John Kirby

Colorado western 197. Stanice Peklo

Obě těla ležela mezi topoly a svítilo na ně zimní slunce. Kavaleristy, kteří jeli jako zvědové setniny mezi zasněženými kopci podél Elk Creeku, smrt zaskočila.

Přišla tiše jako sněhová vločka. Jednomu z nich trčelo ze zad ulomené ratiště šípu, který se používal při lovu bizonů. Na místě, kde byli přepadeni, byl sníh rozdupaný kopyty splašených koní. Sněhem se táhla dlouhá stopa s krvavým pruhem uprostřed. Ukazovala, jak daleko kůň smýkal tělo, než se uklidnil.

Tváře obou mrtvých byly pokryté tenkou, třpytící se vrstvou jinovatky.

Třeskutý mráz jako by ochromil veškerý život mezi kopci, jako by tam nikdo nebyl.

To však bylo jen zdání. Smrtící zdání. Za jedním keřem, jehož větve byly zasněžené, ležel Čejen, který pozoroval kavaleristy, jež táhli po plochém temeni kopce.

Viděl, jak vojáci, kteří své koně vedli za uzdy, pomalu kráčejí ze svahu. Kopyta koní při každém kroku zapadala do zmrzlého sněhu.

Čejen opatrně rozhrnul větve a na hlavni jeho karabiny se usadila vrstva sněhu. Jeho černé, lesknoucí se oči pozorovaly pohyb bílých mužů.

Stejně opatrně větve zase pustil a s puškou v rukou se odplazil k okraji svahu, načež po sněhu sjel dolů.

V malém údolí za kopcem se to jen hemžilo jezdci.

Malí, chundelatí, pomalovaní koně stáli se svěšenými hlavami na zimním slunci. Z nozder jim stoupala pára.

Čejen mávl rukou a kývl na vrchol kopce. Dorozumívali se naprosto tiše.

O minutu později z temene kopce namířili na kavaleristy, kteří ztěžka a unaveně kráčeli sněhem. Indiáni na ně hleděli přes hlavně pušek a klidně je pozorovali.

+ + + + +

Brent Loomis krátce vzhlédl, když zdolali svah. Z úst a nosu mu stoupala pára a na snědé kůži se mu usazovala jemná, bílá vrstva. Měl zarudlé oči a rychle, sípavě oddechoval.

S dusáním šlapal sněhem. Jeho kůň zakašlal a zpomalil. Uzda, kterou Loomis táhl přes levé rameno, se napjala. Zvíře bylo unavené, chlad s ním udělal své.

Brent Loomis si přendal pušku z levé do pravé ruky a rozhlédl se po kopcích. Všude ticho, nikde ani živáčka.

Pět kroků před ním šel poručík Vern Snyder. Zvedl si límec kabátu a posunul si klobouk do čela. I on vedl koně za uzdu a v ruce nesl sharpsku.

Brent Loomis věděl, jak se tváří, i když mu neviděl do obličeje. Znal Snydera a věděl, že mu může důvěřovat.

Jiné to však bylo s osmi muži, kteří kráčeli za ním, s O’Harou, Tarletonem, Destrym, Wiltseyem, Kylem a ostatními.

Pro ty – a obzvlášť pro O’Haru, který šel jen několik kroků za ním – byl jenom barevný, někdo, kdo k nim nepatří.

Pokud šlo o poručíka, tak toho nezajímalo, zda je Brent Loomis žlutý nebo černý. Pro něho bylo důležité jen to, zda je to dobrý voják, zda pod palbou nepřítele udrží nervy na uzdě nebo uteče.

Brent Loomis byl vysoký, urostlý muž, kterému nebylo ani osmadvacet.

Byl vyšší než většina těch, které poručík a O’Hara vybrali a pohyboval se s lehkostí. Jeho tvář byla široká, jeho oči pronikavé, ale za lhostejností, která se mu zračila v očích, se skrýval smutek, který ho často skličoval.

Bylo mnoho věcí, které pro něho byly nedosažitelné – a patřila k nim i důvěra a přátelství mužů jeho setniny. Ne všichni vůči němu cítili jen sebevědomé pohrdání jako O’Hara. Věděl, že mnozí ho přímo nenávidí.

Jule Kyle ho nenáviděl a mnozí další taky, kupodivu mu však více vadilo O’Harovo pohrdání. Bezděky se otočil a pohlédl na hubeného, světlovlasého Texasana. O’Hara si toho nevšiml. Sklonil hlavu a snažil se jít ve stopách, které za sebou zanechávali poručík a Loomis.

Brent se opět otočil. Věděl, že pohrdání toho muže nedokáže snášet dlouho. Jules Kyle ho nenáviděl, neodvažoval se však proti němu postavit otevřeně.

S O’Harou to bylo jiné. Než se k oddílu dostal Loomis, byl seržantem on. Loomis nevěděl, proč ho degradovali. Ale pro muže v oddíle to byl stále seržant. Měl zkušenosti s boji s indiány a bezohledné odhodlání Texasana. Loomis si nejednou všiml, že muži vždycky nejprve pohlédli na O’Haru, když Loomis v nepřítomnosti poručíka udílel rozkazy. To ho dohánělo k zuřivosti.

Poručík se náhle zastavil a Loomis vzhlédl. Poručik si promnul tvář.

„Dvě minuty odpočinek,“ řekl a strčil karabinu do sedlového pouzdra.

Loomis se opřel o koně a díval se, jak poručík uvolňuje podbřišník.

Přitom pohlédl na Brenta Loomise a řekl: „Seržante, určete dva muže, kteří vystřídají Arvidsona a Jeffriese. Musejí být za kopcem…“

Dál se nedostal. To byla poslední slova, co kdy řekl. Z kopce se ozvala salva.

Poručík byl první, kdo byl zasažen. Brent Loomis viděl, jak se skácel. Slyšel tlumené údery, když ho dvě kulky zasáhly do zad.

Snyder se svalil na svého koně a chytil se hrušky sedla. Už však neměl sílu. Zvíře se splašilo a uskočilo stranou. Snyderovi se svezly ruce.

Brent Loomis tam několik vteřin strnule stál. Jedna kulka ho o vlas minula a zasáhla jeho hnědáka. Zvíře se s řehtáním vzepjalo, načež se mu podlomily nohy a zhroutilo se do sněhu. Z rány do sněhu vytékala krev.

Teprve nyní se Loomis probral. Vyrazil. Měl sníh v ústech a v očích.

Údolí, kde ještě před několika vteřinami panovalo ticho, se proměnilo v olověné peklo. Mezi keři na kopci se neustále blýskalo. Nad jeho sněhem pokrytým temenem se vznášel kouř.

Koně se v palbě vzpínali a shazovali muže, kteří se křečovitě drželi sedel a uzd. Vyděšení muži utíkali pryč nebo se vrhali do sněhu.

Brent Loomis se pokusil zvolat rozkaz, ale nikdo ho neposlouchal. Panoval tam chaos, kdy všechny ovládla hrůza z neviditelného nepřítele, který na ně s ďábelskou trpělivostí číhal na kopci, dokud nesklapla past.

Brent Loomis se ve sněhu připlazil k mršině jednoho koně, za niž se schoval. Sípavě oddechoval, když hlaveň opřel o ještě teplé tělo koně a vystřelil na kopec.

Zatímco vytahoval prázdnou nábojnici a dával do komory novou, viděl, jak dvacet yardů odtud vyrazil jeden muž z muldy ve sněhu, v níž se dosud kryl.

Brent Loomis poznal Tarletona. S vytřeštěnýma očima běžel k němu. Nebyl však dost rychlý, ve sněhu to moc nešlo.

„K zemi!“ vykřikl na něho Brent Loomis a pokynul mu rukou, aby se vrhl do sněhu.

Tarleton na něho hleděl, jako by ho neviděl, a běžel dál. Dostal se až na pět kroků ke koni, za kterým ležel Brent Loomis, pak ho do zad trefila neviditelná pěst a skácel se do sněhu.

Brent Loomis se zatnutými zuby hleděl na chvějící se ratiště šípu, který se používal k lovu bizonů, a který trčel Tarletonovi ze zad. Tarleton zvedl hlavu ze sněhu. Měl tvář od sněhu. Vyplivl ho a zasténal: „Pomoz mi, Loomisi!“ Potom se zhroutil a už se nehýbal.

Modrokabátníci kladli jen sporadický odpor. Brent Loomis slyšel, že za ním a vedle něho se střílí. Neměl tušení, kolik jeho lidí je ještě naživu. Zvedl sharpsku a pečlivě zamířil na jeden keř, za kterým zachytil letmý pohyb. Viděl, že se tam pohnula větev. Snášely se z ní sněhové krystalky.

Zmáčkl spoušť. Pažba ho udeřila do ramene. Zpoza keře vstal indián přikrytý dekami. Puška mu vypadla z rukou, načež se skácel a svezl se ze svahu.

Brent Loomis sebou trhl, když se těsně před něho do sedla zaryla kulka. Přitiskl se ke sněhu, otevřel komoru a strčil do ní další náboj.

Teprve nyní se ohlédl. Nalevo ležel poručík, před ním Tarleton. O něco dál vpravo další muž ležel na břiše, takže Brent ho nepoznal.

Věděl, že nepřítel má početní převahu, a že je navíc ve výhodném postavení. O něco dál vlevo byl sráz. Kdyby se jim povedlo tam dostat, byli by zachráněni, kdyby ne, všichni by zemřeli ve sněhu. Byl to div, že nezahynuli hned při první salvě.

Pravděpodobně je zachránil třpytící se sníh. Indiáni nemohli přesně mířit.

Loomis vyskočil a rozběhl se. Okamžitě ho začali ostřelovat. Kulky se zarývaly do sněhu, slyšel jejich hvízdání, dál však běžel k okraji srázu. Jedna z nich mu vyrazila pušku z ruky. Pustil ji, převalil se, sáhl po sharpsce a převalil se na záda. Probořil se pod ním sníh. Nehybně tam ležel a hleděl přes okraj muldy.

Kulka, která ho měla trefit, zasáhla pažbu sharpsky. Ještě v ní vězela. Spásný sráz byl jen několik kroků daleko. Musel tam, jinak by ho dostali. Neměl na vybranou.

Za ním se ještě stále střílelo. Musel tu šanci využít. Náhle vedle sebe spatřil jednoho muže. Běžel nemotorně, ale běžel jako někdo, komu jde o život. Apřestože se okolo něho do sněhu zarývaly kulky, dokázal to.

Brentu Loomisovi se zatajil dech, když ho sledoval. Byl to Ivan Destry, muž z Východu, o kterém se tvrdilo, že vstoupil do armády proto, aby unikl šibenici. Nyní zmizel za okrajem srázu.

V tom okamžiku vyrazil i Loomis a začal běžet sněhem. Každým okamžikem očekával náraz smrtící kulky, ten však nepřišel.

Vrhl se ze srázu. Cítil, jak letí vzduchem, a pak uviděl rychle se přibližující sníh. Měkce dopadl a okamžitě vstal. Puška byla pryč. Držel ji v pravé ruce, když seskočil. Nyní ležela někde ve sněhu. Zaklel, klekl si a začal hrabat.

Náhle uslyšel frkání koně a zvedl hlavu. Byl v úzkém údolí. Uplynulé noci vítr navál sníh na jednu stranu. Na té závětrné byl jen stopu vysoký.

Destry dorazil na druhou stranu a začal zdolávat protější svah. V půlce svahu pohlédl před sebe, a když spatřil jezdce, bylo už pozdě.

Indián stál na temeni kopce. Měl na sobě kavaleristický kabát a seržahtskou čepici zdobenou orlím perem. Mířil na něho krátkohlavňovou winchestrovkou.

Ivan Destry ani neměl čas otevřít ústa k výkřiku, protože ve chvíli, kdy uviděl jezdce, již třeskl výstřel.

Brent Loomis viděl, jak Destry rozhodil rukama a tiše se skácel na záda. Potom se skutálel dolů ze svahu a zůstal ležet.

Indián znovu nabil. Nyní uviděl Brenta Loomise a vydal se po svahu k němu. Hříva jeho koně vlála, když cválal úzkým údolím.

Vzal uzdu mezi zuby a zvedl pušku. Třeskl výstřel, z hlavně vyletěl dým a kulka hvízdla těsně vedle Brenta.

Indián znovu nabil. Brent Loomis viděl, jak se blíží. Rozepnul si kabát a vytáhl z pouzdra Dragoner. Čejen vystřelil, ale znovu minul, když Brent Loomis uskočil stranou.

Vrhl se k zemi, převalil se a zvedl kolt. Když zmáčkl spoušť, byl Čejen deset yardů daleko. Pažba ho udeřila do dlaně. Viděl, jak indián klesl na krk koně a pustil pušku. Kůň procválal okolo Brenta a dostal se do hlubokého sněhu. Když se Vzepjal, jezdec se pustil a zřítil se na zem.

Brent Loomis se rychle převalil na druhou stranu a ještě dvakrát na indiána vypálil. Pak vrávoravě vstal a rozhlédl se. Nikde nikdo. To byl jediný, kdo vyvázl z té ďábelské pasti?

Neměl však čas o tom přemýšlet. Musel se někde ukrýt. Bylo mu jasné, že najdou jeho stopy ve sněhu a budou je sledovat.

Rychle strčil těžký kolt do pouzdra, přikrčil se a zvedl Čejenovu winchestrovku. Potom se rozběhl k indiánovi a převalil ho na záda. Rozepnul mu nábojový opasek a vytáhl ho zpod těžkého těla. Pověsil si ho kolem krku a vydal se dál. Když dorazil na druhou stranu údolí, pohlédl na Destryho.

Hned viděl, že mu už nepomůže. Šel dál. Na vrcholu hřebene si klekl a rozhlédl se. Neviděl svah, na kterém byli přepadeni, spatřil však temeno kopce, z něhož je postříleli. Ještě stále se tam střílelo. Mezi větvemi keřů stoupal kouř.

