem jen jedním z mnoha Mexičanů, kterým bylo učiněno příkoří,“ odpověděla. „Stačí?“

„Ne. Jsme společníci v akci, při které jde o život. Myslím, že mám právo o tobě vědět víc.“

Sara Lezanová si přitáhla nohy k hrudi tak, že se téměř dotýkaly brady. Potom se za ně chytila a zahleděla se do ohně. Při vzpomínce na starou bolest, na kterou nedokázala zapomenout, se jí v očích objevil stín.

„Byla to noc tak jako dnes. Všichni muži z naší vesnice –je to malá vesnice na severu Chihuahuy – se shromáždili za svitu loučí. Tehdy právě jeden oddíl ze Severní divize Pancha Villy bojoval v horách severně od naší vesnice. Bylo to přes dvě stě mužů. Obklíčila je kavalerie a rurales –jízdní policie. Jejich situace byla bezvýchodná, ale bojovali s odvahou zoufalců. Všichni jsme věděli, že budou pobiti do posledního muže, pokud jim někdo nepomůže. Existovala jen jediná možnost, jak je zachránit: muži z naší vesnice museli prorazit obklíčení zvenčí.“

Na okamžik se zarazila, jako by nemohla mluvit dál. Potom však tichým hlasem pokračovala.

„Oné noci – už se blížilo ráno – se naši lidé chopili ukrytých zbraní. I můj otec, bratr, všichni. Z hor byla slyšet střelba z kulometů. Muži chtěli vyrazit za svítání, ale k tomu už se nedostali. Někdo je zradil. Když se shromáždili, náhle se objevili vládní vojáci. Vzali ženy a děti jako rukojmí – i mě. Když řekli, že nás postřílí, naši muži se vzdali. Všechny, u koho našli zbraň, nahnali na náves. Potom je odvedli ke zdi kostela, vybrali pět z nich a postavili je ke zdi. Chtěli od nich vědět, zda jsou guerilleros poblíž. Nikdo jim to však neřekl.

Poručík na velkém, hnědém koni držel v ruce revolver. Můj otec – nebyl mezi těmi pěti – byl starostou naší vesnice a poručík od něho chtěl vědět, kde jsou další Villovy oddíly. Otec však mlčel.

Poručík se zeptal: „Jak se jmenuješ, rolníku?“

A můj otec odpověděl: „Isidor Mateo Lezana!“

„A kdo jsi?“

Můj otec odpověděl: „Voják Pancha Villy!“

Vojáci ho udeřili pažbami pušek. Po tváři mu tekla krev, přesto tam stál – hrdě a zpříma a já ještě nikdy neslyšela v něčím hlase tolik hrdosti. Řekl: „Voják Pancha Villy,“ přestože věděl, že ho za to zastřelí.

„Ke zdi s ním!“ vykřikl poručík a mávl revolverem.

Vládní vojáci vzali mého otce a dostrkali ho ke zdi. Tam klidně stál, když na něho mířili. Byl to hrdý člověk. Potom ho zastřelili. Myslela jsem si, že zešílím.

Vzpomínám si ještě, že poručík mluvil s mým bratrem Felipem. Důstojník se zeptal: „Kdo jsi?“

Felipe řekl: „Voják Pancha Villy!“

Pokřižoval se a ještě předtím, než ho tam vojáci mohli dovléct, postavil se tam, kde ležel můj otec a kde ve zdi zely dírky po kulkách. Když na něho namířili, zvedl ruce na hlavu a zvolal: „Ať žije svoboda! Viva la Libertad! Ať žije Pancho Villa! Ať žije svoboda!“

„Pal!“ vykřikl důstojník.

Jeho kůň se Vzepjal, když třeskly pušky popravčí čety. Felipe se skácel vedle našeho otce.

Měla jsem jen jediné přání. Chtěla jsem, aby mě zastřelili.

Nechtěla jsem volat: ,Ať žije svoboda!“ Chtěla jsem jen říct: „Ať žije můj otec, byl to hrdý a svobodný člověk!“

Potom zastřelili těch pět mužů. Když se k zemi svalil poslední z nich, odehnali vojáci všechny ženy a děti a zapálili vesnici. Muži, kteří přežili, byli odvlečeni do zlatých dolů, kde musí pracovat – to jsem se dozvěděla až později. Jaký osud čekal na ženy a děti, nevím, protože jsem hned první noci uprchla do hor. Tři dny jsem bloudila, pak jsem narazila na oddíl Villových mužů pod velením Angela Muňoze. Vzal mě s sebou.

Od té doby už nepatřím sama sobě. Můj život patří revoluci, protože mám stále před očima bílou kostelní zeď a krev mého otce a bratra.“

Odmlčela se a vzhlédla z ohně na Jima Davise. „Stačí ti to?“ zeptala se po chvíli. „Pak jsem byla kurýrkou Villovy revoluční armády. Žila jsem v malém domě v Parralu a pracovala jako pradlena. Do noci, kdy zastřelili Angela, nikdo nevěděl, kdo ve skutečnosti jsem.“

„A proč jsi teď změnila názor a otočila ses k revoluci zády?“ zeptal se Davis.

Vzala mu prázdný hrnek z ruky, vstala a šla k měchu s vínem.

„Už nechci mluvit o minulosti,“ vyhýbavě řekla. „Pij! Je tam ještě dost vína….“

„Ptal jsem se tě, proč.“

Náhle se ozvaly hlasy a dusot kopyt. Sara se zarazila, stála tam s hrnkem v jedné ruce a měchem v druhé a naslouchala.

Zvuky se blížily.

Davis vstal, přišel ke vchodu chaty a odhrnul deku.

Sara přes jeho rameno viděla dvouřad jezdců. Bylo to okolo tuctu mužů. Náboje v pásech a hlavně pušek se v záři plamenů blýskaly.

Mezi jezdci kráčelo několik mužů se skloněnými hlavami. Když se přiblížili, rozeznala Sara roztrhané khaki uniformy. Byli to zajatí vládní vojáci.

Ke krkům měli přivázané dřevěné latě, takže vypadali jako dobytek ve jhu. Krom toho měl každý smyčku kolem krku, přičemž druhý konec lasa byl přivázaný k hrušce sedla některého z jezdců.

Sara napočítala šest zajatců.

Prodrala se kolem Jima a vydala se za oddílem k Ruizově chatě.

Major a Abel Salazar už je čekali. Velitel oddílu seskočil ze sedla a přistoupil k Juanu Ruizovi.

„To jsou zbytky patroly, kterou jsme přemohli. Tvrdí, že sledovali stopy dvou uprchlých vrahů, kteří u tratě zastřelili jednoho důstojníka a dva vojáky,“ oznámil. „Byla to setnina kavalerie pod velením jednoho poručíka. Jeli směrem k našemu úkrytu. Skryli jsme se, nechali je přijet před hlavně našich pušek a pak jsme pět z nich postříleli. Zbytek se vzdal.“

Ruizův pohled padl na Saru Lezanovou, která stála mezi povstalci.

„Bylas neopatrná,“ zvolal na ni rozhněvaným hlasem. „Kdyby namísto patroly po vašich stopách jel pluk, stalo by se údolí naším hrobem.“ Pak prošel okolo zajatců, znovu se otočil k Saře a řekl: „Sice jsem ti slíbil, že za smrt Angela Muňoze zemře dvacet vládních vojáků – ale možná tvou nenávist ukojí i šest mrtvých nepřátel. Je možné, že mezi nimi je někdo, kdo v Parralu zastřelil Angela.“

„Skutečné viníky Angelovy smrti mezi zajatci určitě nenajdeme,“ odpověděla.

Ruiz svraštil čelo, jako by se pokoušel uhádnout skrytý smysl jejích slov – a jeho oči se v té chvíli podobaly očím číhajícího vlka. Pak však pokrčil rameny.

„Svažte ty grázly a nespouštějte je z očí!“ přikázal svým lidem. „Zítra, jakmile se rozední, se o ně postaráme.“ Otočil se a vrátil se do své chaty.

Asi se potřebuje napít, pomyslela si Sara.

S cinkáním ostruh k ní přišel Salazar a chytil ji za ruku, když se chtěla otočit.

„Co jsi myslela tím, když jsi řekla, že viníka Angelovy smrti mezi zajatci nenajdeme?“ zeptal se.

Sara se mu pokusila vykroutit. Držel ji však pevně.

„Nemluvila jsem s tebou,“ odsekla. „Co ti je do toho?“

Zesílil své sevření a Sara nedokázala zabránit tichému výkřiku.

„Chci vědět, co jsi tím myslela,“ opakoval. „Mluv, nebo ti ukážu!“

„To bych na tvém místě nedělal,“ ozval se náhle jiný hlas. Sara se ohlédla.

Do kruhu, který byl ozářený ohněm, vkročil Jim Davis. Stál tam se svěšenou rukou a zápěstím se dotýkal dřevěné pažby koltu.

„Pusť to děvče!“ řekl, aniž by zvýšil hlas. „Patří mně – a nikdo kromě mě se jí nebude dotýkat.“

„Bylo by pro tebe lepší, kdyby ses do toho nemíchal, gringo,“ varoval ho Salazar. „Jinak bych mohl zapomenout na to, jak jsi pro nás důležitý.“

„Na to klidně můžeš zapomenout,“ odpověděl Jim. „Ale teď ji pusť!“

Abel Salazar zbledl hněvem. „Nejsem zvyklý, aby se mnou někdo takto mluvil,“ řekl.

Pustil Saru a položil ruce na pažby svých postříbřených koltů.

„Ty se opovažuješ mi rozkazovat, gringo?“ zeptal se.

„Běž zpátky do chaty, Saro!“ řekl Jim. Když váhala, dodal: „Neslyšelas?“

Udělala několik kroků, ale pak se zastavila, když si všimla, že zraky všech jsou upřeny na ty dva muže. O zajatce už se nikdo nestaral. Ve vzduchu bylo cítit napětí.

„Dělej, gringo, ještě mi něco přikaž!“ řekl Abel Salazar, ostře a vyzývavě.

„Proč bych měl? Můj první příkaz už jsi přece provedl,“ odpověděl Jim. Výraz jeho tváře prozrazoval ironii.

V Salazarových očích se objevil hněv. Zkroutil prsty a zřetelně mu vystoupily šlachy na rukou. Jednu vteřinu byla Sara přesvědčená, že se přestane ovládat a tasí.

I Jim to podle všeho očekával, protože viděla, jak se mu napjaly všechny svaly.

„Přestaňte!“ ozval se do ti snivého ticha panovačný hlas. „Nechci žádné přestřelky mezi svými lidmi. Villa tě podřídil mému velení, Americano,“ dodal, „takže budeš poslouchat mé příkazy. Vyžaduji od svých lidí železnou disciplínu a jsem odhodlaný si ji i vynutit. To platí pro tebe i pro všechny ostatní. Nebylo by to poprvé, kdybych nechal zastřelit někoho, kdo se mi odmítá podřídit. A pokud jde o tebe, Abeli, tak s tebou si musím promluvit.“

Salazar váhal. Ještě stále se mu chvěly mimické svaly. Potom však sundal dlaně z koltů, prudce se otočil k Jimovi zády a s cinkáním ostruh se vydal k Ruizovi. Prošel kolem něho, zmizel v chatě a za oběma muži se svěsila přikrývka.

Sara pohlédla na Davise, který k ní kráčel.