Pokud se tam střílelo, pak ještě někdo z kavaleristů musel být naživu. Možná neměli odvahu běžet přes volné prostranství ke srázu, možná chtěli počkat, až se setmí.

To byl nesmysl, bylo totiž jasné, že hned po soumraku se Čejeni vydají z kopce dolů.

Pomyslel na O’Haru. Nevěděl, co se s ním stalo. Pokud nepadl hned při první salvě, pak patřil k těm několika, kteří měli šanci přežít.

Naslouchal. Střelba náhle utichla. Rozhostilo se ticho. Po nějaké době padlo ještě několik sporadických výstřelů, ale to bylo vše. Zvedl se vítr, tiše skučel. Brent naslouchal, a čím více času uplynulo, tím pevněji měl sevřené rty.

Musel čekat. Po setmění mohl zjistit, co se stalo se zbylými muži z patroly. Musel se dostat k mapě, kterou u sebe měl poručík. Nejasně si vzpomínal na to, že nejbližší město je Box Elder, a že leží jižně od místa, kde se dostali do léčky. Bez mapy by však cestu nikdy nenalezl.

Vítr zesílil a mrzlo, až praštělo. Stáhl si rukavice a dýchl si do dlaní. Marně. Kolem rtů měl vrstvu ledových krystalků. Obloha se zatáhla, všude byla sněhová mračna. Čas plynul a nic se nedělo. Slunce zašlo a stíny se prodlužovaly.

Začalo sněžit. Vločky padaly mezi větvemi.

Pak dole na svahu uslyšel jezdce a došlo mu, že ho hledají. Nabil pušku a přitiskl se ke kořenům tak, že doslova splynul se zemí. Dýchal za límec kabátu, aby ho neprozradily obláčky páry.

Viděl pět nebo šest indiánů, kteří jeli pod ním. Měli na sobě deky a kabáty a všichni byli vyzbrojení puškami. Pomalu projeli pod ním a pak zmizeli v chumelenici.

Hleděl za nimi a zase čekal. Šero houstlo a sněžení rovněž.

Po chvíli opět opustil svůj úkryt a neslyšně se vydal ze svahu. Sníh přikryl jeho stopy během několika minut.

Opatrně se pohyboval po cestě, kterou se tam dostál. Dorazil na kopec, na němž to koupil Destry, a vylezl najeho temeno. Destry tam ještě ležel, už však neměl šaty. Zohavili ho.

Udělalo se mu špatně. Rychle se otočil a sevřel rty. Věděl, jak vypadají ostatní. Neměl chuť tam jít, ale potřeboval mapu, kterou měl u sebe poručík. Potřeboval láhve s vodou, zásoby a střelivo. A kromě toho potřeboval i svůj klobouk, který ztratil, a jednu nebo dvě sedlové pokrývky, protože noci byly studené.

S winchestrovkou v rukou pak kráčel sněhem přes údolí, načež začal zdolávat protilehlý svah. Bylo to náročné a byl celý zadýchaný, když dorazil na svah, kde byli přepadeni. Ze všeho nejdřív spatřil postřílené koně. Nedaleko od nich ležel poručík a dva muži. Byli nazí a zohyzdění stejně jako Destry. Rozhlížel se, ale ostatní neviděl.

Sněžení houstlo. Rychle si klekl k poručíkovu koni, vzal láhev s vodou a smotané deky, načež otevřel sedlové brašny a vysypal je. Krabičky s náboji do revolverů strčil do kapes kabátu, načež vzal svůj klobouk, oklepal z něj sníh a nasadil si ho na hlavu. Obě deky rozprostřel, a pak si je přehodil přes ramena. Potraviny nenašel. Čejeni vše vzali.

Trhl sebou, když se ozvalo vzdálené vytí vlka. Klekl si za mršinu koně, pak rychle vstal a šel k poručíkovi. Okolo leželo několik věcí, které Čejeni nepotřebovali, mapu však nenašel. Rozzuřeně kopal do sněhu, mapa tam ale nebyla.

Musel si tedy vystačit bez ní. Doufal, že to zvládne.

Neměl čas muže pohřbít. Beztak by je mohl jen zahrabat do sněhu.

Dal si winchestrovku do levé ruky a pravou rukou se pokřižoval. Pak se rychle otočil a vydal se po vlastních stopách.

Mezitím už se zešeřilo tak, že neviděl ani na krok. Vítr ho bičoval sněhem a zalepil mu oči.

V tom okamžiku za sebou uslyšel nějaký zvuk. Otočil se a zvedl winchestrovku. Spatřil před sebou stín a chtěl to zmáčknout. Na to už však neměl čas. Cosi do něho narazilo a puška mu vypadla z rukou. Ztratil rovnováhu a skácel se do sněhu. Váha neznámého útočníka ho přitiskla do sněhu.

Převalil se na záda, chytil ho okolo krku a přitiskl ho k sobě. Brent byl silný a strach a zoufalství mu dodaly energii. Neznámý se nemohl ani pohnout, zatímco Brent si druhou rukou sáhl do boty, kde měl zavírací nůž. Třásla se mu ruka, když jej vytáhl. Palcem nůž otevřel.

Byla tma jako v pytli a v očích měl sníh. Naslepo se snažil druhého muže bodnout.

„Loomisi!“

Slyšel to slovo jen nejasně, hned však strnul. Sklonil ruku a pustil toho muže.

„O’Haro?“

Druhý muž si pomalu klekl. Neodpověděl. Loomis si sáhl do kapsy pro sirku, vytáhl ji a škrtl si jí o botu. V záři jejího neklidného plamínku uviděl O’Haru, který si držel ruce před krkem.

„Zhasni tu sirku, ty idiote,“ vyhrkl O’Hara. Brent pustil sirku. Ve sněhu zhasla a oba muže pohltila temnota.

Loomis zvedl winchestrovku. „Jsme jediní, kdo přežili?“ chraplavě se zeptal, zatímco si strkal nůž do boty.

„Ne. Unikli i Jule Kyle a Art Tatum. Čekají tam nahoře. V té tmě jsem si myslel, že jsi indián. Pojď, seržante.“ Poslední slovo pronesl protáhle a s cynickým podtónem.

Brent se zarazil. Nyní, když strach a zoufalství odezněly, náhle pocítil nenávist vůči O’Harovi. Hleděl na Texasanovu sotva rozeznatelnou siluetu, ale O’Hara si toho nevšiml. Byl k němu otočený zády a kráčel sněhem.

Brent se vydal za ním. Nahoře se ze tmy vynořily dva stíny. Neviděl jejich tváře, ale O’Hara mu řekl, že to jsou Kyle a Tatum.

„Kdo to je, Jeffe?“ ozval se Tatumův hlas. Art Tatum byl nejmladší příslušník oddílu, bylo mu sotva dvaadvacet. Hlas se mu neklidně chvěl.

„Seržant,“ zamumlal O’Hara.

Kyle zaklel.

„A co teď?“ zeptal se. „Nemáme koně. Nikdy se odtud nedostaneme.“

„Sem jsme se dostali snadno.“ Loomis ucítil, jak ho O’Hara chytil za ruku. „Arvidsona a Jeffriese vyřídili šípy. Našel jsem je nedaleko odtud ve sněhu. Byli to Tanečníci s duchy, počíhali si na nás. Siouxové a severní Čejeni.“

„Já viděl jenom jednoho Čejena,“ odpověděl Brent Loomis.

O’Hara si odplivl do sněhu a utřel si ústa.

„Neviděls, co provedli s poručíkem? Tak to dělají Siouxové. Od toho mají jméno: Nadowe Siouxové – hrdlořezové. Kromě nás čtyř jim nikdo neunikl. Musíme odtud okamžitě pryč. Indiáni jsou neodhadnutelní. Možná se ještě vrátí pro naše pušky.“

„Kam půjdeme, Jeffe?“ ozval se Kyle.

„Zeptej se seržanta, Jule.“

O’Hara si strčil do úst nedopalek cigarety a zapálil si ho. Brent viděl, že Tatum a Kyle hledí na něho. „To nemyslíš vážně, Jeffe?“ řekl Kyle. „Ten negr přece nerozezná Siouxe od krávy. Jestli ho necháš, aby nás vedl, tak dopadneme stejně jako poručík a ostatní.“

O’Hara měl ve slábnoucím světle matné oči jako ještěr.

„Loomis nosí krokve. On je seržant,“ polohlasně zamumlal. Mezi rty měl cigaretu.

Náhle Brent pochopil, co má O’Hara v úmyslu. Chtěl ho vyřídit. Ale rafinovaně. Chtěl mu ukázat, že bez něho je ztracený. Padal na ně sníh.

„Máš pravdu, O’Haro,“ přikývl. „Jsem seržant a povedu vás – a vy budete dělat to, co řeknu.“ Pocítil zadostiučinění.

„To přece tvrdím celou dobu,“ odpověděl O’Hara. „Jsou dvě možnosti. Buďto půjdeme do Box Elderu na jihu nebo k řece na severu. Je tam dostavníková stanice. Cesta tam je nebezpečnější než do Box Elderu, zato je ale o dost kratší. Takže, jak se rozhodneš, seržante?“

Brent Loomis si olízl rty. Mráz ho probral.

„Nepůjdeme do Box Elderu,“ řekl. „Pokusíme se dostat k řece na severu.“ Otočil se ke Kyleovi a Tatumovi. „Přineste všechny náboje ze sedlových brašen, které najdete. Vezměte i láhve s vodou a deky. Budeme je potřebovat.“

„Jeffe?“ ozval se Kyle.

„Udělejte, co říkám,“ ostře řekl Loomis. „Do toho!“

„Ten negr si nějak moc otevírá hubu,“ zamumlal Kyle. Brent cítil jeho nenávist.

Pomalu zvedl krátkou, osmihrannou hlaveň winchestrovky a namířil ji na Kyleův stín.

„Udělej, co ti říkám, Jule. A bude pro tebe lepší, když mě budeš poslouchat.“

Kyle se nahrbil jako vlk, který se přikrčil k rozhodujícímu skoku. Loomis se napjal. Věděl, že to přijde. Nechtěli od něho přijímat rozkazy – musel je k tomu přinutit. Palcem natáhl kohoutek.

„Dělej!“ řekl ještě jednou. Řekl to pomalu a velmi tiše.

„Udělej, co říká, Jule,“ zamumlal O’Hara. Kyle svěsil ramena.

„V pořádku, Jeffe.“ Otočil se a zmizel ve vánici. Tatum kráčel za ním. Byl ještě mladý a neodvážil se postavit se proti Loomisovi, aspoň ne otevřeně.

O’Hara pohlédl na Brenta Loomise a zamyšleně si posunul nedopalek z jednoho koutku úst do druhého. Brent slyšel, jak syčivě vydechl.

Potom řekl. „Teď jsi jim ukázal, kdo tu velí, seržante. Lépe jsi to udělat nemohl. Nejlepší z našeho oddílu padli. Zůstali takoví, jako jsi ty a Kyle. Ostatní to koupili. Povedeš nás. Jenom neudělej žádnou chybu, seržante. Žádnou chybu!“

Brent cítil, co tím O’Hara chtěl říct. Čekal jen na to, až Loomis udělá chybu, aby ho pak mohl zašlápnout do bahna. Měl pocit, že O’Harova nenávist je stejně nebezpečná jako ta Kyleova. Pouze byl chladnokrevnější a víc přemýšlel.

Z mužů, kteří přežili přepadení, byl O’Hara bezpochyby ten nejnebezpečnější.

„Já už si dám pozor, O’Haro. Nedělej si naděje, že mě zničíš, Texasane,“ ostře řekl.

O’Hara trhl rameny a posunul si armádní klobouk do čela. Měl čas, mohl čekat. To chtěl vyjádřit tímto pohybem.

Náhle se ozvalo dusání ve sněhu. Přiběhli Kyle a Tatum.

„Viděli jsme jezdce,“ vyhrkl Kyle. „To musí být horda, která nás přepadla. Jedou z protěj šího svahu dolů. Za pár minut budou tady. Musíme zmizet. Rychle!“

O’Hara pohlédl na Brenta Loomise. Čekal. Loomis se otočil a skočil přes okraj svahu. Měkce dopadl do sněhu a narovnal se. Ostatní se objevili vedle něho. Mlčky přešli úzké údolí. Foukalo ze západu. V téměř neproniknutelné temnotě, která tam vládla, byl směr větru jedinou pomůckou při orientaci.

Za sebou zdolávali svah. Na jedné straně byl sníh odvátý, na druhé zase byly hluboké závěje. Jejich stopy mizely během minut. Hekali, když dorazili ke srázu, kde se Brent ukryl krátce po přepadení. Mezi stromy už tolik nefoukalo. Klekli si.

„Teď to bude nejnebezpečnější,“ zamumlal O’Hara. „Co chceš dělat, seržante?“

Brent klečel a opíral se o winchestrovku. Tvář měl zasněženou.

„Půjdeme v rozestupech nejméně pěti yardů, ale tak, abychom se viděli. Jak daleko je to k řece, O’Haro?“

„Můžeme k ní dorazit tak kolem půlnoci, seržante. Když půjdeme bez zastávky.“ O’Hara seděl na kořenu a zády se opíral o zledovatělý kmen. Karabinu měl položenou na nohou. Chladně hleděl na Brenta.

Když opustili kopec, kráčel Brent jako první. Přes ramena měl přehozené deky, klobouk měl stažený do čela. V rukou držel winchestrovku.

Několik kroků za ním šel Art Tatum, potom Kyle a nakonec O’Hara.

Neohlížel se a šlapal sněhem. Jediný zvuk, který slyšel, byly kromě sípáni jeho dechu dusavé kroky ve sněhu. Foukalo zleva, a tak si byl jistý, že jdou na sever. Věděl, že tak řeku nemůžou minout.

Mráz byl čím dál tím nesnesitelnější. Sníh Brentovi zalepil oči a nosní dírky. Jeho rty byly téměř bez citu. Siouxové a Čejeni, kteří je přepadli, byli pravděpodobně za nimi. Apřed nimi nebylo nic než černočerná tma.