„Co to bylo?“ zeptal se. „Proč jste si tak vjeli do vlasů?“

„Salazarovi stačí jen slovo a je nedůvěřivý,“ odpověděla. „Mohl by pro nás být nebezpečný, Americano. Musíme být obezřetní.“

„Na to už je pozdě,“ odpověděl. „Vyzval jsem ho přede všemi a na to nikdy nezapomene. Znám pistolníky jeho zrna, ti takovou urážku nikdy nenechají jen tak. Takové rozmíšky končí dříve či později smrtí jednoho ze soků.“

„Víš, co jsi udělal?“ zamyšleně se ho zeptala. „Už podruhé jsi kvůli mně riskoval život.“

„Musel jsem zabránit tomu, aby z tebe Salazar vymlátil pravdu,“ opáčil Jim.

„Chceš tím říct, že jsi tak jednal jen kvůli své vlastní bezpečnosti?“

Chtěl odpovědět, ale právě v tom okamžiku kolem nich prošli povstalci se zajatci, takže to raději smlčel.

Sara hleděla za muži, kteří vrávorali kolem nich, s těžkým jhem na ramenou. Jejich tváře byly bledé, v jejich očích nebyla ani známka naděje.

Sara pomyslela na to, že tito muži ráno zemřou – a že tak bude pomstěn Angel Muňoz. Ta myšlenka jí však nepřinášela uspokojení.

Hleděla za zajatci, které dozorci poháněli pažbami, a zmocnilo se jí zoufalství.

„Copak?“ zeptal se Jim.

„To ta zatracená občanská válka,“ zamumlala. „To nekonečné krveprolévání. Hrůzy. Nelidskost. Šílenství. Zdá se, jako by všichni mysleli jen na jedno: že neprolili dost krve.“

„Lidé byli vždy jen krvaví vlci,“ řekl. „Zabíjí se navzájem, když se jich zmocní opojení. Tak to bylo vždycky. Nemá cenu nad tím přemýšlet.“

„Má to cenu,“ odporovala. „V této zemi jsme příliš málo přemýšleli. A to nás přivedlo tam, kde jsme teď. Musíme uvažovat o tom, jak bychom mohli zajistit lepší budoucnost, aby ti, kdo přijdou po nás – naše děti a děti našich dětí – už nežili v bídě, ale ve svobodě a beze strachu.“

Obešel ohniště a posadil se na sedlo naproti Sary.

„A přece chceš svůj lid nechat ve štychu a uprchnout se zlatem někam, kde budeš moct žít v bezpečí?“

Zvedla hlavu a pohlédla mu do očí. Přísahala si, že tohoto muže nepodcení, že už neudělá žádnou chybu – a přesto se to znovu stalo. Opět byl nedůvěřivý, cítila to.

„Možná máš pravdu. Možná se opravdu nevyplatí o tom přemýšlet,“ připustila. „Přinesu ti víno. Víno je jedna z těch příjemných věcí v životě. Amy ho ještě máme dost.“

Vstala a šla pro hrnek, který postavila na zem, když do tábora přijela patrola se zajatci. Nalila do něj z měchu.

Pak hrnek podala Jimovi. Vzal si ho zamyšleně, takřka váhavě a celou dobu hleděl na Saru.

„Vyprávěj mi o Angelu Muňozovi!“ řekl.

Byla překvapená a zmatená. Takovou výzvu očekávala ze všeho nejméně.

„Co chceš vědět?“ zeptala se, aby získala čas a aby si uspořádala myšlenky.

„Ty – ty jsi ho milovala?“

„Spojil nás podobný osud,“ řekla. „Ano, milovala jsem ho.“

„A přece soucítíš se zajatými vojáky, kteří možná patří k těm, kdo ho zastřelili?“ Bylo to spíš konstatování než otázka.

„Nesoucítím s vládními vojáky. Soucítím s Mexikem. A každý, kdo se narodil na mexické půdě, je součástí Mexika. Ale to ty asi nepochopíš, Americano. Naše krev je horká na rozdíl od té vaší. Naše nenávist je hlubší a náš soucit milosrdnější než váš…“

„Soucit…,“ řekl. „Co to znamená v zemi, kde zajatce přivazují ke kůlům a pak jim lasy utrhávají hlavy a kde se jen ve chvílích výjimečné velkorysosti se při popravách používá mačeta. Villův plukovník Fierro v jeden jediný den vlastnoručně postřílel tři sta zajatců, „cvičná střelba na živé, pohyblivé terče“, stálo ve všech amerických novinách – a ty mluvíš o soucitu. Angel Muňoz přepadl a vypálil jedno město v Texasu. Zahynulo při tom pětadvacet Američanů.“

„Angel to udělal na Villův rozkaz,“ skočila mu do řeči, „aby vaši vládu varoval, že nemá našim nepřátelům dodávat zbraně.“

„Ale tento šílený čin mexické revoluci vynesl jen nepřátelství Spojených států.“

„Nebojíme se žádného nepřítele, ani mocných Spojených států,“ odpověděla se slzami v očích. „A přijde den, kdy diktaturu svrhneme a kdy zavlaje vlajka svobody.“

„Ano,“ řekl Jim, „na troskách vaší země.“

+ + + + +

„Uděláme se zajatci to samé, co udělal Fiero po bitvě u Zacatecas,“ řekl Juan Ruiz.

Široce rozkročen stál uprostřed svých mužů. Líce měl pokryty strništěm, konce kníru měl mokré od vína. Ruiz byl prostovlasý, vlasy měl slepené. V pravé ruce držel kožený měch, který byl ještě z poloviny plný.

Zatímco hovořil, usmíval se na Jima jako opilec.

Sara, která stála opodál, si však všimla, že opilost jen předstírá.

„Poslouchejte, vy ničemové!“ řekl k šesti zajatcům, které už zbavili jha a pout. Stáli tam se skloněnými hlavami. „Dám vám šanci. Měl bych vám useknout hlavy – ale nejsem barbar. Tento muž…,“ kývl na Abela Salazara, který palcem protočil bubínek svého pravého koltu, aby se přesvědčil, že v každé komoře je náboj, „… má pro každého z vás jen jednu střelu. Pokud mine, je zajatec volný. A teď se podívejte tam. Tam stojí zřícenina staré chaty. Poběžíte k ní. Pokud se někomu z vás podaří dostat za tu chatu, je volný.“

Guerilleros stáli na kraji své vesnice. Sara a Jim byli mezi nimi. Za hřebeny vyšlo slunce.

Abel Salazar se otočil tak, že měl slunce za zády. Stál tam jako ponurý stín, který tam zanechala noc. Nechal postříbřený kolt sklouznout do pouzdra a lehce se zhoupl na patách.

„Nuže!“ zvolal Ruiz, oběma rukama zvedl měch s vínem nad hlavu a nechal si tekutinu proudit do úst.

Sara hleděla na zajatce, kteří spolu tiše hovořili. Nikdo z nich očividně nechtěl běžet jako první. Vzdálenost z místa, kde stáli, ke staré chatě s propadlou střechou a rozbořenými zdmi, činila zhruba padesát metrů. Potom jeden ze zajatců předstoupil před ostatní. Byl to hubený muž s* ostrými rysy ve tváři. Na spánku měl zaschlou ránu, pravděpodobně od kulky.

„Já poběžím jako první,“ řekl. Jeho hlas zněl chraplavě. Pak se ještě jednou otočil ke svým druhům a řekl: „Bůh s vámi!“

Pohlédl na Ruize a vyhrkl: „Nemám strach ze smrti. Nechtěl jsem ale zemřít rukou těchto grázlů.“

„Šetři dechem,“ odvětil Ruiz, „budeš ho potřebovat.“

Voják se pokřižoval, sklonil hlavu, zavřel oči a několik vteřin tam bez hnutí stál. Pak se rozběhl.

Jeho podrážky klapaly na kamenité zemi. Byl zadýchaný, hlavu měl vtaženou mezi ramena, ruce měl pokrčené.

Když byl jen pět kroků od ruiny – mezi guerilleros už nastal neklid – trhl Salazar rukou ke koltu. Stříbrná zbraň vyklouzla z pouzdra a Salazar palcem natáhl kohoutek. Z hlavně vyšlehl plamen. Údolím třeskl výstřel, jehož ozvěna se odrážela od horských úbočí.

Téměř padesát kroků odtud zajatce trefila kulka. Klopýtl, ale běžel dál, potom narazil do zdi, sklouzl po ní na zem a zůstal bezvládně ležet.

Ruiz se otočil k Alvarovi. „Podívej se, jestli je mrtvý!“ přikázal.

Salazar mu však skočil do řeči. „Zůstaň tady!“ řekl k Alvarovi. „Ještě jsem neviděl nikoho, kdo by přežil zásah do srdce.“

Alvaro pohlédl na Saru Lezanovou.

„Další!“ zvolal Ruiz, napil se vína a hřbetem ruky si utřel knír.

Sara sklonila bradu na hruď a zavřela oči. Nemohla se na to dívat.

Před očima se jí vybavil její otec a bratr, kteří stáli před bílou zdí kostela a hleděli do hlavní pušek vládních vojáků. A každý výstřel z koltu Abela Salazara ji bolel stejně jako salvy popravčí čety v její vesnici. Dělalo se jí špatně.

Mumlání guerilleros kolem ní jí napovědělo, že Salazar ještě neminul.

Ztěžka se ji dýchalo, zatnula pěsti. Musela přihlížet, jak zastřelili Angela Muňoze. Proč, přemýšlela, se teď nemůžu dívat na popravu těchto vojáků?

Opravdu to byla známka slabosti, jak tvrdil Jim Davis, nebo jen únava z nekonečného krveprolévání? Sara hledala odpověď, ale nenalezla ji.

Náhle Ruiz zvolal: „Žeňte toho bastarda k ruině kopanci, jestli nemá odvahu běžet za ostatními!“ Otevřela oči.

Na cestě k ruině leželo pět těl v khaki uniformách.

Šestý voják – mladík, kterému bylo tak možná sedmnáct, osmnáct let – klečel na kolenou a prosil o život.

„Pro rány Boží, nezabíjejte mě!“ prosil. Po tvářích mu tekly slzy, které v prachu, jímž byl pokryt zanechávaly tmavé stopy. „Já nechci zemřít! Já nechci zemřít!“

„Přestaň škemrat!“ pohrdavě řekl Ruiz. „Zatím jsi ostatní zabíjel ty.“

„Nikdy jsem nikoho nezabil,“ naříkal mladý voják. „Nikdy jsem na člověka nestřílel. Nosím uniformu teprve několik dnů.“

„Viděl jsem muže ve stejné uniformě, kteří stříleli rolníky a ženy. Kdybych měl v rukou někoho z nich, možná bych ti daroval život,“ odvětil Ruiz. „Ale teď jsi tu jediný, kdo má na sobě tu uniformu, takže zaplatíš za krev, kterou prolili jiní. Abeli!“ Pohlédl na Salazara a pak bradou kývl na zajatce.

Salazar přišel k mladému vojákovi, šlápl mu hruď a pak ho botou srazil k zemi.

S koltem v ruce stál nad ním, když se zajatec opřel o lokty.

Salazar mu namířil na čelo a potom mu vpálil kulku mezi oči. Voják se zhroutil na zem. Už se nehýbal.

Salazar vytáhl z komor svých postříbřených koltů prázdné nábojnice a nahradil je novými náboji z černého koženého opasku.

„Odneste ty mršiny a někde je zahrabte!“ chraplavě řekl Ruiz. Zvedl měch s vínem a napil se.

„Po zabíjení je žízeň!“ řekl a rozesmál se otočen k Saře.

Odvrátila se od něho a šla pryč. Jim hleděl za ní, pak se otočil a pohlédl na Abela Salazara. Pistolník v černém si strčil kolt do pouzdra a usmál se na něho. Bylo to, jako když vlk cení zuby.