Zatím je chránila temnota a sněžení, ale každý krok mohl být poslední.

Brent Loomis přivřenýma očima hleděl na svah porostlý topoly, borovicemi, které se ohýbaly v bouři, a zakrslými duby. Všechny smysly měl napjaté, když se brodil sněhem k prvním stromům.

Mohla to být past, smrtící past pro něho a pro tři muže, kteří kráčeli za ním. Náhle se cítil osaměle, ale potlačil nutkání ohlédnout se na ostatní. Byl si jistý, že O’Hara by si ten pohled vyložil správně – a to za žádnou cenu nechtěl.

Nechtěl se před nimi ponížit, nechtěl připustit, že má slabiny. Věděl, že čekají jen na to, až nebude dost silný, aby se mohl bránit, a že se pak na něho vrhnou jako vlci.

S puškou v rukou kráčel ke stromům. Pod jedním z nich se zastavil. Náhle za sebou uslyšel tiché hvízdnutí a otočil se. Nezřetelně viděl, jak O’Hara mávl rukou a rozběhl se k němu. Zadýchán se zastavil vedle Brenta.

„Ještě pořád jsou za námi,“ vyhrkl. „Slyšel jsem frkat jejich koně. Jestli najdou naše stopy, tak je tento kopec to poslední, co uvidíme.“

„Kolik jich je?“ zeptal se Brent.

O’Hara vágně mávl rukou. „Neviděl jsem je. Ale slyšel.“

Brent natáhl kohoutek pušky. Klekl si vedle kmenu a ostatní ho napodobili. Byl napjatý jako struna. Pažba ho studila na tváři. Opřel si ukazováček o lučík spouště, aby ji nezmáčkl při nějakém neopatrném pohybu či trhnutí.

Slyšel, jak Tatum, který ležel vedle něho, ztěžka a ostře oddechuje. Bylo to, jako by jím otřáslo vzlyknutí, které nedokázal potlačit.

O’Hara natáhl ruku a chytil Tatuma za rameno, aby mu dal pocítit, že není sám.

„Jen klid, hochu!“ tiše řekl.

Brent cítil, jak se mu zkřivila tvář. Levou rukou sevřel pažbu. Náhle mu vyschlo hrdlo a ucítil podivný chlad.

Nebyl to však strach, co vyvolalo tuto reakci. Byl to O’Harův pohyb a uklidňující tón jeho hlasu. K němu by nikdo z těch mužů nemluvil tak jako teď O’Hara k Tatumovi. V tomto okamžiku viděl propast, jež zela mezi ním a ostatními, zřetelněji než kdy předtím. Nepatřil k nim a věděl, že k nim nikdy patřit nebude.

Náhle se z temnoty vynořili jezdci. Jeli v dlouhé řadě jen dvacet yardů odtud. Brent je počítal přes mušku své winchestrovky. Bylo jich třiadvacet a většina z nich byla ozbrojená puškami. Tiše jako stíny protáhli kolem. Podobali se vlkům, kteří zavětřili kořist a nyní ji pronásledují.

Mužům se zatajil dech. Když poslední z jezdců zmizel, Brent Loomis se pohnul. Opatrně stáhl kohoutek pušky a chtěl vstát. Tu se ozvalo O’Harovo varovné syknutí a Brent strnul. Bleskově se zase přikrčil. Kdesi zafrkal kůň. Objevil se jezdec. Měl skloněnou hlavu a jel po úpatí kopce. Na hřbetě pomalovaného válečného koně měl položenou sharpsku.

Zatímco Brent pozoroval jezdce, indián náhle zastavil a pohlédl do sněhu před sebou. Brent sevřel rty. Pomalu zvedl pušku a namířil na temnou postavu. Viděl, jak Čejen sklouzl z koně, jak se sklonil a cosi zvedl.

V ruce se mu houpala čutora. Brent Loomis sebou trhl. Rozhlížel se po mužích, načež jeho pohled ulpěl na Kyleovi. Tomu čutora chyběla. Viděl to naprosto zřetelně. Musel ji ztratit na úpatí kopce, když se rozběhl. Zmocnil se ho hněv. Kraci, ještě toto!

Čejen hleděl k nim. Zdálo se, že váhá, pak opět nasedl a vzal pušku do pravé ruky. Kopl poníka patami a vydal se do svahu.

Brent pomalu natáhl kohoutek. O’Hara sebou trhl, když uslyšel kovové cvaknutí. Rychle mávl rukou a stáhl se mezi stromy, tak rychle, jak to jen šlo. Rázem zmizel. Neokovaná kopyta koně klapala na kamenité půdě a pak na tenké sněhové pokrývce.

Brent přitiskl ukazováček ke spoušti. Dlouho čekat nesměl. Čejen byl teď těsně pod nimi. V následujícím okamžiku je musel spatřit. Mířil mu na hruď. Kde je O’Hara?

V tom okamžiku se jezdec pohnul. Trhl sebou a potom se svalil na krk koně.

Pak spadl do sněhu. Kůň se vyplašil a odběhl. Čejen zůstal ležet ve sněhu.

Náhle se mezi stromy objevila postava: O’Hara. Brent vstal a šel dolů. O’Hara se sklonil k indiánovi a vytáhl z něho nůž. Trefil jím přesně.

Brent přikývl. „Dobrá trefa.“

„Byla to naše jediná šance. Výstřel by sem přivedl celou bandu.“

„A teď?“

„Musíme dál. Nebude to dlouho trvat a začnou ho hledat. Najdou ho a pak budou vědět, co se stalo, i to, kam jsme uprchlí.“

Na okamžik se jejich pohledy setkaly, načež Brent přikývl a vydal se do svahu. O’Hara sundal Čejenovi nábojový opasek, hodil si ho přes rameno a šel za Brentem. O koně se nestaral.

„Proč s sebou nevezmeme koně?“ zeptal se Kyle, když se Loomis s O’Harou vrátili. „Můžeme na něm střídavě jet. Tak bychom byli mnohem rychlejší.“

„Zeptej se jeho!“ zamumlal O’Hara a úkosem pohlédl na Brenta. „Řekne ti to, Jule.“

„Nebudu se ho ptát,“ odsekl Kyle.

O’Hara se opřel o strom a s chladnou tváří sledoval, jak se Kyle vydal dolů ze svahu k rudochovu koni, který tam stál a dloubal do svého mrtvého pána nozdrami. Vrátil se, když oba běloši zmizeli.

„Zůstaň, kde jsi, Kyle,“ řekl Brent Loomis. „Toho koně necháme tady.“

Kyle vzhlédl. „K čertu s tebou,“ vyhrkl. „Nenechám ho tam. Je to naše jediná šance…“

„Jediná šance uniknout, já vím,“ řekl Brent. „Ale jen pro jednoho z nás. Zůstaneme spolu, a to bez koně. Takže pojď zase nahoru.“

Kyle stál pět kroků pod ostatními. V ruce držel pušku a zdálo se, že váhá. Brent cítil, jak pohlédl na O’ Hara, ale Texasan se nepohnul. Vyčkával. Byla taková tma, že nikdo nevěděl, kdo na koho hledí.

Tiše se rozesmál a řekl: „Myslíš, že někoho z nás by mohlo napadnout, že by na tom koni mohl uniknout, seržante? Myslíš, že by ho zničehonic pobídl a nechal ostatní ve štychu?“

„Přesně to si myslím,“ odpověděl Brent. „A proto si toho koně nikdo nevezme.“

O’Hara se odmlčel. Brent věděl, že Texasan přemýšlí. Nebylo však jasné, k jakému dospěl závěra.

Kyle šel dál dolů. Brent zvedl pušku a namířil na něho.

„Vrať se, Kyle,“ řekl a v jeho hlasu byl tón, který Jižana vyděsil. Zarazil se, ale nevrátil se. Strnule tam stál, vtáhl hlavu mezi ramena a nehýbal se. Zdálo se, že na něco čeká.

Brent pochopil. Kyle a možná i Tatum čekali na to, co řekne nebo udělá O’Hara. Bleskově jednal. Zatímco jednou rukou držel pušku, druhou vytáhl z boty nůž, otevřel ho a hodil ho O’Harovi. Texasan ho chytil do pravé raky.

„Běž dolů, O’Haro a zabij toho koně nožem,“ řekl, aniž by spustil Kylea z očí. A když O’Hara váhal, dodal: „Neslyšels, co jsem řekl? To byl rozkaz. Běž a vyřiď to! Dělej!“

„Doufám, že víš, co děláš, seržante,“ zamumlal O’Hara, zatímco kráčel ze svahu.

„Jeffe, to nemůžeš udělat!“ křičel Kyle. „Nemůžeš toho koně zabít. Zatraceně, zbláznil ses? Nenech si poroučet od negra. Možná se na tom koni zachráníš právě ty. Nedělej to, Jeffe! Zatraceně, nedělej to!“ Jeho hlas se chvěl hněvem a zoufalstvím. Se zatnutými pěstmi hleděl na O’Haru, který kráčel dolů ke koni. Ohlédl se na Brenta, který nad nimi stál s puškou u boku.

„Loomisi, řekni mu, ať toho koně nechá být. Jestli někdo z nás utrpí zranění, tak ho budeme potřebovat. Nebo chceš raněné nechat vlkům?“

Brent neodpověděl. Nemohl se dívat na to, co O’Hara dělá s koněm. Slyšel jeho frkání a pak žuchnuti. Kůň chvíli bil kopyty do sněhu, načež se rozhostilo ticho. Pak se opět ozvaly O’Harovy kroky. O’Hara hodil Brentovi zavírací nůž a vzal pušku.

Kyle vykřikl rozhořčením a rozběhl se nahoru, přímo k Brentovi.

Ten na něho strnule hleděl, když však už byl Kyle skoro u něho, udělal rychlý krok směrem k němu a dloubl ho hlavní do břicha.

„Budeš držet hubu a dělat to, co ti řeknu, Kyle. Rozumíš?“

Kyle na něho nenávistně hleděl. „Na Jihu…“

„Tady nejsme na Jihu, Kyle. A od Appomattoxu už žádný Jih není, rozumíš?“

„Ty malý…“

„Neříkej to, Kyle,“ varoval ho Brent. „Neříkej to.“

„Nevystřelíš, Loomisi.“

„Stačí, jen abys zvedl pušku, a zmáčknu to.“

Jule Kyle trhl rukou. Hlaveň jeho sharpsky, která byla zatím skloněná, se o dlaň pozvedla. Vycenil zuby.

Brent Loomis sledoval pomalý pohyb hlavně.

„Nevystřelíš,“ opět řekl Kyle. „Výstřel by přilákal všechny Čej eny a Siouxe v okruhu dvou mil.“

Brent přikývl a sevřel rty. Chladně hleděl na Jižana.

„To máš pravdu, Kyle. Ale ty bys tu pak už nebyl…“ Jeho hlas neprozrazoval, co se s ním děje. Kyleovi trhalo ve tváři. Neklidně pohlédl na O’Haru a Tatuma. Tatum sklonil hlavu. O’Hara se nehýbal. Kyle pochopil, že mu nepomohou.

Hlaveň jeho pušky pomalu klesla a pak udělal krok zpátky.

„Umím čekat,“ chraplavě řekl. „Mám tě až po krk, seržante, ale umím čekat. Mám spoustu času.“

Brent přikývl a stáhl kohoutek winchestrovky. O’Hara se pomalu vydal nahoru.

Už byl skoro nahoře, když se Brent otočil a chtěl jít za ním. Kyle nenávistně hleděl na černochova široká záda. Rychle a syčivě oddechoval. Hřbetem ruky si setřel sníh ze tváře.

„Umím čekat,“ šeptal. Potom ucítil Tatumův pohled a otočil se. „Co na mě tak hledíš.“

„Nezačínal bych si s ním, být tebou, Jule,“ řekl Tatum.

„Já z negrů strach nemám. Dole na Jihu se s nimi uměli vypořádat.“

„Má dost sil na to, aby tě vyřídil, když nebudeš dělat to, co chce, Jule. Kdyby byl bílý, tak by to mohlo být O’Harovo dvojče. A na O’Haru by sis netroufl.“

Kyle k němu rychle přistoupil a chytil ho za límec kabátu.

„Myslíš, že se ho bojím?“ Vjeho tváři byla směs nenávisti a pohrdání. „Však ještě uvidíš. Až se dostaneme z tohoto pekla – budeme už jen tři. Však uvidíš.“

„Pusť mě,“ řekl Tatum. Vymanil se z jeho sevření a vydal se za Brentem Loomisem. Za sebou slyšel Kyleovy nadávky, o to se však nestaral. Měl jasno. Brent Loomis byl pro něho člověk, v něhož vkládal své naděje. Věřil jemu a O’Harovi, nikoli Kyleovi, kterému nenávist zatemnila rozum.

Art Tatum měl strach, ale i dost poctivosti na to, aby si přiznal, že má strach. Když viděl, co Čejeni a Siouxové udělali s poručíkem a ostatními padlými, pozvracel se. Nedokázal to vytěsnit z paměti. Takto skončit nechtěl – nahý, s podříznutým hrdlem, ve sněhu.

Doufal, že Loomis a O’Hara je dostanou pryč. Přesto cítil strach, když kráčel do svahu.

Brent dorazil na temeno hřebene jako první. Hned se vydal dolů. Okolo něj se vznášel zvířený prašan. Věděl, že si musí dávat pozor. Od O’Hary a Tatuma mu bezprostřední nebezpečí nehrozilo, bylo mu však jasné, že Jule Kyle jenom čeká na okamžik, kdy mu bude moci vpálit kulku do zad.

+ + + + +

Půlnoc již dávno uplynula. Vítr se otočil a nyní vál ze severu. Mraky se roztrhaly a údolí zalil svit měsíce. Řeka samotná zamrzlá nebyla a tvořila černou linii v bílém sněhu.

Brent ležel za vyvrácenou borovicí. Její větve byly zledovatělé. Linula se tam vůně pryskyřice.

Brent se opíral o levý loket, pušku měl v náručí a hleděl na to, co zbylo z dostavníkové stanice.

Ohrada na břehu řeky byla stržená, kůlny spálené. Z modře se třpytícího sněhu čněly ohořelé fošny. Pouze dům, který byl postaven z těžkých trámů, ještě stál. Nikde ani živáčka. Okna byla temná. Panoval tam zlověstný klid.

O’Hara se k němu naklonil a zašeptal: „Vidíš ty tmavé fleky ve sněhu?“

Brent přikývl. „Zastřelili koně?“ zeptal se stejně tak tiše.

„To nejsou tažní koně. To jsou indiánští koně. Zastřelili je ti v domě. Rád bych věděl, jestli je tam někdo naživu.“

„Kryj mě, jdu tam, Texasane, a zjistím to,“ zamumlal Brent.

O’Hara si sfoukl sníh z pušky. „Nepožaduj ode mě, abych tě za to obdivoval, seržante.“

„Ne, požaduju od tebe něco jiného, Texasane. Dávej pozor na to, ať mi Jule Kyle nestřeli do zad.“

O’Hara se usmál.

Zaleskly se mu zuby. „V pořádku, seržante. Budu ti krýt záda.“

Brent na něho vrhl krátký pohled, načež si začal rozvazovat deky, které měl přehozené přes ramena. Hodil je do sněhu a přehoupl se přes kládu. Přikrčen, s puškou v rukou, běžel k domu, který se černal ve sněhu. Náhle se ve dveřích něco pohnulo. Cítil, jak se mu zježily chlupy. Vypálil od boku, třikrát za sebou, tak rychle, jak to jen dovolovala páka karabiny.

V očekávání nepřátelské palby se vrhl do sněhu a namířil na dveře.

Po čtyřech se připlížil ke stěně a přitiskl se k ní. Žádný výstřel nepadl. Uvnitř panovalo ticho, ale instinkt mu napovídal, že dům není prázdný. Ten pohyb, který viděl…

Pohlédl na kmen, za kterým předtím ležel. Nebyli vidět.

Jako kočka se připlazil ke dveřím, počkal, vstal a potom se rozběhl proti dveřím. Otevřely se a on narazil do někoho, kdo se skácel na podlahu. Uslyšel přidušený výkřik. Neznámý se bleskově převalil.

Ve svitu měsíce, který dovnitř pronikal otevřenými dveřmi, uviděl ruku a v ní hlaveň koltu. Sevřel neznámému zápěstí a bušil jím o podlahu tak dlouho, dokud zbraň nepustil.

Potom se odvalil a škrtl sirkou. Místnost zalilo světlo.

Před ním klečel na podlaze muž s propadlou, neholenou tváří a zapadlýma očima. Jeho tmavý kabát byl pokrytý prachem.

Brent zvedl revolver a o krok ustoupil. „Kdo jste?“

„Matt Haycox.“ Brent věděl, že udělal chybu, když při prvním pohybu v domě střílel. Ale tato země byla zrádná a každý krok mohl znamenat past.

Haycox dál hleděl na revolver. Měl přivřené oči, přemýšlel.

„Nevěděl jsem, kdo jste, seržante. Mohl jste klidně být i Čejen.“

Brent mu hodil revolver, dál však na něho mířil winchestrovkou. Haycox si strčil revolver do pouzdra, které nosil poměrně vepředu a vysoko na levém boku tak, že se pažbou téměř dotýkal přezky opasku.

„Jste sám?“ zeptal se Brent.

Haycox pohlédl na pootevřené dveře. „Kromě mě jsou tu ještě dva lidé: děvče a umírající muž. Jste z armádní patroly?“

„Ano. Asi pět mil odtud jsme vjeli do pasti. Bylo nás dvanáct a teď jsme čtyři. Co děláte tady u řeky.“

Haycox na něho nedůvěřivě hleděl. Měl ruku poblíž přezky, jen dlaň od pažby revolveru.

„Jsem na cestě do Montany,“ řekl Haycox. „Pár mil odtud jsem narazil na trosky tří spálených Murphyho vozů. Stopy koní vedly k řece, a tak jsem se vydal po nich. Našel jsem tu děvče a jednoho muže. Potom jsem sem přivedl koně a pak se objevili Čejeni a Siouxové. Děvče na ně střílelo z pušky a pak horda zmizela.“

„Doufali jsme, že stanice bude v pořádku,“ zamumlal Brent. „Chtěli jsme koně.“

„Jedete z Fort Mead?“

Brent přikývl. Stáhl kohoutek winchestrovky a hodil ji na stůl. Haycox zvedl skleněný cylindr kerosinové lampy a zapálil knot. Ze sousední místnosti se ozval výkřik. Pak se opět rozhostilo ticho.

Haycox pohlédl přes lampu na Brenta. „Umírá. A nikdo mu nemůže pomoct,“ řekl. „Jmenuje se Powell, Enoch Powell. To on sem přišel s děvčetem. Trefili ho šípem, poranil mu plíce. Není mu pomoci.“

Brent otevřel dveře sousední místnosti. Děvče, které sedělo vedle umírajícího, vzhlédlo. Brent si klekl k muži, který ležel na dece na zemi.

Z pravé strany hrudi mu trčelo ratiště šípu, který se používal při lovu bizonů. Jeho zarostlá tvář byla zkřivená bolestí. Sípavě oddechoval, na rtech měl krev.

Ne, tady se už nedalo nic dělat. Šíp nebylo možné vytáhnout.

„Kdo jste?“ zeptala se dívka. Vůbec poprvé na něho pohlédla. Byla ještě mladá, možná jí bylo tak jednadvacet. Ve tváři se jí zračila únava. Měla velké oči, jemný nos a hezké rty. Tmavé vlasy jí sahaly pod límec tlustého dřevorubeckého kabátu. Na nohou měla levisky a holínky.

„Jsem seržant Loomis,“ řekl. „Z dvanáctého kavaleristického pluku z Fort Mead. A kdo jste vy?“

„Jmenuju se Memphis,“ řekla. „Můžete pro něho něco udělat, seržante?“

„Ne – akorát ho zastřelit,“ odpověděl. Viděl, jak sevřela rty. „Je mi to líto, neměl jsem to říkat,“ zamumlal. „Ale nemůžu mu jinak pomoct. Hrot šípu má zpětné háčky. Nedá se vytáhnout. A kdyby se vytrhl násilím, byl by během vteřiny mrtvý.“

„Já vím,“ tiše řekla. „Kůň se v takovém stavu zastřelí. Můžete ho odtud odnést?“

„Poslouchejte,“ tvrdě řekl. „Přišel jsem sem se třemi muži. To je všechno, co zbylo z našeho oddílu. Ani vy, ani my se odtud nedostaneme, jedině že bychom přišli na to, jak se dostat přes řeku. Ale ta je široká a my nemáme loď.“

Vstal a vrátil se do druhé místnosti. Haycox stál u dveří a naslouchal.

„Nemáte koně?“ zeptal se, když Brent vyšel ven.

„Ne. Většinu postříleli. Ostatní teď mají Siouxové a Čejeni.“

„My máme tři koně,“ zamumlal Haycox.

„Kde jsou?“

„V místnosti naproti.“

„To znamená, že tři z nás mají šanci se odtud dostat, co?“ Brent pohlédl na dveře vedoucí do sousední místnosti.

„Dva koně ponesou mě a děvče, až odtud odjedeme,“ odpověděl Haycox klidným, chladným hlasem. „Otázka je jen to, koho ponese ten třetí. Enoch Powell už ho potřebovat nebude. Už mu moc času nezbývá. Jeho koně ale můžeme dát muži, který nás odtud dostane. A při tom je mi barva pleti lhostejná.“

Brent cítil, jak mu vystoupily šlachy na hřbetě ruky, když sevřel pušku. „Mluvíte jako Jižan. Odkdy gentlemani z Jihu natolik zapomínají na svou hrdost, že jsou schopní jet s někým, kdo nemá bílou kůži?“

Haycox cítil ironii skrývající se vtěch slovech. Jeho tvář strnula. ,3yl to jen návrh, seržante. Možná u někoho z vašich lidí najde větší odezvu.“

„Na to bych, být vámi, nespoléhal. Z mých lidí vás nikdo nedoprovodí. Ale můžete s děvčetem odjet, kdy chcete.“

Haycox nehnul ani brvou. Měl oči hada: oči, které neznaly teplo, číhavě, studené, děsivé oči. Oči hráče a pistolníka. Oči zabijáka…

„Seržante,“ tiše řekl a skoro při tom nepohnul rty, „nejsem zvyklý, aby mi rozkazoval černoch.“

Měl nyní ruku jen kousek od pažby revolveru.

Brent měl strnulé oči. Jeho tvář byla napjatá, bojoval s hněvem a nejistotou a náhle si uvědomil, že tuto nejistotu nikdy nedokáže potlačit.

„Tady nejsme na Jihu, Haycoxi. Tady budete dělat to, co vám řeknu.“

Chtěl ještě něco dodat, ale když otevřel ústa, venku třesklo několik výstřelů.

Jejich ozvěna se nesla údolím řeky. Jedna z kulek proletěla tenkými laťovými dveřmi, další vymetla střepy z okenního rámu.

„Zhasněte!“ vykřikl Brent. Haycox natáhl ruku k lampě a v následujícím okamžiku místnost zahalila tma.

Brent už stál u okna. Viděl, jak se O’Hara, Kyle a Tatum brodí sněhem. O’Hara se otočil, zvedl pušku a vypálil na tmavé jezdce, kteří byli dobře vidětprotinamodrale se třpytícímu sněhu, načež se vrhl do srubu, zavřel dveře a zasunul závoru.

Brent zvedl pušku. Indiáni už byli v polovině vzdálenosti ke srubu, když začal střílet. Ve svitu měsíce se nedalo moc mířit, ale on střílel, jak mu to jen dovolovalo pákové nabíjení. Prázdné, kouřící nábojnice mu létaly kolem tváře.

Koně se s řehtáním vzpínali, káceli se k zemi a shazovali své jezdce.

Brent cítil, jak mu kolem obličeje proletěla kulka. Ucukl. Strnulými prsty vytáhl studené náboje z poutek opasku a strčil je do zásobníku, načež vyhlédl ven.

Těsně před oknem spatřil stín a v následujícím okamžiku ho oslepil záblesk výstřelu. Cosi mu trhlo kabátem na rameni. V záblesku uviděl snědou, širokou tvář. Střelil Čejena do hrudi, stáhl páku a vypálil ještě jednou.

Čejeni opětovali palbu a pak zmizeli v temnotě. Brent čekal, dokud se venku nerozhostil klid, teprve pak sklonil pušku a otočil se.

„Pověste před okna deky a rozsviťte lampu,“ řekl. Snažil se, aby jeho hlas zněl klidně. Škrtl sirkou a zapálil knot lampy, zatímco O’Hara a Tatum na okna pověsili přikrývky.

„Jak to, že vás objevili?“ zeptal se Brent a hodil winchestrovku na stůl.

„Kyle na ně vystřelil,“ odvětil Tatum, jehož tvář byla bledá od strachu. „Uviděli jsme je, teprve když už byli jen sto yardů od nás. Ale projeli by kolem, kdyby Kyle nestřílel.“

Jule Kyle se pomalu otočil. V očích se mu zračil hněv. Udeřil pažbou sharpsky o podlahu.

„To ty jsi nás do toho zatáhl, negře,“ přidušeně řekl. „To ty jsi přece chtěl, abychom šli sem.“

„Teď všechny bandy v okruhu dvaceti mil vědí, že jsme tady,“ nejistě řekl Tatum. „Odtud se nikdy nedostaneme. A za to vděčíme tobě, Kyle.“

„Drž hubu, ty idiote. Měl jsem čekat, až nás budou mít v hrsti?“

„Přestaňte,“ řekl Brent. „Přijdeme na to, jak se odtud dostat. Toto je Matt Haycox a vedle je jedno děvče a muž, který brzo zemře.“

„A jak se odtud chceš dostat?“ zeptal se O’Hara s trpkým a jízlivým podtónem.

„Přes řeku.“ Loomis se rozhlédl. „Teď je půlnoc. Řeka ještě nezamrzla. Uprostřed je nezamrzlý pruh, ale noc bude studená – když budeme mít trochu štěstí, tak za šest hodin řeka zamrzne. Jakmile vyjde slunce, led zase roztaje. Jestli se nám povede dorazit na druhý břeh a zabráníme rudochům v tom, aby se dostali přes řeku, získáme dvanáct hodin náskoku. To bude stačit k tomu, abychom unikli.“

Tu se ozvalo frkání. Muži sebou trhli. Viděl, jak se otočili. Kyle byl první, kdo přišel ke dveřím do sousední místnosti. Kopnutím je otevřel, pak se rychle otočil a pohlédl na ostatní.

„Koně!“

O’Hara ho odstrčil stranou a nahlédl do místnosti.

„Tři koně,“ řekl Kyle. Zasténal při tom. „Ti nám dávají šanci uniknout. Ano, mohlo by se nám to povést.“

„Můžete mít jednoho z těch koní, ale jenom jednoho,“ řekl Haycox.

O’Hara, Tatum a Kyle se otočili. Kyle měl v očích plameny. „Kdo to říká?“

„Já,“ ozval se Haycox. Lehce rozkročen stál vedle stolu, s nakloněnou hlavou a rukou poblíž pažby revolveru.

„To, co říkáte, nás nezajímá,“ vyhrkl Kyle. „Být vámi, tak si tak neotevírám hubu.“

„Já a děvče jsme sem přijeli na koních a také na nich odtud odjedeme. Patří nám. Až muž vedle zemře, bude jeden kůň volný a toho dostane ten, kdo odtud dostane mě a děvče. Navrhl jsem to už vašemu seržantovi, ale ten na to nechtěl přistoupit.“

Kyle pohlédl na Haycoxe. Brent cítil, jak horečně přemýšlí, načež se Kyle otočil k němu. Chvěla se mu víčka.