„Viděls, Americano, co děláme se zajatci,“ řekl Ruiz. „Je pro tebe dobře, že jsi náš přítel…“

Jim přemýšlel, zda to byla výhružka, nebo jen varování.

„A teď začneš s výcvikem kulometčíků,“ dodal Ruiz. „Máme dost střeliva. Nemusíš šetřit. Ale chci, aby naši střelci dokázali zničit útočící švadronu kavalerie i na půl míle. To je velmi důležité – na to nezapomeň! Tady, napij se!“ Podal Davisovi svůj měch a díval se, jak pije.

Potom se rozesmál a poplácal ho po rameni. „Nijak to s tebou nezamávalo, kdyžjsme stříleli na ty vojáky, Americano,“ řekl. „Pozoroval jsem tě. Jsi chladný jako led. Jsi pistolník. Jsi nebezpečný. Myslím, že tvoji nepřátelé se muse jí mít na pozoru.“

V jeho hlasu byl opět zvláštní podtón.

„Mužům jako ty, Americano, protivník nesmí dovolit, aby stříleli jako první,“ usmál se Ruiz, „jinak je ztracen.“

Vzal si měch s vínem a odešel. Tiše se při tom smál.

+ + + + +

Sara Lezanová se posadila na balvan poblíž pasoucího se stáda koní. Chtěla být sama, nechtěla nikoho vidět, protože byla rozrušená z toho, co právě zažila. S hlavou v dlaních tam seděla, když tu náhle uslyšela kroky a cinkání ostruh. Otočila se a předpokládala, že to je Jim Davis, byl to však Alvaro.

„Jsi bledá,“ řekl. „To s tebou ty popravy tak otřásly?“

Přikývla. „Ten mladý voják – bylo to skoro ještě dítě…“

„Za války někdy děti obsluhují kulomety,“ odvětil. „Ten, kdo jde do boje, musí počítat s tím, že bude zabit. Smrt si nevybírá. Sebere toho, na koho natrefí.“

„Vím, že máš pravdu, Alvaro, ale ani vám se ty popravy nezamlouvaly,“ dodala. „Viděla jsem to na vás. Ruiz ty zajatce nenechal postřílet z pomsty, ale proto, aby se v očích svých lidí očistil.“

„Jak to myslíš?“

„Ty víš, jak to myslím,“ odsekla. „Nejsi hloupý. Máš oči, které vidí, a uši, které slyší. Myslím to tak, že Ruiz je vinen Angelovou smrtí.“

„Ty myslíš, že Angela zradil vládním vojákům?“

„Ano.“

„Od začátku jsem věděl, že jsi přijela proto, abys to zjistila,“ zamumlal. „A teď si myslíš, že znáš pravdu…“

„Jsem si naprosto jistá. Když jsem sem přijela, měla jsem pochybnosti. Teď už je nemám.“

„Vzpomeň si,“ řekl Alvaro s vážnou tváří, „že jsem ti řekl, že tvá touha po pomstě musí ustoupit před bojem o svobodu Mexika. Potřebujeme to zlato, abychom si mohli koupit zbraně. A k tomu, abychom se mohli zmocnit zlata, potřebujeme Ruize. Jen on může naše muže vést, důvěřují mu.“

„Stejně tak dobře můžou důvěřovat ďáblovi. Angel každopádně Ruizovi nedůvěřoval, to vím od něho samého. Myslím, že Ruiz zlato Pancho Villovi předat nechce. Chce ho pro sebe. Angel to věděl. A aby se o tom nedozvěděl Pancho Villa, zradil Ruiz Angela vládním vojákům.“

Alvaro si odsunul sombrero z čela a ukazováčkem si utřel pot z obočí.

„Vzpomínám si, že těsně před Angelovým odjezdem z tábora došlo k hádce mezi ním a Ruizem,“ zachmuřeně řekl. „Nepřikládal jsem tomu velký význam. Ale teď se na to dívám jinak.“

„Odjel z tábora po Angelovi někdo z Ruizových osobních strážců?“ zeptala se Sara.

„Ano.“ Alvaro po dlouhém váhání přikývl. „Toho dne krom Angela a patroly, která je vysílána v pravidelných odstupech, opustil údolí ještě někdo. Vím to proto, že jsem tehdy velel kulometným hnízdům v hrdle údolí. Asi půl hodiny po Angelovi tudy projel další jezdec.“

„Kdo to byl?“ zeptala se Sara. Upřeně na něho hleděla.

„Abel Salazar.“

Pomalu vydechla.

„Víš, kdy se vrátil?“

„Ne. Asi o hodinu později má hlídka skončila a už si nevzpomínám, kdo ji převzal po mně. Ale vím, že ráno stál před Salazarovou chatou jeho vyčerpaný a zpocený kůň. Viděl jsem ho. Tehdy jsem ale ještě nevěděl, co se stalo v Parralu, takže jsem tomu nevěnoval pozornost a rychle jsem na to zase zapomněl.“

„Den a noc…,“ řekla Sara a sevřela rty. „Salazar tedy měl dost času na to, aby přijel do Parralu a tím či oním způsobem přihrál vládním vojákům tu informaci.“

„Možná máš pravdu,“ zamyšleně připustil Alvaro. „To by znamenalo, ze…“

„… že zlato nesmíme spustit z očí, až se ho zmocníme,“ dodala namísto něho Sara.

„Co teď? Z ostatních by nám nikdo nevěřil. Pro ně je Ruiz velitelem, o kterém se nesmí pochybovat. Jeho slovo je pro ně zákon.“

„Pak je naším úkolem – mým a tvým – dostat zlato do správných rukou.“

„Jsme jenom dva,“ odpověděl Alvaro. „Co ten Americano, který s tebou přijel?“

Pokrčila rameny.

„Nahradil ve tvém životě Angela?“

„To asi nesvede žádný muž…“

„Velmi jsi Angela milovala, že?“

„Ani nevíš jak, Alvaro.“

„Ale něco mezi tebou a Američanem je. Myslím, že jsi rozehrála nebezpečnou hru. Pověz mi, co je pro tebe víc – tvá pomsta, nebo vítězství naší věci?“

Sara pohlédla ke koním, kteří pomalu táhli údolím a spásali trávu.

„Každý se musí rozhodnout sáni, co je pro něho to nejdůležitější,“ odpověděla. „A pak musí jít cestou, kterou považuje za správnou. Udělám to, co udělat musím, ale nikdy nezradím svou zemi a svůj lid tak jako Ruiz.“

„To jsem netvrdil,“ řekl Alvaro. „Ale pokud je tvá nenávist tak silná, jako byla tvá láska k Angelovi, pak je možná silnější než tvůj rozum. A možná brzy přijde okamžik, kdy si budeš muset zachovat chladnou hlavu. Pak tě nenávist nesmí ovládnout.“

„Vím, že jsi můj přítel, můj dobrý přítel,“ řekla Sara. „Pokud přijde okamžik, o kterém mluvíš, budu myslet na tvá slova. A ještě něco: myslíš si, že nenávist s člověkem cloumá. Ale asi nevíš, že díky ní může být chladný jako kus ledu..“

Vstala.

„Budeš s námi, až přepadneme vlak?“ zeptal se Alvaro. „Možná tě Ruiz nebude chtít vzít s sebou.“

„V tom mi nezabrání. Umím zacházet s puškou stejně dobře jako muž. Budu při tom, slibuju.“

+ + + + +

„Myslím, že Ruiz není opilec a kretén, za kterého se vydává,“ řekl Jim.

Sara, vzhlédla od ohně, před kterým klečela, na Davise, který si svlékl koženou vestu a košili a umyl si tvář, ruce a tělo v plechovém umývadle. Mour z kulometu se mu usadil dokonce i ve vlasech. Tiše zaklel, když se levou dlaní dotkl pravého ramene, kde mu pažba kulometu zanechala krvavý otisk.

„Jak to myslíš?“ zeptala se Sara se svraštělým čelem.

„Dělal jisté narážky,“ odpověděl Davis. „Zdá se, že tuší, že naše přítomnost má i jiné důvody než výcvik jeho mužů. Něco muselo probudit jeho nedůvěru. Možná jsi byla nepozorná a prořekla ses…“

„Dokud tě potřebuje, nejsme v ohrožení,“ odvětila a sklonila se k pánvi, ve které něco smažila. „A potřebuje tě až do akce s vlakem. Nemůže postrádat jediného muže, který jeho střelcům může říct, co muse jí udělat při jeho ústupu.“

„Jeho střelci nestojí za nic,“ řekl Jim. „Ti dokážou bojovat jen v sedle. Umějí jet do útoku. Ale je něco jiného, když člověk leží na nedostatečně opevněném stanovišti a jeho život závisí na tom, zda kulomet funguje. Chce to silné nervy, když na takovém stanovišti vzdoruješ útočícímu nepříteli a musíš ho zastavit.“

„O to víc je Ruiz na tebe odkázaný.“

„To je pravda. Nemůže mě postrádat – zatím.“

Jim si vytřel oči, posadil se k ohni, aby se zahřál, a odepnul si ostruhy.

„Kde ses naučil zacházet s kulometem?“ zeptala se Sara, zatímco mu nabírala jídlo.

„Dřív jsem byl v armádě, u 25. kavaleristického pluku,“ odpověděl. „Byl jsem poručíkem u jednoho jízdního kulometného oddílu, který patroloval podél Rio Grande. Čekalo mě povýšení na kapitána.“

Odmlčel se, jako by se dotkl nějaké bolestné vzpomínky.

„A proč jsi z armády odešel?“ chtěla vědět Sara, když viděla, jak mlčky hledí před sebe. Vstala a chtěla mu dolít víno. Cítila, jak ji pozoruje.

„Při jedné patrole,“ řekl, Jsem narazil na stopy mexických bandoleros, kteří se přebrodili přes Rio Grande a chtěli drancovat v Texasu. Přepadli jeden ranč a vypálili ho. Kouř byl vidět na míle daleko. Byl to děsivý pohled. Pět mužů a žena zavraždění při přepadení – tři muži zastřelení, dva další viseli na bráně. Ženu znásilnili, než jí vpálili kulku do hlavy.

Jeli jsme po stopách, ale bandu jsme spatřili teprve, když už byla za Rio Grande. Můj rozkaz zněl za žádných okolností nepřekročit hranici, protože to by vedlo k diplomatické roztržce. Musel jsem však myslet na ukrutnosti, které ti ničemové spáchali, a tak jsem přebrodil řeku.

Bandoleros se za Rio Grande cítili bezpečně, a tak jsme je objeli a nastražili jim past. Tak jako na každé patrole jsme s sebou měli dva mezky s lehkými kulomety Madsen a náboji. Banditů bylo tak dvacet až pětadvacet.

Toho dne jsem sám obsluhoval jeden z kulometů. Leželi jsme na nízkém návrší a likvidovali je křížovou palbou, když chtěli projet mezi námi. Můj kulomet byl tak horký, že jsem si při každé výměně zásobníku popálil ruce.

Když odezněla poslední dávka, nikdo v údolí nežil. Ale na zpáteční cestě jsme se střetli s vládními vojáky a museli jsme se stáhnout přes Rio Grande pod palbou. Při tom jsme ztratili dva muže a mezka s lehkým kulometem.

Mexická vláda protestovala a o dva týdny později jsem byl válečným soudem ve Fort Bliss vyhozen z armády.

Ale aspoň jsem se tam naučil zacházet s kulometem a účinně ho používat,“ řekl a trpce se rozesmál.