„Asi jsi chtěl zdrhnout sám, seržante, co?“ nenávistně řekl. Zašklebil se a vycenil zuby.

Brent cítil O’Harův pohled. „Ne tak úplně, Kyle,“ řekl. „Nechtěl jsem zmizet. Nikdo z nás nezmizí. Je to stejné jako s tím indiánským koněm. Když to bude nutné, tak toho koně vlastnoručně zastřelím.“

„Toho bys byl schopný, to vím,“ vyhrkl Kyle. „Ale jestli to uděláš, jsi vyřízený.“

Brent cítil, že je sám. Promnul si rty. „Chceš mě vyřídit, Kyle?“

„Už jednou jsem přihlížel, jak jsi nechal oddělat koně, seržante, koně, který by zachránil nejméně jednoho z nás. Podruhé už přihlížet nebudu, to radši…“

„Řekni to, Kyle.“

Kyle se náhle usmál. Zavrtěl hlavou. „Ne. Víš, jak to myslím, seržante.“

Brent to věděl, ale věděl i to, že tito muži už ho nikdy neposlechnou, pokud teď před Kylem couvne. Přistoupil k němu, s puškou ve svěšené ruce.

O’Hara a Tatum ho pozorovali. Všechno teď záviselo od toho, co Kyle udělá v následujících vteřinách. Opatrně ustupoval. Po dvou krocích narazil zády do stěny. Ještě stále držel v ruce sharpsku. Zvedl ji a namířil na Loomise. Téměř se ho dotkl hlavní.

Brent natáhl ruku a vytrhl mu pušku z prstů. Věděl, že to je nebezpečné. Hlaveň mu mířila na hruď, a kdyby Kyle vypálil, zabil by ho. Musel však toho Jižana zkrotit – za každou cenu.

Přiblížil se k němu tak, že cítil jeho dech. Kyleovi se chvěly rty a Loomis věděl, že by ho nejraději udeřil do tváře, zároveň však měl i strach.

„Dobře vím, co si myslíš, Jule Kyle. Jsi velký, bílý muž – a já jsem jenom negr. Ale slibuju ti, že jestli nebudeš držet hubu, tak ti ji zacpu. Nenuť mě k tomu, rozumíš?“

Kyleovi se ve tváři objevil pohrdavý úsměv a Brent náhle ucouvl, jako by ho něco udeřilo do tváře. Jakýsi nevysvětlitelný stud, který byl usazený hluboko v jeho srdci, ho přiměl před Kylem ustoupit. Nebyl to strach, bylo to něco, pro co neměl žádné pojmenování. Vyhrožoval bělochovi, že mu dá výprask. Přinutil ho k tomu hněv a trpkost. Nyní nenávist k tomu muži náhle vyhasla a on se cítil osaměle a nejistě.

Hodil Kyleovi sharpsku. „Máš první hlídku, Kyle,“ řekl. „Běž ven a pečlivě počítej kroky. Dvacet kroků od chaty postav val ze sněhu. Za dvě hodiny tě Tatum vystřídá.“

„A když tam koupím kulku nebo nůž, pak budete už jenom tři – a koně jsou taky jenom tři. Jestli chceš ale vzít s sebou to děvče, pak stále jeden z vás bude přebývat. Kdo si vytáhne černého Petra? Tatum? O’Hara?“

Brent, který se chtěl otočit, strnul.

„Běž ven, Kyle, než tě vyhodím,“ zasyčel, aniž by na něho pohlédl.

Slyšel, jak se otevřely dveře. Pak se ozvalo dusání ve sněhu a dveře se zase zavřely.

Pohlédl na O’Haru. Texasan se opíral o stěnu, v rukou držel pušku a s kamennou tváří ho pozoroval.

Brent chtěl něco říct, ale potom to smlčel. Věděl, že O’Hara je jeho nepřítel tak jako ostatní. Nemělo by smysl ho teď provokovat.

+ + + + +

Dívka krátce vzhlédla, když Brent vešel do sousední místnosti a zavřel za sebou dveře. Její tvář byla zalita rudým svitem lampy, která stála na podlaze vedle ní. Měla kruhy pod očima.

Klečela u muže, který chraptivě, sípavě oddechoval.

„Běžte vedle a lehněte si. Myslím, že se potřebujete vyspat, slečno.“

„Můžete mi říkat Memphis. Všichni mi tak říkají.“

„Odkud jste?“

„Z jednoho města,“ odpověděla. Chvíli na něho zkoumavě hleděla, načež zase sklonila hlavu.

„Měla jsem namířeno do Herefordu. A tak jsem se přidala k jedné karavaně, která tam táhla. Právě jsme projížděli jedním údolím, když nás přepadli. Bylo to děsivé. Viděla jsem, jak kulkami srazili muže z kozlíků a pak se na ně vrhli s noži. Slyšel jsem jejich řev, ještě teď mi to nahání hrůzu. Pak jsem běžela pryč. Nevěděla jsem, co dělám. Chtěla jsem jen pryč, pryč odtud.“

Hřbetem ruky si utřela čelo a shrábla si vlasy.

„Když jsem byla pět set yardů daleko, všimla jsem si, že někdo běží za mnou.“ Bradou kývl na raněného. „Byl to Enoch Powell. Běžel za mnou se dvěma koňmi. Nějak se mu podařilo uniknout. Býval lovcem bizonů. Ve městě, odkud jsem vyjela, ho najali jako vůdce. Indiáni nás pronásledovali až sem. Když jsme chtěli do domu, trefil Powella šíp. Přivlekla jsem ho dovnitř, pak jsem si vzala jeho pušku a postavila se k oknu. Nevěřím, že bych vydržela dlouho, kdyby se neobjevil Haycox.“

„Vy ho znáte? Co je zač?“

„Ano, znám ho,“ odpověděla a její hlas zněl unaveně. „Matt Haycox je lovec lidí.“

„Ano. Matt Haycox je lovec lidí,“ ozval se hlas od dveří.

Brent se ohlédl. Ve dveřích stál Haycox. Ramenem se opíral o jejich rám a oba palce měl zaháknuté za kapsy vesty. Pažba revolveru mu trčela z pouzdra. Jeho šedé, strnulé oči byly upřené na Loomise a dívku. Zašklebil se.

„Jste v dobré společnosti, seržante,“ řekl trpkým tónem a vešel dovnitř. Kopnutím zavřel dveře. Pohlédl na Powella. „Jak je na tom? Jak dlouho ještě vydrží?“

Memphis vstala a prošla kolem něho ke dveřím. Letmo na ni pohlédl. Dveře se zavřely a muži osaměli.

„Dlouho ne – a pak bude třetí kůň volný,“ zamumlal Haycox, nepohlédl však Brentovi do očí. „Bude zatraceně těžké se odtud dostat, seržante. Na východ od Black Hills se to jen hemží bandami Tanečníků s duchy. Než jsem vyjel z Conaty, slyšel jsem, že sedmý pluk kavalerie, lidi plukovníka Fortsytha, zmasakrovali u Wounded Knee hordu Tanečníků s duchy. Měl jsem se této oblasti vyhnout. Čert ví, jestli se odtud vůbec dostaneme…“

„Určitě ne, když budeme tříštit síly,“ odpověděl Brent Loomis. „Buďto budeme držet při sobě, nebo se odtud nikdo z nás nedostane.“

„To děvče,“ polohlasně řekl Haycox. „Je hezké, že? Musí odtud pryč. Víte, co zfanatizovaní rudoši udělají se ženou, když jim padne do rukou?“

„Ano, vím to. Ale musíme počkat, dokud řeka nezamrzne. Do té doby nemáme šanci.“

„Jsem tu kvůli muži jménem Sago Lockhard,“ řekl Haycox. „Je za něho vypsaná odměna pět set dolarů. Tvrdí se, že ho viděli v Alderu v Montaně.“

„Vyjděte z chaty a ten muž se vás už nebude muset bát.“

Brent Loomis zvedl hlavu a naslouchal. Kromě sípavé dechu raněného slyšel i něco jiného. Tlumený, rytmický tlukot, který zněl jako bušení nějakého obřího srdce.

Brent vzal winchestrovku a šel do vedlejší místnosti. Bylo tam už skoro tma. Kdosi stáhl knot tak, že potmě byl vidět jen jako rudá jiskra. Oknem dovnitř pronikal svit měsíce.

Přišel k O’Harovi a pohlédl za něho. Za kopci musel hořet oheň. Na noční obloze byl rudý svit. Mračna zmizela a byly vidět chladné, nepřátelské hvězdy. A stále se ozývalo bubnování v monotónním, divokém rytmu.

„Co to dělají, Texi?“ zeptal se Brent.

„Tančí tanec duchů, seržante. Díky němu budou nezranitelní. Teda to si aspoň myslí. Jsou v extázi. Možná našli povoz s whisky. Až budou dostatečně opilí, tak se po pěti minutách rytmus změní a po dalších pěti minutách je máme tady.“

„Dokud budeme mít jediný náboj, tak se sem nedostanou, Texasane. Viděls Kylea?“

„Zakopal se ve sněhu. Nebude to dlouho trvat a vrátí se. Už teď jím musí cloumat hrůza. Jestli dnes v noci řeka nezamrzne, jsme vyřízení. To přece víš, seržante.“

„Zavřete okna a rozsviťte,“ nahlas řekl Brent. Zakryli okna dekami a vytáhli knot lampy. Místnost zalilo světlo.

Brent viděl, že u lampy stojí děvče.

„Nemáte tu něco na zub?“ zeptal se. „My jsme nic nepřinesli, kromě láhví s vodou.“

„Něco máme, ale není toho moc,“ řekla. „Přinesu to. Bylo to v sedlových brašnách koní, které přivedl Powell.“

Šla do sousední místnosti, v níž stáli tři koně, a on kráčel za ní. Přišla k sedlům, která ležela v jednom rohu. Místnost nebyla velká a panovalo tam šero.

Brent si prohlédl koně, poplácal je po krcích a prohmatal jim spěnky, aby se přesvědčil, zda se v hlubokém, zamrzlém sněhu neporanili. Zvířata tiše frkala a pokoušela se ho dotknout nozdrami.

Byli to dva černobílí, silní pintové s širokými plecky a silnýma nohama a rezavý morgan s malou, hezkou hlavou a nervózně stříhajícíma ušima.

„To je Haycoxův kůň,“ řekla Memphis a kývla na morgana. „Vím, že odtud chce uprchnout. Řekl mi, že mě vezme s sebou. Ale já tuto chatu bez Enocha Powella neopustím. Nebýt něho, nebyla bych teď naživu. Haycox se mi vysmál, když jsem mu to řekla.“

„Já se nesměju,“ tiše odpověděl Brent.

„Já vím.“ Její hlas zněl chraplavě. „Nikdo tuto chatu bez Powella neopustí. Zabránila bych tomu. Nenechám ho tu jako psa.“

„Dobrá. Nikdo ho tu nenechá – pokud ještě bude naživu, Memphis.“

Na okamžik stáli vedle sebe. Tázavě na něho pohlédla a on ucítil vůni jejích vlasů, která mu připomněla vůni bavlníkových plantáží v Missouri. Podala mu vak s jídlem.

„Ano,“ řekla, „to je všechno, co máme. Sušené maso. Je tvrdé, ale dá se jíst.“

Probral se a vzal proužky sušeného masa, které byly tvrdé jako dřevo.

„Rád bych věděl, co vás sem přivedlo,“ váhavě zamumlal.

Dal by všechno za to, kdyby se jí mohl dotknout, ale neudělal to.

„To je moje věc,“ řekla a jako by se vůči němu uzavřela. „Půjdeme teď?“

Ještě jednou se rozhlédl po místnosti. „Co je to?“ zeptal se a přišel k protější stěně.

„Co myslíte, seržante?“ Stěnou prosakovala voda. Opřel se o ni rukama a stěna se pohnula. Byla tenká. Byla postavená jen z tyčí silných asi jako paže, mezi nimiž byl nacpaný mech a hlína. Kdyby se proti ní někdo vrhl, prolomila by se.

„To se mi nelíbí,“ tiše řekl. Všiml si, že děvče na něho tázavě hledí. Pokrčil rameny a šel do sousední místnosti. Memphis ho následovala.

Haycoxe nikde neviděl. Děvče rozdělilo sušené maso. Nikdo však nejedl. O’Hara si vzal svou láhev s vodou, napil se, zase ji postavil na stůl a utřel si ústa a bradu.

„Venku mrzne tak, že řeka možná opravdu zamrzne,“ řekl, aniž by na někoho pohlédl. „Ale jak Tanečníky s duchy udržíme na tomto břehu, dokud řeka uprostřed zase nerozmrzne? Pokud přejdeme led my, tak unese i indiánské koně. Překročí řeku jednu nebo dvě míle odtud a v místě, kde jim v tom nebudeme moct zabránit.“

„O tom budeme přemýšlet, až půjde do tuhého,“ odpověděl Brent.

V té chvíli se z vedlejší místnosti ozval podivný, přidušený zvuk. Viděl, jak sebou Memphis trhla a jak zbledla. Chtěla se rozběhnout k přivřeným dveřím, ale on byl rychlejší a pevně ji chytil za ruku. Odstrčil ji stranou, překročil práh, zavřel za sebou dveře a opřel se o ně.

Vedle Powellova lůžka stál Matt Haycox. V očích měl vlčí výraz. Hleděl na Loomise a v ruce držel šíp. Jeho široká, plochá špička se v záři lampy leskla. Byla od krve.

Brent letmo pohlédl na Enocha Powella. Vůdce karavany se už nehýbal. Ležel na boku a držel se za hruď. Jeho oči byly otevřené, ale už nic neviděly.

Haycox odhodil šíp do rohu. „Chtěl jsem mu pomoct,“ řekl. „Někdo mu ten šíp přece musel vytáhnout.“

„Věděl jste, že v tom samém okamžiku, kdy mu ho vytáhnete, zemře, Haycoxi.“

„Co tím chcete říct, seržante? Chcete tvrdit, že jsem ho oddělal schválně?“

„Přesně tak, Haycoxi.“

Pistolník přivřel oči. Podobaly se očím kočky, která pohlédne do světla. Brent viděl, že reflexivně pohnul pravou rukou.

„Proč bych to dělal?“ odsekl Haycox.

„Ze dvou důvodů: za první kvůli koni – a za druhé kvůli děvčeti, které nechtělo Powella opustit.“

„Máte pravdu, seržante. Přesně tak to bylo. Potřebuju koně a chci to děvče. A teď? Co teď chcete dělat?“ V jeho propadlých tvářích se objevil úsměv.

Brent udělal krok k němu. Viděl, jak lovec lidí trhl rukou, a sám si sáhl pod kabát pro kolt. Na pistolníka, jako byl Matt Haycox, však nebyl dost rychlý. Neměl takový grif jako Haycox, který tento pohyb cvičil tisíckrát, dokud si ho nezautomatizoval. Dokud nezískal jistotu, na níž závisel jeho život.

Plynulým pohybem tasil a palcem natáhl kohoutek. Mířil Breňtovi na hruď.

Haycox tam číhavě stál, jako by čekal na to, až Brent tasí.

„Na to nejste dost rychlý, seržante,“ ostře řekl Haycox. „Mohl bych vás zabít, ještě než byste se jen dotkl pažby. Nezkoušejte to. Příště budu střílet.“

Brent sundal ruku z pouzdra. „Vy hlupáku, vy si myslíte, že vaše šance teď, když jste oddělal Powella, budou vyšší?“

„Já že jsem ho oddělal? Tak jako tak by se odtud nikdy nedostal. Chtěl jsem si jenom být jistý, že už nám nebude stát v cestě, až půjde do tuhého. A neříkejte o mně, že jsem hlupák. Možná mi v žilách koluje příliš mnoho jižanské krve, ale toto mi nesmí říct ani běloch.“

Brent upřeně hleděl do šedých očí, z nichž čišel neuvěřitelný chlad.

Byly to oči vraha. S koltem však na Matta Haycoxe neměl. Mohl ho porazit pěstmi, ale s revolverem byl pistolník příliš rychlý. Teď ho napadnout nesměl. Haycox jen čekal na to, že to udělá, aby mohl střílet.

Prudce se otočil a šel ven. Věděl, že mu všichni vidí na očích, se stalo. Děvče si zakrylo dlaněmi ústa.

„Powell je mrtvý,“ řekl. Dolehla na něho únava, svěsil ramena. Prošel místností, otevřel dveře a zavolal na Kylea. Jižan přišel dovnitř. Byl celý modrý, jak byl promrzlý, na kabátě měl vločky. Na hlavni pušky se na jednom místě vytvořila ledová vrstvička. Tam dýchal.

„Co je?“ zeptal se protáhle jako člověk z Jihu.

„Vedle leží jeden muž,“ řekl Brent. „Vynes ho ven a pohřbi ho ve sněhu.“

Kyleovi se rozechvěla víčka a do tváře se mu nahrnula krev. „Nemám rýč. Jak ho mám zakopat?“

„Sníh je měkký. Zahrab ho rukama, Kyle.“ Brent věděl, že dělá chybu, ale příliš jím lomcoval hněv.

Kyle se zachmuřil. „Něco ti řeknu, Loomisi. Na takové práce máme na Jihu černochy,“ rozhořčeně vyhrkl.

O’Hara a Art Tatum pozorovali Loomise. Věděl, že se musí rozhodnout. Nedali mu jinou možnost. Poslední hodiny nic nezměnily. Stále v něm viděli úhlavního nepřítele.

Pomalu řekl: „I já ti něco řeknu, Kyle: Tady nejsi na Jihu. Začni!“

+ + + + +

V místnosti se rozhostilo ticho a Brent, který seděl na podlaze a zády se opíral o stěnu, pohlédl na O’Haru, který seděl naproti němu. Kyle venku pohřbíval Powella a Tatum s dívkou spali. Haycox si vzal pušku a šel ven.

„Texasane!“ tiše řekl Brent. Téměř nepohnul rty.

O’Hara otevřel oči. „Copak, seržante?“

Brent mlčel. Pak se Texasan narovnal a z kapsy vytáhl cigaretu. Zapálil si a zašlápl sirku.

„Vím, co chceš říct, seržante. Haycox Powella odpravil.“

„Ano.“

„Proč jsi ho nezastřelil?“

„Měl jsem to udělat?“

„To by ti bylo podobné. Nikdo jiný by to neudělal – ale ty ano. Bylo by lepší, kdybys tomu lovci lidí prohnal kulku hlavou a kdybys Julea Kylea nechal být. Nutíš ho dělat práce, které na Jihu dělají negři. To ti možná odpustí. Ale jedno ti neodpustí nikdy: to, že nejsi bílý, seržante. Jednoho dne ti vypoví poslušnost, a pak ho budeš muset zastřelit, jinak tě střelí do zad. Patří k těm Jižanům, kteří nemají nic krom své bílé kůže a výhod, které z toho plynou.“

„I ty jsi z Jihu, O’Haro. Proč nejsi takový jako Jule Kyle.“

„Pak bych měl hodně malou hrdost. Kdybych měl ztratit svou hrdost jen proto, že mi dáváš rozkazy, přestože nejsi bílý, tak bych si raději vpálil kulku do hlavy.“

„Nenávidíš mě, i když jinak než Kyle. Myslíš si, že seržantem bys měl být ty, že tito muži jsou tví muži. Nestačilo by ti, kdybys mi vpálil kulku do zad. Chceš mě vyřídit jinak.“

O’Hara neodpověděl. Seděl u stěny a chladně hleděl na Loomise. Nehnul ani brvou.

„Chceš se mi vyplakat na rameni, seržante?“ zeptal se po chvíli.

„Ne. Ale musím mít aspoň jednoho muže, na kterého se můžu spolehnout.“

„Spoléhej na Haycoxe. Stačí ti jen lusknout prsty a Powellův kůň bude tvůj.“

„Myslíš, že bych vás nechal ve štychu?“ zeptal se překvapený Brent.

„Proč ne? Udělal by to každý. Za tuto šanci by každý klidně oddělal muže, který by jim tuto šanci nechtěl dopřát.“

„Ty bys to udělal?“

„Jsou to tvoji muži, ne moji. Tak vezmi koně a zmiz za řekou.“

„Ne.“

„Chceš si vychutnávat moc, kterou máš nad třemi muži, seržante?“

Brent si promnul rty. Snažil se pohlédnout v té tmě O’Harovi do očí.

„Ne, ale chci, aby se odtud dostali všichni.“

„Tři z nás mají šanci. Tři koně – tři životy. Ostatní zemřou tady v této chatě nebo venku ve sněhu. Je nás tu i s dívkou šest. Koně budou patřit tomu, kdo si je vezme. Kdo ví, jestli ti, kdo se nakonec dostanou ke koním, budou brát ohled na děvče. Jule Kyle určitě ne a možná ani Tatum. Je mladý a má příliš velký strach. A strach může člověka dohnat k šílenství.“

„Jestli dnes v noci řeka zamrzne…“

„I pak budou mít šanci jen tři z nás. Možná, když jeden z nás pojede se všemi koňmi do Fort Mead a včas přivede pomoc, než nám dojdou náboje.“

„Myslíš?“

„Ale je tu jeden problém. Ten, kdo by se pokusil odjet se všemi třemi koňmi, by se nedostal ani přes práh. Oddělali by ho: Haycox, Kyle a možná i Tatum. Ti koně pro ně znamenají život.“

„A kdybys jel ty? Tebe znají. Tobě důvěřují.“

„Ne. Takto to nepůjde. Viděls někdy, jak se koně, kteří zešíleli strachem, vrhají do ohně, přestože mají otevřené oči? Přesně tak dopadneme i my – a ty proti tomu nemůžeš nic dělat.“

„Nezdá se, že by ti to nějak vadilo.“

O’Hara mlčky pokrčil rameny. Potom si zvedl límec kabátu a zavřel oči.

„Pokusíme se dostat přes řeku společně,“ řekl po chvíli.

+ + + + +

Jule Kyle se zarazil a pohlédl na hrob ve sněhu. Rychle oddechoval. Mrzlo, až praštělo. Přitáhl si kabát a pohlédl ke kopcům, za nimiž viděl rudou záři. Ve svitu měsíce se sníh namodrale třpytil. Jule Kyle vzal armádní karabinu, opřel se o ni a vstal.

Tu slyšel tiché cvaknutí. Znal ten zvuk, který byl ještě mnohem chladnější než skučení meluzíny. Pomalu se ohlédl. Uviděl pár bot ve sněhu, a když zvedl hlavu, spatřil tři oči. Dvě patřily Mattu Haycoxovi, třetí oko bylo ústí hlavně pušky.

„Co to má být?“ chraplavě se zeptal.

„Pozoroval jsem vás,“ řekl Haycox. „Celou dobu. Věděl jsem, že jsem vaši tvář už někde viděl – Jule McCollume.“

Kyle sebou trhl. „Jmenuju se Kyle a ne McCollum…“

„To jsem slyšel. Jméno může člověk vyměnit jako špinavou košili. Ale na zatykači dole na Jihu, na kterém je váš obličej, stojí jméno McCollum. Za vaši hlavu je vypsaná odměna pět set dolarů. A pod tím stojí: živého, či mrtvého.“

Kyle, který svíral v ruce sharpsku, sebou trhl a začal těkat pohledem.

„Nebude snadné to dokázat.“

„Myslíte?“ Haycox se tiše zasmál. „Stačí mi jenom vás přivézt do Fort Mead.“

Kyle zvedl pušku, ale pistolník byl rychlejší. Pažba jeho winchestrovky opsala oblouk a tvrdě ho zasáhla do hradní kosti. Kyle přidušeně vykřikl a klesl na kolena. Puška mu vypadla z rukou. Natáhl po ní ruku, ale Haycox byl opět rychlejší a šlápl na ni.

„Mohl bych vás teď zastřelit, McCollume,“ řekl chladným hlasem. „Jste vrah, a až vás předám soudu, pověsí vás. To je jisté jako amen v kostele. Na Jihu vás stíhají za vraždu.“

Jule Kyle zasténal. Zmocnil se ho strach. Zatnul zuby a pomalu se pokusil vstát. Musel při tom překonat bolest.

„Necháte si rozkazovat od černocha jenom proto, že nosí seržantské krokve,“ dodal Haycox. „Jste ubožák, McCollume. Takovými na Jihu pohrdají i černoši.“

Zvedl nohu z pušky.

„Zvedněte tu zbraň, McCollume!“ vyhrkl na Kylea.

Kyle se sklonil. Pomalu zvedl sharpsku a setřel z ní sníh. Pistolník stál lehce rozkročen ve sněhu, s winchestrovkou u boku, a hleděl Kyleovi do tváře.

„Chcete zemřít nožem nějakého Čejena, McCollume?“

„Sám nic nesvedu,“ zaúpěl Kyle. „Ostatní nehnou ani prstem, aby mi pomohli. Ten zatracený Loomis je má v hrsti, dokonce i O’Hara zapomněl, že je z Jihu. Co budete mít z toho, když mě odděláte, Haycoxi?“

„Pět set dolarů,“ s ledovým klidem odpověděl lovec lidí. „Jedině že byste za svůj život zaplatil něčím, co je pro mě cennější než odměna vypsaná za vaši hlavu.“

Jule Kyle pohlédl na srub. „Co byste řekl, kdyby třetí kůň, kterého máme, přenesl přes řeku vás, McCollume?“

Kyle přivřel oči. Sípavě vydechl. „Takže, co ode mě chcete?“ vyhrkl.

„Potřebujeme někoho, kdo zná cestu do Herefordu.“

„Já ji znám,“ řekl hned Kyle. „Často jsem po ní jezdil s patrolou.“

„Pak vám patří třetí kůň, McCollume. Převedete mě a děvče přes řeku.“

„Dobrá, udělám to! „vyhrkl Kyle. Přerývaně oddechoval. „Kdy?“

„Jakmile zamrzne.“ Haycox sklonil hlaveň winchestrovky a stáhl kohoutek. „Až bude led dostatečně silný, aby unesl koně.“

„Takže před svítáním. Ale jak chcete dostat koně z chaty, aniž by si toho všiml seržant?“

„To nechte na mně,“ chladně odvětil Haycox. „Místnost, ve které stojí koně, má poměrně chatrnou zadní stěnu…“

Náhle se odmlčel a pohlédl ke kopcům, za nimiž hořel oheň.

„Co je?“ chraplavě se zeptal Kyle.

Haycox naslouchal, načež zvedl pušku. „Rytmus bubnů se změnil. Musíme zpátky do srubu.“

Třeskl výstřel a na vrcholu jednoho kopce se zablesklo. Haycox se otočil a uviděl jezdce, kteří jeli přes kopce. Do sněhu mezi ním a Kylem se zaryla kulka.

„Zpátky k chatě!“ zvolal. Potom začal střílet z winchestrovky. Kouřící nábojnice mu létaly kolem tváře. Třesk jednotlivých výstřelů se slil. Jeden z jezdců rozhodil rukama a skácel se z koně, další poník se s řehtáním Vzepjal, načež se mu podlomily nohy a převalil se na svého jezdce.

Jule Kyle zvedl sharpsku. Pažba ho udeřila do ramene, když to zmáčkl. Viděl, jak se první kůň zřítil k zemi a jak Haycox běží ke srubu. Potom se otočil a chtěl běžet za ním. Čejeni nyní byli velmi blízko a on věděl, že nemá čas znovu nabít jednorannou vojenskou karabinu.

Dostal se jen několik kroků daleko, pak za sebou uslyšel dusání a frkání. Zastavil se a otočil se.

Jel k němu jeden Čejen.