„A pak se z tebe stal lovec lidí?“ Sara mu podala hrnek s vínem. Při tom se lehce dotkli a Davis cítil, jak z ní na něho přeskočily jiskry. „Kromě boje jsem se nenaučil nic. Ale s tímto…“ Položil ruku na kolt v pouzdře vedle ležícího revolverového opasku, „… zacházet umím.“

„A to ti nevadí štvát lidi a střílet na ně – když na zatykačích mají ,živého či mrtvého’?“

„Co ti je do toho?“ odsekl.

„Možná je pro mě důležité to vědět.“

„Jsou věci, které jsou důležitější.“

„Myslíš tím přepadení vlaku?“

„Ano. A to, jak se potom zmocníme zlata.“

„Chápu, že jsi tím zaneprázdněný,“ řekla. „Ale musíme čekat. Nevíme, co se u tratě stane. Musíme počítat i s nepředvídatelným a musíme být připravení na všechno.“

„Co bude Ruiz dělat, až se zmocní zlata?“

„Sám jsi slyšel, co na to řekl. Musí ho na smluveném místě v horách předat Pancho Villovi.“

„A kde to smluvené místo je?“

„To vědí jen Villa a Ruiz a možná ještě i Abel Salazar. Angel to věděl, ale…“ Odmlčela se.

„Potřebujeme čas,“ řekl Jim. „Především potřebujeme čas. Pokud Ruiz zlato předá příliš rychle, nebudeme moct naši akci provést.“

„Nevěřím, že Ruiz s tím bude spěchat,“ zamumlala. A ze strachu, že řekla něco špatně, rychle dodala: „Nejdřív se pokusí zahladit stopy. Předpokládám, že se skryje v horách, aby setřásl možné pronásledovatele.“

„Asi máš pravdu. Budeme muset čekat nejméně dva až tři dny. Možná ho budeme muset ukrýt někde v horách, abychom si ho později vyzvedli, protože je možné, že ve dvou nedokážeme deset nebo dvanáct mezků s těžkým nákladem hnát dostatečně rychle na to, abychom unikli pronásledovatelům. Pokud však zlato necháme v bezpečném úkrytu, nebudeme muset brát ohledy na pomalé, těžkopádné mezky.“

Pustil se do jídla. Jedl pomalu a zamyšleně a každé sousto zapíjel vínem.

Sara neměla hlad. Ještě stále byla otřesená popravami, kterým musela přihlížet. Vypila trochu vína a čekala, až Jim dojí. Pak odsunul prázdný talíř a ubalil si cigaretu. Podala mu hořící větvičku. Potáhl si z cigarety, ale když chtěla stáhnout ruku, zadržel ji.

„Jsi dnes nějaká jiná,“ řekl. „Máš strach?“

„Musela bych se stydět, kdybych ho měla?“

„Ne. Strach není nic, za co by se člověk musel stydět. Ale může být nebezpečný. Je lepší ho zahnat, když přijde. Vidělas někdy koně v hořící stáji? I když je odvážou a chtějí vyhnat ven, stále se otáčejí a chtějí se vrhnout do plamenů. Ze strachu. Lidé se chovají stejně jako koně, když mají strach.“

Jim pustil její pravou ruku a pohladil ji po tváří, jako se hladí vystrašený kůň.

Po chvíli – když ji přepadla samota – vzala jeho ruku do dlaní a přitiskla si ji k líci.

„Všude kolem nás je smrt a ničení válka a vraždy,“ řekla. „Jenom tady ne – a i to jen nakrátko.“

Odhodil cigaretu a obešel ji. Za ní si klekl, položil jí paže na ramena a pak jí objal ňadra.

„Teď na to nemysli,“ chraplavě řekl a skryl tvář do jejích černých, po šalvěji vonících vlasů. „Ať už nás čeká cokoli – tady, v této chatě jsme jen my dva. Přítomnost patří nám, ať už nám budoucnost přinese cokoli.“

„Vzpomínám si, že tak ke mně už jeden muž mluvil,“ odvětila a chytila ho za ruce. Buďto jí však nerozuměl, nebo její slova, kterými narážela na poslední noc s Angelem Muňozem, záměrně přeslechl, protože mlčel.

Líbal jí krk. Naklonila hlavu na bok a nechala si to líbit.

Po chvíli ji otočil a klesli na zem. Hlavou se mu opírala o levé předloktí a když ho pohladila po hrudi, cítila, jak mu buší srdce.

Políbili se. Objala ho okolo krku a nějakou dobu leželi přitisknuti k sobě. Potom se uvolnila z jeho sevření, pohlédla mu do očí, vstala a svlékla si dlouhý ovčí kožich bez rukávů. Pak si rychle stáhla boty, rozepnula knoflíky košile a rozvázala šňůrku, kterou měla svázanou bavlněnou blůzu. Šaty spadly na zem a ona tam stála v rouše Evině. Její plná ňadra se zvedala a klesala v rytmu jejího dechu.

Pomalu klesla na kolena vedle Jima. Objalji.

Milovali se s nespoutanou vášní, která je izolovala od ostatního světa. Její dech byl horký, její tělo napjaté. Stěny, krb a střecha se jí slily před očima do mlhy a tančících světel.

Srdce jí bušilo stále rychleji. Nohama vší silou svírala boky muže a v okamžiku, kdy se vznesla na vlně vzrušení, jí připadalo, že Jimova tvář se před jejíma očima proměnila ve tvář jiného muže: Angela Muňoze. Ten dojem trval jen několik vteřin, věděla však, že na to nikdy nezapomene.

Pak se uvolnila, zavřela oči, pustila ho a klesla na lůžko.

Jim Davis se odvalil. Zmocnila se jí únava, nedokázala však usnout. Ležela vedle Jima a naslouchala jeho pravidelnému dechu, který jí prozradil, že spí.

Zvláštní! Na krátkou chvíli v něm viděla Angela a nyní se ptala, zda Jim v jejím životě nezačal hrát větší roli, než mu – i sobě – směla dovolit.

Oba, Angel i Davis, se v mnohém podobali, jen Americano byl chladnější, rozvážnější, a proto nevypočitatelnější.

Kousla se do spodního rtu. Ne, to nesmím. Nesmím se přesvědčit, že ten muž pro mě něco znamená. Musím ten pocit potlačit, za každou cenu –jinak prohraji.

A přece: když se s ním poprvé milovala – oné noci v jeskyni – ptala se, zda ho nežene zoufalství jako ji samotnou. Nyní, když jí vyprávěl o svém životě, věděla, že ji předtucha nezklamala. I on v minulosti utrpěl rány, které se nechtěly zahojit.

Pohnul se a ona se otočila na bok a uviděla, že má otevřené oči. Usmál se na ni, natáhl ruku a dotkl se její tváře.

„Jsi to jediné krásné v této zatracené zemi,“ zamumlal.

„V Mexiku není jen občanská válka, krev a vraždy, Americano,“ odpověděla. „Klidné vesničky s bílými španělskými kostely, rolníci na vozech tažených voly, dozrávající kukuřice, ženy, které na březích potoka perou prádlo, děti, které si hrají ve stínu pomerančovníků a citrónovníků – i to je Mexiko, Americano. Lepší Mexiko, za které bojujeme. Mexiko, to je život, červené víno, které teče z měchu do poháru, flamenco v bodeze za svitu svíček, ale i tvrdá práce na chudé půdě. Dřina, bolest, vášeň, zrození, láska a smrt.“

„Láska…,“ řekl. „Možná je to, co k tobě cítím, opravdu láska.“ Opřel se o lokty, sklonil se k ní a políbil ji na rty a na ňadra.

Opět ucítila vzrušení. Poddala se jeho laskavým rukám a zeptala se: „Kdyby sis měl vybrat mezi mnou a zlatem – jak by ses rozhodl?“

„Chci obojí,“ řekl, „protože jedno bez druhého je pro mě nemyslitelné. Nebo chceš strávit život dřinou na poli?“

„A kdyby mi to stačilo?“

„Mně ne.“ Jeho hlas zněl tvrdě. „To by mi nestačilo. Už jsem byl příliš dlouho chudý. Chci tebe i to zlato. Proč mi kladeš takové otázky? Změnilo se něco mezi námi?“

Sara zavřela oči. Zpod černých řas se jí vyhnuly slzy, které jí stékaly po tváři a po spáncích a vsakovaly do jejích vlasů. Vše byla jen marná naděje, krátký, zoufalý sen.

„Ne,“ tiše odvětila. „Nic se mezi námi nezměnilo.“

+ + + + +

Byla noc. Čtvrtá noc.

Blížilo se ráno a již začínala blednout obloha. Jezdci již viděli na cestu.

Sara Lezanová a Jim Davis jeli za Ruizem, Salazarem a osobní gardou povstaleckého majora. Vedle nich klusali čtyři mezci, kteří nesli oba kulomety a plechové bedny s nábojovými pásy a dynamitem.

Kopyta koní v písku dusala, jen občas narazila na kámen. Tu a tam zafrkal kůň. Jinak však panovalo ticho.

Nedalo se předpokládat, že v té liduprázdné krajině a v takovou dobu narazí na vládní jednotky, ale Ruiz nechtěl nic riskovat: vyslal k železnici předvoj.

Patrola měla v příštích minutách dorazit k hlavnímu oddílu a oznámit, že cesta je volná.

Sara strnule seděla v sedle, s pohledem upřeným před sebe. Občas cítila, že Jim se na ni dívá, ale neopětovala jeho pohled. Chtěla, aby si myslel, že proměna, která se s ní udála, je jen důsledkem přirozeného neklidu před bojem.

Alvaro jí dal winchestrovku a nábojový pás s dlouhými náboji 30-30. Ruiz proti její přítomnosti nic nenamítal. Zdálo se, že tuší její úmysly. To bylo zvláštní. Nijak zvlášť však o tom nepřemýšlela.

Náhle se daleko před nimi na kopci objevila skupina jezdců. Vydali se k Ruizovu oddílu.

Před majorem zastavili tak prudce, že jejich koně pokrčili zadní nohy.

„Vládní vojáci tu nejsou,“ oznámil velitel patroly. „Neviděli jsme ani žádné stopy.“

„Pak vpřed!“ Ruiz zvedl pěst do výše a houf vyrazil cvalem. Těžké kulomety a bedny se střelivem rachotily a cinkaly na bocích mezků.

Oddíl přejel dva hřebeny a na úpatí třetího Ruiz přikázal zastavit. Muži seskočili ze sedel a ukryli koně. I Sara sesedla a čekala na další pokyny.

„Hej, Americano!“ zvolal Ruiz. „Jsme na místě. Teď ti ukážu, kde vlak vyhodíme do vzduchu. Pak musíš kulomety umístit na stanoviště.“

Sundali z mezků náklad. Ruiz svým lidem přikázal, aby s kulomety, střelivem a hlavně dynamitem zacházeli opatrně. Potom se spolu s Jimem a osobním strážcem vydal nahoru. Sara šla za nimi.

Když dorazili na hřeben, spatřili pod sebou široké údolí, za nímž se táhly další, modravé hřebeny. Údolím vedla trať „Ferrocarriles Nacionales de Mexico“, mexické státní železnice, která vedla severojižním směrem.

„Tam dole…,“ Ruiz ukázal do údolí, „… přesně na tom místě vlak vyhodíme do vzduchu. Kde umístíš kulomety, Americano?“

Jim se rozhlédl.

„Jeden tady, kde teď stojíme, druhý tam na to skalisko, které se tyčí na temeni,“ odpověděl. Vzdálenost mezi oběma místy byla zhruba sto metrů. „Potom vlak budeme moct ostřelovat křížovou palbou, jakmile zastaví. Kromě toho si budou navzájem krýt boky. Nepřítel tak nebude moct kulometná hnízda obejít a napadnout zezadu.“

Abel Salazar přikyvoval. Stál vedle Ruize, rukama se opíral o slonovinové pažby svých postříbřených koltů a upřeně Jimovi hleděl do očí.

„Dobrá.“ Ruiz souhlasil. Otočil se k Alvarovi a řekl: „Slyšels, co řekl Americano? Pak proveď jeho příkazy. Má velení nad obsluhami kulometů.“

Alvaro a Jim se vydali dolů, chtěli dohlížet na transport kulometů na temeno. V půli cesty se Alvaro zastavil.

„Americano,“ polohlasně řekl, „všiml sis, jak si tě Salazar prohlížel? Takto se dívá na někoho, kdo už je mrtvý – jenom o tom neví. Dávej si pozor!“

„Proč jsi mě varoval?“ zeptal se Jim.

„Protože myslím, že pro Saru něco znamenáš. Rozuměj mi dobře, Americano. Nejsem tvůj přítel, i když oba bojujeme za stejnou věc. Ale varoval jsem tě kvůli Saře.“

„Tyji miluješ?“

„To je jedno,“ stroze odpověděl Alvaro. Jeho hlas zněl jinak, když dodal: „Ano, miluji ji od chvíle, kdy jsme se poprvé setkali. Ale nikdy jsem pro ni nebyl nic jiného než dobrý přítel. Ty máš větší štěstí, Americano. Buď si toho vědom. Sara je žena, která může muže učinit šťastným – na celý život. Má silné a věrné srdce. Pokud někoho miluje, nikdy ho neopustí –jedině že by zradil její lásku.“

„Ty jsi s ní o mně mluvil?“

„Ano.“

„Co ti řekla?“

„Slovy moc ne, ale o to víc prozradily její oči.“

Pak oba mlčky kráčeli dál. Jim pověřil deset mužů transportem kulometů, střeliva a dynamitu.

To vše bylo přepraveno na temeno kopce. Zatímco Jim vlastnoručně skládal kulomety a pokládal je na dvounožky, slyšel, jak Ruiz řekl:, Alvaro, ty vyhodíš vlak do povětří. Musíte zkrátit doutnáky náloží tak, aby trhaviny vybuchly v pravý okamžik, totiž před lokomotivou, pod ní a pod posledním vagónem. Tam budou kulomety. Budeš poměrně blízko vlaku, až dynamit vybuchne, a nebudeš mít možnost se krýt. Vrhni se na zem, tak se budeš krýt aspoň trochu.“

Sara a Alvaro si vyměnili pohled. Oba věděli, že to je sebevražedná akce. Alvaro sotva znatelně přikývl. Sara věděla, co tím chtěl vyjádřit. Ruiz si všiml, že jsou si blízcí, a nyní je chtěl jednoho po druhém vyřadit.

„Potřebuji ještě dva muže, pokud mají být nálože položeny a odpáleny na třech místech zároveň.“

„Dobrá,“ přikývl Ruiz, „vyber si dva muže.“

Alvaro zvolal dvě jména a pak odešli.

Jim otevřel bednu, v níž byly pásy s 250 náboji. Zvedl víko zámku prvního kulometu, stáhl páku a vložil konec nábojového pásu do komory. Pak zacvakl kryt zámku, zajistil zbraň a pečlivě nastavil mušku.

Když takto připravil i druhou zbraň, přenechal ji obsluze a šel k Saře Lezanové. Ubalil cigaretu a nabídl jí ji, ona však jen zavrtěla hlavou.

„Máš strach?“ zeptal se.

„Kdosi mi řekl, že chvíle před bojem jsou vždy ty nejdelší,“ odvětila.

„Ano. Ale to vlastně vědí jen muži, kteří často bojovali. Kdo ti…?“

Tu se ozval protáhlý, vzdálený zvuk – pískání lokomotivy.

„Vlak!“ vyhrkl Ruiz. Napjatě hleděl do údolí. Byla tam však příliš velká tma na to, aby něco mohlo být vidět.

„Doufám, že Alvaro už je s náložemi připravený,“ zamumlal.

Muži na kopci se kryli. Ozývalo se cvakání, když natahovali kohoutky zbraní. Kulometčíci neklidně připravovali kulomety.

Sara se vedle Jima vrhla k zemi, s winchestrovkou v rukou.

Hleděla na sever. Opět se ozvalo pískání lokomotivy, pak supění a hukot, při němž se chvěla země. Krátce nato se v dáli objevilo světlo, které se rychle přibližovalo: světlomet lokomotivy.

Sara viděla kouř, který stoupal z komína. Stanoviště strojvůdce a strojovna byly zality rudou září, kotel byl pravděpodobně otevřený a topič přikládal. Rachot sílil s tím, jak se vlak blížil.

Před lokomotivou byl otevřený nákladní vagón – jak Ruiz předvídal – se dvěma kulomety krytými pytli s pískem. Za lokomotivou byly tři uzavřené vagóny a za nimi otevřený vagón s kulometem.

Sara upřeně hleděla na vlak. Již téměř dorazil k místu, kde měl být vyhozen do povětří. Měla pocit, že vidí, jak Alvaro a jeho muži zapalují doutnáky a běží pryč, aby unikli z nebezpečné zóny. Ve skutečnosti však viděla jen vlak, dým, který se za ním táhl, rudou zář kotle, ojnice lokomotivy, kola…

Náhle se zablesklo – přesně mezi koly prvního vagónu s kulomety.

Pomalu a ztěžka se vagón vznesl z kolejí.

Sara viděla, jak vojáci, kulomety a pytle s pískem letí vzduchem. Potom se vagón rozpadl vejpůl, jako by ho rozbila obrovská pěst, a obě poloviny se otočily ve vzduchu, než zahaleny kouřem a ohněm dopadly na zem.

Druhá a třetí detonace následovaly jen o několik vteřin později. Lokomotiva se svalila na bok a její ještě stále se otáčející kola se zahrabávala do písku. Kotel vybuchl a v mžiku bylo vše zahaleno párou, v níž šlehaly plameny.

Třetí nálož – která měla zničit poslední vagón – však vybuchla o zlomek vteřiny pozdě. Možná byla položena na špatném místě. Každopádně jen roztrhla koleje za vagónem a udělala kráter v náspu.

„Palte na poslední vagón!“ zvolal Ruiz na své kulometčíky, ještě než exploze dozněly.

Oba maximy začaly rachotit. Z hlavní šlehaly plameny. Výbuchy vystřídalo štěkání kulometů.

Od kovových částí vagónů a od kol se odrážely kulky. Pytle s pískem, za nimiž se kryla obsluha kulometu, byly roztrhány. Střelec provrtaný kulkami se svalil na kulomet, hlaveň namířila vzhůru a kulomet nyní střílel do nebe.

„Ostřelujte ostatní vagóny!“ přikázal Ruiz kulometčíkům. „Zbytek ke koním!“

Sara zůstala na kopci, zatímco Jim s Ruizem a jeho lidmi běželi ke koním.

Vyšvihli se do sedel, cvalem objeli kopec a vydali se k vlaku. Nad nimi hvízdaly kulky z hlavní kulometů. Teprve, když se dostali na sto metrů k vlaku, kulometčíci zastavili palbu, aby neohrozili své lidi.

Jezdci cválali ve třech vlnách k dosud nezničeným vagónům. Když se kulomety na kopci odmlčely, ze zamřížovaných oken prostředního vagónu se však ozvala střelba z pušek a revolverů. První vlna útočníků byla zkosena. Koně řehtali a káceli se k zemi. Ranění a umírající muži se váleli na zemi a pokoušeli se vyhnout kopytům zraněných zvířat.

Jim Davis stočil svého hnědáka doleva, přeskočil jednoho mrtvého koně, přicválal k poslednímu vagónu a za ním se vrhl ze sedla. Vytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra a nabil ji. Ostatní muži vedle něho se kryli. Ve vzduchu se vznášel šedý, štiplavý kouř. Byl prosycen pachem hořícího dřeva a spáleného dynamitu.

Jim slyšel Ruizovy pokyny a když se ohlédl, viděl, že jede k němu. Salazar ho následoval jako stín. Oba měli kolty v rukou. Vedle Jima se skryli za vagón.

Ruiz vytáhl prázdné nábojnice z komor své zbraně a nahradil je novými náboji. Když vzhlédl, ulpěl jeho pohled na Jimovi.

„Sakra! Přikázal jsem ti přece, že máš zůstat u kulometů, Americano!“ vykřikl. „Měl bych tě okamžitě zastřelit za neuposlechnutí rozkazu!“

Jim otočil hlaveň své winchestrovky a dotkl se jí přezky Ruizova opasku.

Ruiz se zarazil, zbledl a přivřel oči. Bylo na něm vidět, že věří, že Davis to zmáčkne.

„Tady možná můžu pomoct víc než na kopci,“ řekl Jim. „Musíme se ke zlatu dostat dřív, než se rozední, jinak budeme pro vojáky v prostředním vagónu až příliš snadnými terči.“

„V tom vagóně je zlato,“ váhavě odvětil Ruiz, na něhož ještě stále mířila winchestrovka. „Máš nějaký plán, Americano?“

„Ano. Ale k tomu, abych ho mohl provést, potřebuju dynamit, majore.“

Ruiz si strčil kolt do pouzdra, sáhl si pod košili a vytáhl svazek náloží se svázanými, krátkými doutnáky.

„Co s tím chceš dělat?“ zeptal se. „Vyhodit vagón do vzduchu? I na to už jsem myslel a proto jsem si ten dynamit vzal, než se Alvaro se zbytkem vydal k trati. Ale rozmyslel jsem si to, protože kdybychom vagón vyhodili do vzduchu, šlo by k čertu i zlato – aspoň jeho většina.“

„Ne, když to uděláme správným způsobem,“ opáčil Jim. Vzal rebelskému majorovi nálož z ruky. „Kryjte mě, až vyběhnu!“

Jel s Ruizovým oddílem k vlaku proto, aby byl co možná nejblíže zlatu a aby ho měl pod kontrolou. Jen proto opustil bezpečí kopce. Teď však musel riskovat: musel zlato vybojovat. Toho, že mu Ruiz nebo Abel Salazar střelí do zad, se nebál – každopádně ne, dokud neměli zlato v rukou.

S winchestrovkou v levé ruce a dynamitem v pravé vyběhl z úkrytu a přikrčen běžel podél posledních dvou vagónů. Už při prvních krocích byl ostřelován z prostředního vagónu. Jedna z kulek mu prostřelila levý rukáv, další kožený chránič, žádná ho však neporanila. Ruizovi lidé ho kryli palbou.

Po kolenou lezl ke třetímu vagónu, až se dostal pod zavřené zasouvací dveře, které byly uloženy v drážce. Strčil nálož mezi drážku a dveře a pevně ji tam vtiskl.

Nad ním se v otvoru objevila ruka s armádním revolverem. Jim vstal a třikrát od pasu vypálil do otvoru. Z vagónu se ozval výkřik, kolt spadl na zem a ruka zmizela.

Jim vytáhl z kapsy vesty sirku, škrtl jí o dveře a přidržel ji u doutnáku. S jiskřením vzplanul.

Potom se přikrčil, podběhl pod vagónem a na druhé straně se skutálel z náspu, aby unikl z dosahu exploze.

Vrhl se na zem a pak zaduněl výbuch. Měl pocit, že mu praskly ušní bubínky.

Když pak vylezl zpátky na trať, uviděl, že výbuch – tak, jak to očekával – vytrhl zasouvací dveře. Jinak však vagón zničen nebyl.