Kyle uhnul jeho oštěpu. Propíchl mu kabát. Vzal sharpsku za hlaveň a rozmáchl se jí jako kyjem. Úder byl tak prudký, že mu puška málem vypadla z rukou.

Čejen se svalil do rozdupaného sněhu. Kyle ho ještě jednou praštil a pak běžel k chatě.

+ + + + +

Třesk prvního výstřelu Brenta vytrhl z neklidného polospánku. Sáhl po pušce. Venku se začalo střílet, bylo slyšet dusání koní. Dveře se otevřely a dovnitř vpadl Matt Haycox. O’Hara a Tatum vyskočili a začali pálit z oken, z nichž rychle strhli deky.

Brent kopl do dveří, chtěl je zavřít. Pozdě. Otevřely se a dovnitř vtrhl jeden Čejen. Brent otočil pušku a několikrát vystřelil.

Kulky Čejena otočily a odhodily na stěnu.

Brent viděl, jak se zhroutil. Pak koutkem oka zaregistroval bleskový pohyb vedle sebe a otočil se. Otevřenými dveřmi dovnitř skočil další Čejen, s nožem v pravé ruce. Narazil do něho, Brent pustil winchestrovku a chytil ho za zápěstí – právě v okamžiku, kdy byl hrot nože jen coul od jeho krku.

Ležel na zádech a Čejen ho tiskl k podlaze. Těsně nad sebou viděl snědý, ztrhaný obličej s pruhem, který se táhl přes jařmové kosti a nos, a který jako by jeho tvář rozděloval na dvě poloviny. Měl vyceněné zuby.

Čejen se celou svou váhou položil na ruku s nožem. Brent uhnul hlavou a uslyšel, jak se hrot nože zabodl do dřevěné podlahy.

Přitáhl nohu, přitiskl koleno k Čejenovu břichu a odmrštil ho od sebe. Indián dopadl na nohy jako kočka a otočil se. Okamžitě byl připraven bojovat. Brent sáhl po winchestrovce, která ležela vedle něho. Téměř se její hlavní dotýkal Čejenovy tváře, když to zmáčkl.

Indián se svalil na podlahu a zůstal ležet v rohu.

Brent se posbíral ze země a ramenem zavřel dveře. Zatímco zasunoval závoru, proletěly tenkými dveřmi dvě kulky a jen o vlas ho minuly. Zadýchán se opřel o stěnu.

O’Hara, Kyle a Tatum bez ustání pálili z oken. V chatě se vznášel dým.

Jenom Matt Haycox nestřílel. V ruce držel revolver, ale jinak se nehýbal. Upřeně hleděl na Brenta a ten pochopil, že lovec lidí ho pozoruje celou dobu.

Sledoval jeho souboj s Čejenem a mohl ho kulkou rozhodnout. Neudělal to, čekal a Brent najednou pochopil, na co čekal: na to, až ho Čejen zabije. Teprve pak by Haycox indiána vyřídil.

Náhle se ozvaly rány od zadní stěny chaty.

Brent odtrhl pohled od Haycoxe a otevřel dveře místnosti s koňmi. Zvířata byla vyděšená pachem spáleného střelného prachu. Trhala uzdami, tiskla se k sobě a měla vytřeštěné oči.

Tenká zadní stěna místnosti se chvěla pod údery pažeb. Latě praskaly, mech a hlína padaly k zemi.

Brent rychle vytáhl nové náboje z poutek opasku a strčil je do zásobníku, načež třikrát vystřelil na stěnu. Odpověděli mu palbou. Kulky se zaryly do stěny těsně vedle něho. Koně řehtali a trhali uzdami.

Brent vystřílel všechny náboje v zásobníku. Bušení pažeb utichlo. Ozval se dusot kopyt, a pak se rozhostilo ticho.

Chvíli oddechoval a potom se vrátil k ostatním. O’Hara stál s kouřící puškou u okna a hleděl do tmy.

„Mají dost,“ zamumlal. „Bude to trvat hodiny, než nás znovu napadnou.“

Pohlédl na Brenta, načež se sklonil k jednomu ze dvou zastřelených indiánů.

„Shahiela,“ řekl. „Severní Čejen.“ Sklonil se a stáhl z indiána přikrývku, kterou měl na sobě, a která byla stáhnutá nábojovým opaskem. Pod ní uviděl košili s červenočerným symbolem hromového ptáka.

„Posvátná košile Tanečníků s duchy,“ zamumlal O’Hara. „Takže jsou to opravdu Tanečníci s duchy.“

„Co to znamená?“ zeptal se Haycox.

„Co to znamená? Jestli jsou venku dva tucty Tanečníků s duchy, pak jich musíme dva tucty odpravit, než se odtud budeme moct dostat. Jsou to fanatici. Nejde jim jen o naše koně, sedla, pušky nebo náboje. Chtějí nás oddělat. Myslí si, že díky těm košilím jsou nezranitelní. Dokud bude byť jen jediný z nich naživu, budeme muset bojovat.“

Rozepnul přezku nábojového opasku a vytáhl ho zpod indiánova těla. Pověsil si ho přes rameno, pak vzal oba Čejeny za nohy a odvlekl je ke dveřím. Otevřel je a odtáhl těla do sněhu.

Okamžitě ho začali ostřelovat z kopců. Vrhl se zpátky do chaty, Brent zavřel dveře a zajistil je závorou.

O’Hara se opřel o stěnu a zašklebil se na Loomise. Měl napjaté rty a přivřené oči.

„Teď budou tancovat, možná hodinu, možná dvě, a pak zase zaútočí a budou to zkoušet, dokud někoho z nás nevyřídí. Kolik nábojů ještě máme?“

Brent si prohlédl nábojový opasek. V poutkách bylo ještě patnáct nábojů. A šest jich bylo v bubínku jeho koltu, navíc měl ještě krabičku s náboji ráže 45 v kapse kabátu. Kyle měl dvacet nábojů do pušky, Tatum pětadvacet a O’Hara sedmnáct.

„To stačí na to, abychom je ještě jednou odrazili,“ řekl O’Hara. „Jestli pak zaútočí ještě jednou, už je nezastavíme. Pokud do té doby řeka nezamrzne, jsme vyřízení.“

„Zamrzne,“ odpověděl Brent. „Přejdeme po ledu a nikdo nás nezastaví.“

„Kéž by ti ta naivní odvaha zůstala,“ vyhrkl rozzuřený Kyle. „Proč nepředáš velení O’Harovi?“

Texasan na Brenta pohlédl, a když černoch neodpověděl, zachmuřil se.

Brent nabíjel svou winchestrovku. Jeho prsty se pohybovaly pomalu a pečlivě. Šest nábojů strčil do zásobníku, sedmý do komory, pak vzhlédl.

„Co na to říkáš, Texasane?“ zeptal se O’Hary.

„Nic. Uděláme to, co řekneš, seržante. Ty máš velení nad zbytkem patroly.“

Náhle se ozvalo děvče, kterého už si ani nevšímali. „A kdybychom řeku přešli teď?“

Brent jí zkoumavě pohlédl do očí. „I kdyby strouha uprostřed zamrzla, tak by to nešlo. Musíme počkat, až zajde měsíc. Na sněhu bychom byli snadnými terči.“

„A kdybychom se pokusili probít po jednom?“ váhavě se zeptal Tatum.

„Pak by se nikdo z nás nedostal ani k řece,“ odpověděl O’Hara. „Naší jedinou šancí je zůstat spolu a pokusit se prorazit společně.“

Brent se sklonil, zvedl několik dek a hodil je dívce.

„Běžte vedle a pokuste se spát,“ klidně řekl. „Až přijde čas, probudím vás. Haycoxi, vystřídejte na hlídce Kylea. Vezměte si svůj kožich a pušku a čekejte tam, dokud vás nevystřídám.“

Očekával, že pistolník bude mít námitky, ale Matt Haycox si mlčky oblékl svůj kožich, vzal winchestrovku a odešel. O’Hara za ním zavřel dveře na závoru.

Mlčky čekali. Ticho.

Haycox již musel dorazit ke sněhovým valům.

Dívka tam ještě pořád stála s přikrývkami v rukou. Upřeně hleděla na Brenta. Teprve po chvíli se otočila a šla do sousední místnosti.

Jule, který stál u jednoho okna, hleděl za ní. V jeho propadlé tváři se objevil škleb. Olízl si rty, když pozoroval její štíhlé, ohebné tělo.

Pomyslel na Matta Haycoxe, který ležel venku ve sněhu a kterého od smrti dělila jen puška a šest kulek v ní. Nevěřil mu. Nevěřil ničemu z toho, co mu lovec lidí řekl. Haycox byl nemilosrdný nepřítel. Byl to pistolník a chladnokrevný zabiják.

Přesto se s ním musel vypořádat. Neměl jinou možnost. Musel ho zabít. Jinak by Haycox zabil jeho.

Kyle vytáhl cigaretu, zapálil si a potáhl. V tom hrozném, třeskutém mrazu, v té zatracené, vražedné temnotě byla cigareta čímsi živým, teplým – tak živým a teplým jako děvče vedle, od kterého ho dělily jen tenké dveře.

+ + + + +

Dokouřil cigaretu zhruba do poloviny, když si všiml, že ostatní usnuli. Pozvedl se. Byl vzrušený.

Honem si ještě jednou potáhl, načež odhodil nedopalek na zem, opatrně ho zašlápl a vstal. Číhavě tam stál, a pak se tiše vydal k místnosti, v níž stáli koně.

Rozhlédl se tam. Zadní stěna byla zčásti rozbitá. Nebylo by těžké udělat tam otvor, kterým by se dali provést koně.

Neslyšně vytáhl jednu lať a pohlédl k řece. Trhl sebou. Tmavá strouha uprostřed zmizela. Řeka zamrzla.

Jule Kyle odhodil lať a vešel ke koním. Tiše frkali, když je poplácal. Přišel k sedlům. Leželo tam jedno tmavé, stříbrem pobité sedlo Chelson-Cheyenne s těžkými třmeny. Sedlové brašny byly těžké, když je zvedl.

Rozepnul je a vytáhl těžký plátěný váček. Rychle ho rozvázal a vysypal si něco z jeho obsahu do dlaně. V dlani se mu zatřpytily zlaté pětidolarové mince. V tom váčku jich muselo být nejméně sto. Byla to odměna. Odměna za muže, kterého Matt Haycox dostal na šibenici.

Jule Kyle mince nasypal zpátky do váčku a ten strčil do sedlové brašny.

Tiše se vrátil do velké místnosti, a pak přišel k dalším dveřím. Neslyšně je otevřel, vešel dovnitř a zase zavřel.

Lampa ještě stále svítila. Memphis ležela přikrytá dekami u stěny a spala. Kyle cítil, jak se mu uvolňuj í nervy. Tiše přišel k dívce a sklonil se k ní.

V tom okamžiku otevřela oči. Viděl, že se bojí. Vytřeštila oči.

Kyle si prohlížel křivky jejího těla, jež se rýsovaly pod přikrývkami.

„Nemusíš křičet, děvče,“ tiše zamumlal. Potily se mu dlaně. „Chci si s tebou jen promluvit.“

Memphis na něho nechápavě hleděla. Zády byla přitisknutá ke stěně a už neměla kam couvnout. Rozhlížela se po místnosti a hledala možnost úniku.

„Poslouchej,“ zašeptal Kyle. „Ten, kdo odtud včas neuteče, padne do rukou Čejenům. Víš, co dělají s bílými ženami, které zajmou? Můžu tě odtud dostat. Já sám. Znám cestu, po které bychom mohli utéct. Stačí, když půjdeš se mnou. Můžu tě odtud dostat. Stačí, když řekneš jediné slovo.“

Natáhl po ní ruku. Pokusila se uhnout stranou, ale Kyle byl rychlejší. Chytil ji oběma rukama a přitáhl ji k sobě. Teprve nyní se probrala z šoku a pokusila se mu vytrhnout. Při tom ho poškrábala po tváři až k bradě. Hned v následujícím okamžiku ji však objal oběma rukama a přitiskl k sobě.

Přiblížil k ní tvář. Ucítila jeho dech a udělalo se jí špatně. Zaklonila hlavu tak, jak to jen šlo a vykřikla.

Náhle se otevřely dveře a narazily do stěny. Kyle děvče pustil a otočil se. Zachmuřil se, když na prahu spatřil Brenta Loomise. Chraplavě vykřikl a zatnul pěsti. Přikrčen hleděl na Brenta, který k němu kráčel.

„Ty zatracený pse!“ zabručel Kyle.

Sáhl do kapsy kabátu a vytáhl z ní nůž. Pět coulů dlouhá čepel se zaleskla v narudlém svitu lampy.

Memphis strnule stála u stěny. Stud a hněv jako by Kylea připravily o rozum.

„To musím být já, kdo tě naučí, jak se máš chovat, negře?“ zavrčel.

Brent viděl, jak se rozmáchl nožem. Udělal otočku a nůž prošel mezi jeho tělem a paží. Pevně Kyleovi stiskl ruku a pak ho udeřil pravou pěstí. Nůž spadl na zem.

Kyle zasténal a zašklebil se ještě víc.

V očích se mu zračil bezuzdný hněv. Zvedl hlavu a plivl Brentovi do tváře.

V následujícím okamžiku Kyle dostal ránu hřbetem ruky do tváře a svalil se na stěnu.

Svěsil hlavu a chvíli tam nehybně stál, pak zvedl ruku, utřel si ústa a uviděl na dlani krev. Pomalu sklonil ruku.

Jeho tichý, přidušený hlas zněl tak, jako když se dřou dva kameny o sebe. Pro Brenta to však znělo jako výstřel.

„Ty… ty ses opovážil uhodit bílého muže? Toto sis dovolil?!“

Brent sebou trhl, jako by ho někdo švihl bičem. Jeho hněv uhasí jako plamen hořící otepi. Svěsil ruce. Něco se v něm zlomilo a několik vteřin nebyl schopen přemýšlet, jednat nebo byť i jenom něco říct. Cosi, co bylo skryto hluboko v něm, se nyní projevilo se silou vulkánu. Osmadvacet let ty pocity potlačoval. Osmadvacet let mu říkali, že to musí snášet. Náhle, zničehonic, vynucená pokora zmizela.