Z otevřených dveří se valil kouř, zněly odtud výkřiky. Do vagónu přiběhli Ruizovi muži. Ozvalo se několik výstřelů a výkřiky utichly.

Z kouře se vynořil Ruiz a koltem mávl na muže, kteří se shromáždili před vagónem.

„Přiveďte sem mezky!“ zvolal. Několik guerilleros se vrhlo do sedel koní, načež odcválali pro mezky.

Jim přišel ke svému hnědákovi a strčil winchestrovku do sedlového pouzdra. Pak si ubalil cigaretu, opřel se o nárazník posledního vagónu a potáhl si.

To, co udělat mohl, udělal. Teď musel čekat na svou chvíli.

Z oblaku kouře se vynořila postava. Překvapený Jim sklonil ruku s cigaretou, když poznal Alvara.

„Co na mě tak civíš, Americano?“ chraplavě se zeptal Mexičan. „Měl jsem štěstí – buena suerte –ještě Žiju. Když vybuchly nálože, myslel jsem, že je se mnou amen, protože jsem nebyl ani padesát kroků daleko. Ale potom výbuchy odezněly – a já slyšel rachot kulometů a křik raněných – a ještě pořád jsem byl naživu. Ruizův plán nevyšel.“

„Proč by chtěl, abys zemřel?“

„Aby se mohl dostat ke zlatu, Americano. Neměl bys pro mě doušek vína?“

Zamyšlený Jim sundal čutoru z hrušky sedla a podal ji Alvarovi. Ten se napil.

Pak mu ji vrátil.

„Takže ty si myslíš, že Ruiz zlato Pancho Villovi předat nechce?“ zeptal se Jim.

Alvaro přikývl.

„Kdo kromě tebe o tom ještě ví?“

„Kromě mě jen…“

Alvaro to nedořekl, protože náhle dorazili mezci. Nechal tam Davise stát a šel k prostřednímu vagónu, kde se vykládalo zlato.

Jim potěžkal čutoru v ruce. Měl sto chutí vyšvihnout se na koně a jet k Saře. Teď, když slyšel Alvarova slova, však bylo dvojnásob důležité zůstat u zlata.

Pověsil láhev na hrušku sedla a pravou rukou uvolnil bezpečnostní chlopeň z kohoutku koltu.

Teď musel být ve střehu.

Zlato už bylo až na několik vaků naloženo na mezky, když tu se náhle ozval zvuk, který Jim očekával ze všeho nejméně: pískání lokomotivy.

Guerilleros se ohlédli. Ze severu znělo rytmické supění lokomotivy.

„Další vlak,“ zvolal kdosi.

„Pospěšte si!“ vykřikl Ruiz.

Poslední vaky se zlatem zmizely v sedlových brašnách mezků. Ruiz, Salazar a ostatní muži seskočili z vagónu.

V ústí údolí se objevil sloupec dýmu.

Jim strčil levou nohu do třmene a vyšvihl se do sedla. Muži běželi ke svým koním. Ruizovi osobní strážci vzali uzdy mezků a jen o minutu později se cvalem vydali ke kopci, na němž stály kulomety.

Na jeho temeni guerilleros sesedli. Jim chtěl k Saře, ale Ruiz ho chytil za ruku.

„Připrav kulomety, Americano!“ zvolal. „Ten druhý vlak se mi vůbec nelíbí!“

Jim sevřel rty, ale poslechl.

Vlak, který přijel do údolí, zpomalil a pak se skřípěním brzd zastavil. Zatím byl mimo dostřel. Lokomotiva byla zahalena dýmem.

Jim napočítal dvanáct uzavřených nákladních vagónů. Z prvního vystoupili vojáci. Někteří hned na náspu postavili lehké kulomety, další běželi k ostatním vagónům a otevírali dveře.

Z vagónů vyjeli jezdci. Nepoužili rampy, rovnou seskočili na zem.

„Kavalerie,“ zaklel Ruiz, „to jsou nejméně dvě setniny – s kulomety. Druhý vlak jel jako eskorta v odstupu za prvním. Byla to past. Ale ještě jsme…“

„Musíme odsud pryč!“ skočil mu do řeči Salazar.

„Nedostali bychom se daleko,“ namítl Alvaro. „Kavalerie by nás v poušti na odpočatých koních po několika mílích dostihla a roznesla na kopytech, ještě než bychom mohli zaujmout obranná postavení. Tady se aspoň můžeme bránit. Možná se udržíme do tmy a pak budeme moct prorazit.“

„Jestli se vládním vojákům povede nás tu zadržet, budou moct dalším vlakem poslat posily z Chihuahuy,“ přidušeně řekl Salazar. „Mohli by dokonce poslat obrněný vlak z Orozcova hlavního stanu v Jimenezu a pak kopec ostřelovat dělem. Tucet granátů a nikdo by nepřežil.“

„Nebojím se zemřít za naši věc,“ vyzývavě řekl Alvaro.

„Nikdo z nás se nebojí smrti,“ řekl Ruiz. „Ale máme svůj úkol: musíme zlato dostat do bezpečí. Jestli nás tu vládní vojáci obklíčí, nedostane Villa z toho zlata…,“ ukázal na úpatí kopce, kde stáli mezci, „…jedinou unci.“

„Dobrá, vyber několik mužů, kteří zlato odvezou,“ řekl Alvaro. „Ale ty musíš zůstat tady, majore. Naši lidé potřebují velitele, pokud mají kopec udržet. Podlehli by už při prvním útoku, kdyby byli odkázaní sami na sebe.“

„Chceš mi dávat příkazy?“ vyhrkl Ruiz.

„Ano.“

Alvaro sevřel pažby svých koltů a zahákl ukazováčky za spouště. Ve tváři měl odhodlaný výraz.

„Zlato do hor odvezu já,“ řekl Abel Salazar. „Ale potřebuju k tomu dva muže a mapu, na které je zaznačené místo, kde mám zlato předat Villovi.“

Zatímco hovořil, neznatelně mrkl na Ruize.

„Bueno!“ okamžitě řekl povstalecký major. „Mám mapu v sedlové brašně. Zakreslím tam místo, kde najdeš Pancha Villu.“

Tři muži se vydali dolů ze svahu, ke koním a mezkům. Abel Salazar se vyšvihl do sedla svého hřebce a mávl na dva muže, kteří přivedli mezky. Byli k sobě přivázaní dlouhým lasem.

Alvaro Ruize nespouštěl z očí.

Teprve, když Ruiz zvolal: „Jeďte!“, se otočil. Viděl, že major nasedl, a pochopil, že hlídal špatného muže.

„Demonio!“ zaklel a pokusil se tasit kolty. Už však bylo pozdě.

Salazarův stříbrný revolver se zaleskl, když ho vytáhl z pouzdra. Třikrát vystřelil.

Kulky Alvara odhodily. Padl na kolena a ještě jednou se pokusil zvednout kolty, potom však strnul a skácel se na zem.

Salazar otočil hřebce, zvedl revolver a dvakrát vystřelil na Jima. Jeho vraník se však neklidně pohnul, a tak obě kulky minuly.

Zatímco se po úbočích nesla ozvěna výstřelů, bodl Salazar svého hřebce ostruhami a vydal se za Ruizem a dvěma muži, kteří hnali mezky do pouště.

Všechno se odehrálo tak rychle, že to guerilleros na kopci pochopili teprve, když už Ruiz a jeho osobní strážci byli mimo dostřel.

Jim seběhl ze svahu a chtěl vytáhnout winchestrovku ze sedlového pouzdra. Nechal však toho, vyskočil na koně a vydal se za uprchlíky.

Sara z kopce sledovala, jak jezdci a mezci zmizeli v nekonečné poušti. Zůstaly po nich jen obláčky prachu.

Několik vteřin tam strnule stála. Potom uslyšela vzdálený zvuk trubky a otočila se.

Kavalerie se zformovala do dvou linií. Na signál trubky dvě stě jezdců tasilo šavle. Jejich čepele se leskly.

Další signál, a švadrona vyjela. Nejprve jela krokem, pak klusem a nakonec cvalem. Pod kopyty koní se chvěla zem. Dvě stě šavlí mířilo na nepřítele. Údolím zněl pokřik útočících kavaleristů. Ve dvou vlnách se hnali ke kopci.

Kulometčící na kopci se krčili za svými zbraněmi a chvějícíma se rukama drželi spouště.

„Pane Bože,“ zamumlal jeden z nich, „buď milostiv našim duším.“

Pak se ozval ohlušující rachot kulometů, v němž zanikl i dusot kopyt.

+ + + + +

Slunce stoupalo – nejprve jako narudlý, měděný kotouč, později bylo jasné, žhnoucí, vražedné. Poušť se proměnila v pec.

Jim kráčel pěšky a vedl svého vyčerpaného koně za uzdu, aby mu dopřál chvilku odpočinku. Zpod černého, prachem pokrytého texaského klobouku mu do očí stékal pot. Ocel a dřevěná pažba winchestrovky byly vlhké od potu jeho dlaní.

Přivřenýma očima hleděl na skalnatou krajinu. Stopy neviděl.

Ztratil Ruize a jeho muže v nepřehledných kopcích na západ od tratě, potom však stopy opět našel a jel podle nich. Nyní je ale ztratil znovu.

Na západě byla rovina, kde se nikde nedalo skrýt, kde nerostl jediný keř, ohraničena žlutými hřebeny.

Jim strčil winchestrovku do sedlového pouzdra, vytáhl ze sedlové brašny dalekohled a rozhlédl se jím po kopcích.

Jejich svahy byly strmé, plné srázů. Táhly se ze severu na jih jako hradba.

Byl mezi nimi jen jediný, úzký průsmyk, kudy bylo možné projet na koních a s těžce naloženými mezky. Pokud Ruiz a Salazar kopce neobjeli, což se nedalo předpokládat, pak museli jet oním průsmykem.

Jim dal dalekohled do sedlové brašny a nasedl. Jeho kůň se již poněkud vzpamatoval, ale slabiny měl ještě stále zpocené a měl skloněnou hlavu, což je u koní vždy známka vyčerpání.

Pobodl ho ostruhami a hnědák vyrazil cvalem. Jim nesměl uprchlíkům dovolit získat náskok. Ruiz a Salazar tu oblast bezpochyby dobře znali a bylo jisté, že se pokusí zahladit stopy. Museli totiž počítat s tím, že je pronásledují kavaleristé.

Věděl, že pro dobrého střelce s puškou by nyní byl snadným terčem. Neměl však jinou možnost, musel přes průsmyk.

Kdesi za kopci nyní jeli Ruiz a jeho lidé směrem na západ a hnali s sebou mezky se zlatem v hodnotě mnoha milionů dolarů. Zlato někde mohli ukrýt a pak, po skončení občanské války, si pro něj zase přijet. Bylo tam dost zlata – víc než dost.

Hřbetem ruky si utřel pot z tváře a olízl si oschlé rty. Voda už mu dávno došla. Ale zlato – to obrovské bohatství – mu za tu námahu stálo. Byl odhodlán Ruize pronásledovat třeba na kraj světa.

Bylo mu jasné, že se to neobejde bez boje. Věděl, že bude muset Ruize, Abela Salazara a pravděpodobně i oba další muže zabít, pokud se zlata bude chtít zmocnit. Přesto byl rozhodnutý to udělat.

Byl už jen dvě stě metrů od úpatí kopce, v jehož hřebeni bylo mírné sedlo. Trhnutím uzdy zastavil hnědáka.

Opět spatřil stopy.

V písku byly zřetelně vidět otisky kopyt koní a mezků. Směřovaly k sedlu a malá vzdálenost mezi nimi dávala tušit, že zvířata šla krokem. Koně byli pravděpodobně vyčerpaní a mezci možná už před zhroucením. To znamenalo, že jejich náskok stáhl.

Pobodl hnědáka ostruhami, ale už po několika krocích znovu zastavil.

Pohlédl totiž nahoru na průsmyk a spatřil jezdce v černém, který tam nehybně stál.

Poznal Abela Salazara. Pistolník zpříma seděl v sedle a hleděl na něho. Po chvíli pobodl koně a krokem se vydal dolů ze svahu. Potom zastavil a slezl. Slonovinové pažby jeho koltů se rytmicky houpaly, když s cinkáním ostruh kráčel k Jimovi.

Dvacet kroků před ním se zastavil a zvolal: „Slez, Americano.“

„Proč?“

„Urazils mě a pošpinils mou čest. Tehdy jsem nemohl hozenou rukavici zvednout. Teď ano. Slez!“

Jim pochopil. Salazar se chtěl pomstít. Čekal tu na něho, aby ho mohl vyzvat na souboj. Pravděpodobně dalekohledem viděl, kdo je pronásleduje, a zůstal tam, aby mohl bojovat s nenáviděným nepřítelem.

„Jak dlouho jsi tu na mě čekal?“ zeptal se Jim a levou rukou, v níž držel uzdu, ukázal na průsmyk. Pravou měl položenou na stehně, poblíž armádního koltu.

„Dost dlouho na to, abych tě odpravil winchestrovkou, kdybych chtěl,“ odpověděl Mexičan. „Ale chtěl jsem, abys věděl, kdo tě zabil. Neměl bys zemřít, aniž bys to věděl.“

Jim sesedl, pustil hnědákovu uzdu a udělal několik kroků stranou.

„Asi musíš mít na souboj se mnou velkou chuť,“ řekl, „když ses kvůli tomu vykašlal na zlato.“

„Hrdost je víc než pár kilo zlata,“ odpověděl Salazar.

Jim mu to věřil.

„Než zemřeš,“ dodal Abel Salazar, „pověz mi, jestli tě k nám opravdu poslal Pancho Villa.“

„Ne,“ odvětil Jim. „Chtěl jsem to samé, co vy: zlato.“

„A Saru Lezanovou, tu…,“ použil sprosté slovo. „Zradila nás. Chtěla se pomstít. Jenže já ji prohlédl. Měl ses stát jejím nástrojem pomsty.“

Davis přikývl. „O zlatu jsem se dozvěděl díky ní. Ale co myslíš tím…“

„Tak to pro mě bude ještě snazší, Americano,“ skočil mu Salazar do řeči. Usmál se a opět připomínal vlka, který cení zuby. Prsty jeho pravé ruky se zachvěly.

Teď!

Tasili kolty a jejich výstřely zněly jako výstřel jediný.

Stáli dvacet kroků od sebe, s kolty u boku. Třesk revolverů odezněl v poušti.

Salazarovi pomalu klesla pravá ruka s postříbřeným koltem, jako by zbraň byla příliš těžká. Mexičan udělal jeden krok k Jimovi, pak zavrávoral, klesl na kolena a skácel se na zem.

V černém, stříbrem vyšívaném charru měl přímo nad srdcem dírku. Ještě žil a levou rukou sáhl po druhém koltu. Potom však jeho oči vyhasly. Právě vzhlédl na svého přemožitele.

Byl mrtvý – ale ještě stále naháněl hrůzu. V jeho strnulé tváři se zračil nevěřícný úžas, nenávist a bezmocnost.

Jim strčil svůj kolt do pouzdra, přišel ke svému koni, nasedl a vydal se k průsmyku. Při tom vzal vraníkovu uzdu a pak zvíře vedl za sebou.

Očekával, že ho budou ostřelovat. Hnědákovi dal svah zabrat. Nic se však nestalo. V pořádku dorazil do sedla průsmyku a pohlédl za něj, na divokou, nepřehlednou krajinu.

Jel dál a stále se rozhlížel na všechny strany. Přemýšlel při tom, co Salazar myslel tím, když řekl, že se stal nástrojem pomsty Sary Lezanové. Pořád nad tím musel dumat.

Rád by Abelu Salazarovi položil několik otázek, pistolník mu však k tomu nedal příležitost – a pak se odmlčel navždy.

Jim opět pohlédl na stopy jezdců a mezků, které byly zřetelně vidět. Mezi ním a zlatem stáli ještě tři muži. Nebyli to pistolníci jako Salazar, ale možná právě proto byli ještě nebezpečnější. Bylo totiž jasné, že s ním nebudou chtít bojovat v otevřeném boji, že si nebudou chtít dokázat, že jsou rychlejší. Abel Salazar měl hrdost pistolníka, která se mu stala osudnou. Ruiz a jeho dva osobní strážci nyní chtěli jen jedno: vyřídit pronásledovatele a neriskovat při tom.

Pokud někde v horách čekali na Salazara, možná teď viděli jeho přemožitele. A nepřehledný terén, kterým jel, byl jako stvořený pro léčku. Tady by jim klidně mohl přijet před hlavně pušek, aniž by o tom věděl.

Nechal koně jít krokem, aby se neprozradil dusotem. Instinkt ho varoval, cítil nebezpečí. Ruiz a jeho lidé museli být někde poblíž.

Když Abel Salazar zastavil, aby zneškodnil pronásledovatele, neměli tři další muži důvod štvát koně. Dozajista předpokládali, že Salazar svého soka vyřídí.

Ozvěna výstřelů musela být v horách slyšet na míle daleko. Pokud po nich Ruiz a jeho muži zastavili, nemohli nyní být daleko.

Přitáhl vraníka blíž, aby se za ním v případě potřeby mohl skrýt. Pak ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku. Nabil ji a náboj ráže 30-30 s kovovým cvaknutím zajel do komory. Chytil pažbu karabiny pod paži a pravým ukazováčkem uchopil spoušť.

Nyní jel arroyem, vyschlým, starým korytem se strmými břehy. Kopyta koně při každém kroku klapala, ten zvuk se odrážel od břehů.

Náhle se napravo od něho ozval výkřik sokola. Pohlédl tam a viděl, jak dravec rychle vzlétl.

Okamžitě pobodl hnědáka ostruhami a zvíře vyrazilo. Vraníka táhlo za sebou.

V tom samém okamžiku třeskl výstřel z pušky. Jim slyšel, jak kulka narazila do čehosi měkkého.

Vraník zařehtal a zhroutil se na zem. Jeho uzda, která byla přivázaná k hrušce Jimova sedla, se napjala. Hnědák se musel zastavit a otočit.

Korytem ještě zněl třesk výstřelu, když Jim seskočil ze sedla. Dopadl na zem, převalil se a rychle vstal. Na pravém břehu viděl mihnutí a blýskající se hlaveň.

Vyrazil tím směrem, aby se dostal do mrtvého úhlu pod břehem. Za běhu přitom střílel z winchestrovky, aby se střelec musel krýt.

Pak dorazil ke břehu a zadýchán se přitiskl ke skále.

Opět nad ním třeskl výstřel. Kulka po sobě zanechala šrám na balvanu, kolem létaly úštěpky.

Jim se ohlédl na koně. Hnědák byl vyděšený pachem krve, nemohl však utéct, protože mu v tom bránila vraníkova uzda přivázaná k hrušce jeho sedla.

Vraník měl na plecku ránu jako pěst. Kulka, která byla určena pro Jima, musela být střela dumdum, olověný projektil s upilovanou špičkou. Žádná jiná kulka nezanechávala takovou ránu. Střela dumdum zabíjela, i když nezasáhla srdce nebo hlavu.

Jim cítil, jak mu po zádech stéká ledový pot. Nabil winchestrovku a naslouchal. Chtěl zjistit, kde přesně je jeho sok.

+ + + + +

Po chvíli nad sebou uslyšel tiché cinknutí, jako by kolečko ostruhy narazilo do kamene. Potom se uvolnil valoun a spadl do arroya. Za ním se svezla suť.

Ty zvuky Jimovi prozradily, že střelec právě mění pozici, aby mohl svou oběť dostat na mušku. Musel se proto dostat za jedno návrší. Bylo jasné, že mu to bude nějakou dobu trvat a že nebude dávat pozor na to, zda se přesunul i Jim.

Ten zvedl nejprve jednu a pak druhou nohu a odepnul si ostruhy. Nechal je tam ležet a přikrčen se rozběhl pod břehem. Skryl se pětadvacet kroků odtud, pod dalším skalním výčnělkem.

Napjatě naslouchal. Potom nad sebou uslyšel soka. Muž se pohyboval neopatrně a ze břehu se neustále sypalo kamení. Pak se náhle rozhostilo ticho. Zákeřný střelec se zastavil.

Jim se zatajeným dechem čekal. Levou rukou svíral pažbu winchestrovky, ukazováček měl položený na spoušti, svaly měl napjaté.

Čas plynul, protahoval se a Jimovi to čekání připadalo nekonečné. Potom se však za okrajem břehu náhle objevila postava.

Jim zřetelně viděl snědou tvář s knírem, velké sombrero, nábojové pásy, revolver vysoko na boku, šlachovité ruce s enfíeldkou.

Hlaveň zbraně mířila na místo, kde byl Jim ještě před minutou. Střelec byl chvíli překvapený, protože neviděl svůj terč.

Této chvíle Jim využil a narovnal se. Zvedl winchestrovku a v okamžiku, kdy namířil na Mexičanovu hruď, zmáčkl spoušť.

Třeskl výstřel a kulka zasáhla jeden z nábojů v pásu, který měl Mexičan na hrudi. Vybuchl a s ním i několik dalších.

Muž pustil pušku a skácel se k zemi.

Jim nabil winchestrovku a vyběhl po břehu nahoru. Byl si jistý, že Ruiz a jeho poslední gorila budou někde poblíž.

Dorazil na návrší a pod sebou spatřil přibližně padesát kroků široké prostranství. Za ním se tyčila mohutná, narudlá skála. V jejím stínu stál tucet mezků, tři koně – a dva muži s puškami v rukou.

Jeden z nich byl Juan Ruiz. Hleděl na Jima jako na zjevení, bleskově však ustoupil a skryl se za mezkem.

I druhý guerillero zmizel mezi mezky. Jim se rozběhl ke skále. Viděl, že Ruizův osobní strážce se objevil za zvířaty na suťovém poli. Skryl se tam za jednou skalkou. Krátce nato se na skalce objevila pažba winchestrovky, z jejíž hlavně vyšlehl plamen.

Jim však již byl u mezků. Přikrčil se a mezi jejich nohama hledal Juana Ruize.

Nic. Povstalecký major zmizel.

Jim si sundal svůj černý, texaský klobouk a plácl jím jednoho z mezků po zadku. Vykročil a spolu s ním i ostatní, protože byli přivázaní k sobě. Pomalu kráčeli k okraji suťového pole, přičemž svými těly kryli muže uprostřed.

Zastavili se teprve, když dorazili ke strmému, kamenitému svahu. Jim proklouzl mezi nimi, zvedl winchestrovku a vypálil na skalku.

Muž tam nahoře však věděl, že zespodu nemůže být ohrožen. Jenom trochu stáhl hlaveň a vypálil. Před Jimem se vznesl obláček prachu. Jim vystřelil ještě jednou a vydal se do svahu. Nesměl dát Ruizovu osobnímu strážci čas, musel ho přemoci. Hlaveň pušky na něho neustále mířila, muž za skalkou však střílel příliš chvatně. Jeho kulky rychle se pohybující terč netrefily. A pak byl Jim na stejné úrovni jako guerillero. Vystřílel do něho celý zásobník.

Ozval se výkřik, muž vstal a skácel se na zem.

Skrze kouř Jim viděl Mexičana, který ležel tváří dolů.

Ale kde byl Ruiz?

Odpovědí byl kámen, který se skutálel dolů. Jim se vrhl stranou. Právě včas. Z vrcholu skály třeskl výstřel. Kulka ho minula jen těsně.

Ruiz využil čas, který mu Jim dal svým přesunem uprostřed mezků, k tomu, aby vyšplhal nahoru. Nyní měl ideální výhled. Jim se mohl skrýt jen v mrtvém úhlu na úpatí skály.

Ruiz ho metodicky ostřeloval, přestože Jim při běhu kličkoval. Potom však vystřílel zásobník a než ho dobil, byl už Jim pod skalou.

Stál tam a přemýšlel, jak by mohl vylézt nahoru. Musel Ruize zneškodnit. Při sestupu po dlouhém suťovém poli by byl snadným terčem.

Na vrchol skály vedla úzká pěšina – vlastně jen žlab, který byl vidět pouze při bližším pohledu. Právě tudy musel Ruiz lézt nahoru. O kousek dál byl další skalní komín, který vypadal mnohem náročněji a nebezpečněji. Na jeho horním konci však byla bizarní skalní formace. To rozhodlo.

Jim strčil šest nábojů 30-30 do zásobníku pušky a druhým korytem se vydal nahoru. Pohyboval se opatrně, protože hrozilo, že zvětralé kamení mu ujede pod nohama a on se zřítí.

Komín byl jen pětadvacet metrů vysoký, Jim však na jeho zdolání potřeboval čtvrt hodiny. Jednou se mu revolverový opasek zahákl o skálu a málem ztratil rovnováhu a sletěl dolů. Když konečně dorazil k horní hraně komína a vytáhl se nahoru, byl celý zpocený.

Po chvíli se pozvedl a rozhlédl se.

Ruiz číhal přesně podle jeho předpokladů deset metrů od něho, nad prvním žlabem a mířil winchestrovkou na jeho okraj.

Jim vstal a s winchestrovkou u boku řekl: „Odhoď zbraň, Ruizi!“ Bandita sebou trhl, jako by dostal ránu bičem. Váhal, ale potom pustil svou winchestrovku na zem.

„Tak se ti to podařilo, prokletý gringo,“ řekl. „Měl jsem tě zastřelit hned, když jsi přijel. Od začátku jsem ti nevěřil.“

Hovořil pomalu, jeho kolty však byly zatraceně rychlé. Jim byl s winchestrovkou jen o trochu rychlejší.

Ruiz se zhroutil. Texasan k němu přišel a skopl jeho kolty do hlubiny.

Ruiz na něho hleděl a pokoušel se usmívat. Na rtech měl krev.

„Jsi tvrdý chlapík, Americano,“ zamumlal. „Kdysi jsem ti řekl, že takové, jako jsi ty, není možné nechat střílet první. Měl jsem pravdu. Kdo vlastně jsi? Abel Salazar nechtěl věřit, tomu, že tě poslal Pancho Villa.“

„Měl pravdu,“ odpověděl Jim, zatímco odkopl i Ruizovu winchestrovku. „Od začátku mi šlo jen o zlato.“

„A to děvče – Sara Lezanová – ti pomohlo. Co sní je?“

„To nevím,“ odpověděl Jim. „Když jsem ji viděl naposledy, stála na kopci. O něco později se ozval kulomet…“

„Pak je teď už asi mrtvá,“ řekl Ruiz. „Nevěřím, že někdo z mých lidí přežil. Ale co! Je to jen další člověk, který zemřel kvůli tomu zlatu.“

Rozkašlal se. Krev mu stékala po bradě. „Určitě chceš vědět, proč jsem chtěl to zlato, Americano?“ zeptal se lapaje po dechu.

„Ne.“

„I tak ti to řeknu. Pět let jsem bojoval pod vlajkou revoluce, pět let jsem hleděl smrti do očí. Povýšili mě na majora. V tuctu bitev jsem byl třikrát těžce raněn. A kvůli čemu? Nemám peníze ani na to, abych si mohl koupit dost kořalky. Ale to zlato ze mě mohlo udělat boháče – kdyby ses neobjevil ty, proklatý gringo.“

Znovu se rozkašlal. „Rád bych si zakouřil,“ řekl.

„Pro mě za mě.“

Ruiz škrtl sirkou a ukryl ji za klopu kabátu. Když se znovu otočil, měl v ústech cigaretu a ve tváři uspokojení.

„Svou hru jsem prohrál, Americano,“ řekl. „Tak jako ty svou.“ Tehdy Jim uviděl jiskru, která mu vyskočila zpoza košile.

Polil ho studený pot. „Sakra!“

Ruiz vytáhl zpod košile svazek tyček. Ze svázaných doutnáků sršely jiskry.

Dynamit!

Ruiz si tedy před přepadením vlaku nevzal jednu, ale dvě nálože. Toto byla druhá a s její pomocí chtěl Jima Davise vzít s sebou do pekla.

Jim uskočil a vystřelil, tak rychle, jak jen to šlo. Viděl, že kulka Ruize odhodila. Dynamit mu vypadl z ruky.

Ruiz se však z posledních sil postavil a zvedl dynamit.’ Potom vrávoral k Jimovi. Dynamit držel v obou rukou.

Náhle mu ale ujela noha a zřítil se přes okraj skály do hlubiny. Jen o jedinou vteřinu později se zablesklo a ozvalo se ohlušující dunění. Po něm se rozhostilo ticho, bylo slyšet jen řehtání vyděšených koní.

Jim přistoupil k okraji skály a pohlédl dolů. Z Ruize nic nezbylo. Dynamit mu musel vybuchnout v ruce, zatímco padal dolů.

Jim si dřepl, odsunul si klobouk do zátylku a rukávem si utřel pot z čela. Po několika minutách se vydal dolů. Sestup mu netrval dlouho a po chvíli již klopýtal po suťovém svahu ke koním a mezkům, kteří se tlačili k sobě.

Vrátil se do arroya, strčil winchestrovku do sedlového pouzdra svého koně a odmotal uzdu mrtvého vraníka z hrušky sedla. Hnědák se už uklidnil natolik, že ho Jim mohl vyvést z arroya k mezkům.

Tam otevřel jednu ze sedlových brašen, vytáhl jeden pytlík, rozvázal ho a sáhl dovnitř. V dlani se mu blýskaly zlaté nuggety.

Kov byl těžký a chladný. Promnul ho mezi prsty. Rudě se leskl. Opět váček zavázal a strčil ho do sedlové brašny.

Potom za sebou uslyšel zvuk, který nemohl pocházet ani od koně, ani od mezka. Otočil se a položil ruku na pažbu koltu.

Stála jenom deset kroků od něho, s winchestrovkou u boku. Mířila Jimovi na hruď, ukazováček měla na spoušti. Pod snědou kůží se bělal kloub prstu. Stačil jediný pohyb a winchestrovka by vystřelila.

„Saro,“ řekl s úsměvem, v němž se mísila úleva, nevěřícnost a nedůvěra, „ty jsi unikla?“

„Utekla jsem na poslední chvíli, než vládní vojáci kopec obklíčili,“ řekla a její hlas nyní zněl cize a podivně. „Teď vím, jak se cítí dezertér. Kromě mě nikdo neunikl. Vlastně ano,“ opravila se,, ještě ty.“

Jim sundal ruku z koltu a palcem ukázal na mezky. „Někdo se musel postarat o zlato. Nemohl jsem ho přece nechat Ruizovi a Salazarovi. Proč na mě míříš?“

„Odepni si revolverový opasek,“ řekla. „Levou rukou. Pravou zvedni nad hlavu.“

V tom okamžiku – viděla mu to na očích – pochopil.

„Ty to zlato nechceš pro sebe?“ V jeho hlasu byl úžas.

„Pro sebe ne. Chci ho pro revoluci. Pro Mexiko. Odepni si revolverový opasek!“

„Pak tedy Salazar měl pravdu, když řekl, že jsem byl od začátku jen nástroj ve tvých rukou.“

Neuhnula jeho pohledu.

„Věděla jsem, že za Angelovou smrtí mohl stát jen Ruiz. Když mě vojáci vlekli pouští k nádraží, měla jsem dost času na přemýšlení. Angel možná získal důkaz o tom, že Ruiz zradil revoluci a chtěl zlato jen pro sebe. Proto musel zemřít. A…“

„A když jsem se s tebou setkal na nádraží, rozhodla ses, že se stanu nástrojem tvé pomsty: že zabiju Ruize a Salazara. K tomu jsi potřebovala pistolníka. Potřebovalas mě. A použilas všechny prostředky, abys mi vnutila svou vůli.“

„Nenáviděla jsem tě, protože jsi do Mexika přijel proto, abys zabil Angelaza peníze. Chtěla jsem, aby Ruiz a Salazar zemřeli – a abys zemřel i ty.“

„Teď máš příležitost svou pomstu dokončit. Stačí ti jen zmáčknout spoušť.“

„Už tě nechci zabít,“ odvětila a nyní měla v hlasu únavu a hořkost. „Nejdřív jsem tě nenáviděla. Pak – na krátký, zoufalý okamžik – jsem věřila, že mezi námi může vzniknout cosi, co už jsem zažila s Angelem. Jenže byla to jen bláhová naděje ve chvíli, kdy jsem se cítila osamělá. Ale zabít tě už nechci.“

„A co chceš?“

„Odvézt zlato k Panchovi.“

„Vždyť ani nevíš, kde je.“

„Stačí mi jen hnát mezky na sever horami. Někde už narazím na Villovy lidi.“

„To zlato nás oba může učinit bohatými a šťastnými,“ řekl naléhavým tónem.

„Bohatými – ano. Šťastnými – ne. Vždy bych si myslela, že jsem své štěstí vykoupila Angelovou krví. Zradila bych jediného muže, kterého jsem kdy milovala.“

„Angel je mrtvý.“

„Ne, není mrtvý. Žije dál v touze lidí po svobodě.“

„Opravdu chceš zlato předat Villovi?“

„Ano. Pusť kolt!“ rychle řekla. „Kvůli tomu zlatu už zemřelo dost lidí. Nechci tě zastřelit, Americano. Nenuť mě k tomu!“

„Provedl jsem tvou pomstu. Teď chci odměnu.“

„Už jsem ti zaplatila – svým tělem,“

odvětila. „Víc ti nemůžu dát. Zlato patří mexickému lidu. Odepni si opasek a odhoď ho!“

„Ne bez zlata.“

„Americano…“

„Chtělas to tak,“ řekl. Trhl rukou ke koltu a zbraň mu bleskově skočila do dlaně.

Winchestrovka zaduněla.

Jim zavrávoral, když ho zasáhla kulka. Vystřelil, ale to už mířil na zem, protože padal. Kulka se zaryla do prachu pod jeho nohama.

Sara si k němu klekla a položila si jeho hlavu do klína. Ještě žil. Měl otevřené oči a hleděl na ni. Ve tváři už neměl hněv. Pokusil se usmát.

„Když budou všichni lidé bojovat za svobodu tak jako ty,“ přerývaně řekl, „tak nikdo nebude nesvobodný. Chci… chci…“

Strnul a hlava mu klesla. Byl mrtvý.

Sara se k němu sklonila a naposledy ho políbila.

V očích neměla slzy. Jen její hlas prozrazoval, co cítí, když zašeptala: „Už nikdo nebude nesvobodný, Americano. Už nikdo!“