Přes chlad se mu na čele objevil pot. Pokusil se něco říct, ale z hrdla se mu nevydrala ani hláska. Zmocnil se ho strach, jaký dosud nepoznal. Zatnul pěsti tak, že se nehty zaryl do masa.

Kyle na něho upřeně hleděl. „Uhodils bílého muže,“ opakoval. „Co na to chceš říct?“

Brent neviděl, co se děje kolem. Viděl jen oči Julea Kylea, všechno ostatní se rozplynulo v mlze. Když pak promluvil, ovládala ho síla, která byla cizí, ale mocnější než všechno ostatní.

„Prosím o odpuštění, pane!“ řekl.

Kyleovi se ve tváři objevil vítězoslavný úsměv. Toto chtěl. Zvítězil, zašlápl Brenta Loomise do bahna. V očích měl triumf.

Brent se zachvěl. Pomalu přišel ke Kyleovi, který na něho strnule, při vědomí své moci, hleděl a na jehož rtech byl pohrdavý úsměv.

„Pane, poprosil jsem o odpuštění, protože jsem se opovážil uhodit bílého muže,“ hrdelním hlasem řekl Brent. Znělo to rezignovaně. „Ale chci říct ještě něco a prosím vás, abyste mi věnoval ještě jednu vteřinu svého času. Déle to trvat nebude.“

„Jen do toho!“ řekl Kyle.

Brent bleskově přistoupil k němu. Šlo to tak rychle, že Jule Kyle neměl možnost ucouvnout. Brent ho chytil za bradu a zvedl mu hlavu tak, aby mu musel hledět do očí. Kyle zrudl a sípavě oddechoval. Brent mu sevřel hrdlo. Kyle bojoval, ale při každém jeho pohybu se Brentovo sevření jen zvýšilo.

„Velký bílý pane,“ tiše řekl Brent. „Měl byste vědět jen jedno, než ustoupím do bláta, abych vám udělal místo. Jestli se toho děvčete ještě jednou dotknete…“ Sáhl k revolverovému pouzdru a vytáhl pětačtyřicítku. Pak zvedl ruku a strčil Juleu Kyleovi hlaveň koltu do úst.

Memphis vykřikla, když viděla, jak mu strčil hlaveň na tři couly do úst. Kyle byl bledý jako stěna, v očích se mu zračilo rozrušení. S hlavní v ústech nemohl mluvit.

„Velký bílý pane,“ řekl Brent Loomis a téměř ho nebylo slyšet, Jestli svýma špinavýma rukama ještě jednou sáhneš na to děvče, strčím ti hlaveň do úst a zmáčknu to – to ti přísahám. Rozumíš?“

Pak hlaveň, která se Kyleovi orosila v ústech, vytáhl. Kyle se chytil za krk. Vrávoravě a nejistě přišel ke dveřím a musel se opřít o jejich rám. Potom vyvrávoral ven a zavřel za sebou dveře. Zvenčí se chvíli ozývaly jeho šouravé kroky, načež se rozhostilo ticho.

Brent hleděl na Dragoner, který držel v pravé ruce. Otočil ho hlavní dolů a strčil ho zpátky do pouzdra. Teprve potom pohlédl děvčeti do očí.

Memphis ještě pořád stála s vytřeštěnýma očima u stěny a hleděla na něho.

„Už se vás nedotkne, slečno,“ řekl. „Je mi to líto.“

„Díky,“ to bylo všechno, co řekla. Ještě stále byla ochromená strachem. Celá se chvěla.

Chvíli jí hleděl do očí, pak se otočil a šel ke dveřím. Když už měl ruku na klice, zavolala na něho. Zastavil se, otočil se a pohlédl na ni přes rameno.

„Ano?“

Cítil, jak se pomalu probírá z šoku. Zmocnil se ho podivný neklid. Zvenčí se ozývalo rytmické dunění bubnů. Bylo jasné, že už to bude trvat jen několik minut a rytmus se změní. Proto chtěl být venku u ostatních. A přesto – cosi ho zadrželo. Bylo to něco v dívčiných očích.

„Nechoďte pryč, seržante,“ řekla a najednou se jí rozechvěly rty jako dítěti, které má na slzy na krajíčku. Bojovala sama se sebou, chtěla se ovládnout. Podařilo se jí to však až po chvíli.

„Chci s vámi mluvit,“ zajikavě řekla. „Musím s někým mluvit. Musím mluvit. Zatím jsem s nikým nemluvila. Teď jste tu vy.“

„Já nejsem jiný než ostatní,“ opáčil. Jeho hlas zněl chraplavě a stroze. Příkřeji, než chtěl.

„I tak,“ rychle řekla. „I tak. Jste jiný než muži tam venku.“

Cítil, jak ho bodlo u srdce. „To je pravda,“ zamumlal. „Zapomněl jsem – nejsem bílý.“

„Tak jsem to nemyslela. A vy to víte. V naší situaci to nehraje roli.“

„Tam venku je pár chlapů, kteří to vidí jinak. Ti mi ani nepodají ruku, jako by měli strach, že se můžou zabarvit, že pak budou mít na ruce černý flek a někdo řekne: Jenom se podívejte, přítel negrů!“

„Proč jste tak zahořklý?“

Brent pustil kliku a přišel k ní. Ostruhy durango na jeho mokrých holínkách tiše cinkaly v rytmu jeho kroků. Dva yardy od Memphis se zastavil a klekl si. Bělma jeho očí byla náhle děsivě velká.

„Kdybyste vyrůstala na bavlníkových plantážích dole na Jihu, kdybyste vyrůstala obklopená nenávistí a mlčením a nevysloveným míněním okolí, které vám říká, co jste a co nikdy nebudete, nebyla byste pak zatrpklá?“

„To už přece skončilo…“

„To nikdy neskončí, dokud někdo nevymyslí prostředek, jímž by si člověk mohl změnit barvu pleti, když se narodí černý. Když nás Abraham Lincoln osvobodil, nebojoval proto, abychom se měli lépe, Memphis. Bojoval proto, aby se nerozpadla Unie. My jsme při tom byli vedlejší. Když se nenarodíš bílá, není úniku. Jsi stále na útěku. Říkají nám, že máme stejná práva jako všichni ostatní. Opravdu? Je to tak? Viděl jsem, jak v Atlantě pověsili jednoho barevného na lucernu – na veřejnosti – jen proto, že si hvízdl, když kolem prošla bílá žena. A nezapomenu na noci, kdy naše příbytky hořely, zatímco na prostranství stál hořící kříž a mezi chatami jezdili jezdci v bílých kápích a stříleli na všechny černochy, kteří vyběhli z hořících příbytků. Někteří raději uhořeli, než by se nechali zastřelit…“ Náhle si uvědomil, jak zní jeho hlas a že poprvé v životě dal někomu najevo, co cítí. Odmlčel se. Dolehla na něho únava a svěsil ramena.

„Nosíte insignie seržanta…“

„Ano, v setnině, do níž dali muže, které v žádné jiné setnině nechtějí. Pro takovou eskadronu je negr dobrý. Ale časy, kdy jsem všechno snášel, už jsou pryč. Ode dneška budu bojovat, dokud mě někdo nezastaví kulkou. Už nikdy, nikdy nepřestanu bojovat. Tato noc mi ukázala, že člověk má takovou hodnotu, jakou si zaslouží. Už nevěřím, že to záleží na barvě pleti. Můj otec tomu ještě věřil, když ho prodali na bavlníkovou plantáž u Atlanty. Ten ještě scházel z chodníku do prachu ulice a zdravil se skloněnou hlavou a smeknutým kloboukem, když kolem šel bílý muž. Bylo to pro něho samozřejmé, že je kus zboží. A byl hrdý na to, že má vysokou cenu, že je otrok, za kterého lze zaplatit víc, protože umí číst a psát. Nikdy by nepochopil to, že jsem bělocha udeřil do tváře. A přesto – dnes jsem to udělal a udělám to dnes a zítra a kdykoli, když ode mě někdo bude očekávat, abych sešel z chodníku a stál v prachu ulice jen proto, že je bílý a já ne. Člověk nic nedostane, pokud není připravený si to vybojovat a bránit. Ode dneška budu bojovat, protože vím, že jsem člověk.“

Upřeně na něho hleděla. „Ano, věřím vám, že to je pravda. Ale je těžké o něco bojovat, když k tomu člověk nemá dost sil.“

„Pro vás to nemůže být těžké,“ trpce řekl. „Vy jste se narodila jako bílá. Co člověk potřebuje víc?“

„Sílu,“ odpověděla, aniž by mu pohlédla do očí. „Sílu a odvahu a sebezapření. Byl jste někdy v saloonu?“

Mlčky přikývl.

„Znáte ženy, které zpívají v saloonech a popíjejí u stolů a u pultu s muži, které v životě neviděly?“

„Ano, to znám.“

„Já jsem jedna z nich. Možná jste mě dokonce někdy slyšel zpívat.“

Přitáhla k sobě deku, pokrčila nohy a opřela se bradou o kolena.

„Je ještě něco horšího než být černý a opovrhovaný bělochy.“

„Co?“ zeptal se a jeho hlas zněl chraplavě.

„Být bílá a opovrhovaná bělochy a vědět, co si myslí, vidět, jak se ostatní ženy otáčejí, když jdete kolem nich. Táhnout od města k městu a nikde nezůstat déle, než je nezbytně nutné. V žádném městě to nevydržíte dlouho, a pak je to tak hrozné, že uděláte všechno, jen abyste se odtud dostal pryč.“

„A vy jste s tou karavanou jela proto, abyste takové město opustila, že ano?“

„Ano.“

„Máte strach?“

Ano, řekly její oči, ale náhle se odmlčela. V očích měla slzy. Odvrátila hlavu stranou.

Pomalu natáhl ruku, chytil ji za bradu a otočil jí hlavu tak, že se mu musela podívat do očí.

„My všichni máme strach. Ale vy z toho vyváznete živá. Věřte mi. Jeden ze tří koní, kteří stojí vedle, je určený pro vás. Až přijde čas, tak vás vysadím do sedla a vy pojedete, dokud se kůň nezhroutí. Všechno bude dobré. Jule Kyle vás už nebude obtěžovat, Memphis.“

„Jeho se nebojím,“ odvětila. „Ale mám strach z Matta Haycoxe. Jde na mě hrůza z jeho očí. Jsou chladné a strnulé jako oči hada. Nenávidím muže jako je on, muže, kteří nosí revolver, aby jím zabíjeli. V saloonech, ve kterých jsem byla, jsem viděla zemřít mnoho mužů – zastřelili je pistolníci jako je Haycox.“

„Ani se vás nedotkne, Memphis,“ řekl a sklonil ruku. Náhle se narovnala a v následujícím okamžiku ucítil její rty na svých. Přitiskl ji k sobě a uvědomil si, že jsou mimo tento svět. Že už nikdy nebudou patřit k ostatním. Nebylo tam pro ně místo, ani pro něho, ani pro Memphis.

Opřela se tváří o jeho rameno. Cítil, jak se chvěje. Bylo to pro něho horší než smrt, protože smrti lze hledět do tváře a bojovat s ní do posledního dechu, toto však bylo zoufalství, které na něho dolehlo a vyrazilo mu dech, proti kterému se nemohl bránit, kterému byl vydán napospas.

Nic – ani on sám – už nebylo tak jako dřív, když začalo svítat. V tom okamžiku se jeho život změnil.

+ + + + +

Venku mrzlo, až praštělo. Vanul slabý vítr a pronikal mu kabátem. Zůstal stát u dveří, kde byla tma, a kde ho nikdo neviděl. Rychle si zvedl límec kabátu a vtáhl hlavu mezi ramena.

Vedle něho se otevřely dveře. Na sníh dopadlo světlo, dveře se však hned zase zavřely. Přišel k němu O’Hara. Slyšel jeho tichý dech a otočil se k němu.

„Chceš vystřídat Haycoxe, seržante?“ přidušeně se zeptal O’Hara. „Co jsi udělal s Kylem?“

Brent mu neodpověděl.

„To děvče, co?“ řekl O’Hara. „Řekls Kyleovi, aby od ní dal ruce pryč. Teď mě poslouchej: I ty od ní dej ruce pryč. Není to děvče pro tebe.“

„Myslíš?“ chraplavě se zeptal Brent.

„Ano, drž se svého. Bude pro tebe lepší, když na ni zapomeneš.“

„Ušetři mě dlouhých řečí,“ odpověděl Brent.

V tom okamžiku k nim přišel Matt Haycox a přitiskl se vedle nich do stínu.

„Ještě stále bubnují,“ řekl, celý rozechvělý zimou. „Myslím, že je načase, abychom přešli řeku.“

Stáhl si jednu rukavici a chtěl si zapálit cigaretu. O’Hara mu vyrazil sirku z ruky a zašlápl ji do sněhu.

„Zbláznil jste se?“ zvolal. „Jestli je tam na kopci Čejen, tak mu stačí jen namířit na plamének sirky.“

Potom se odmlčel a pohlédl na pistolníkovu ruku. Ve svitu hvězd se zaleskl prsten.

„Ten prsten znám,“ zamumlal O’Hara. „Patřil ďArcyům, nejbohatší a nejmocnější rodině v severní Georgii. Jak jste se k tomu prstenu dostal, Haycoxi?“

Pistolník se vytrhl. „Vyhrál jsem ho v kartách.“

V jeho hlasu byl zvláštní podtón. Rychle se otočil a zmizel ve srubu. O’Hara hleděl přivřenýma očima za ním.

„Vsadím se,“ řekl, „že muže, který kdysi nosil ten prsten, zakopali s kulkou v hrudi – a že ta kulka pocházela z Haycoxova revolveru. To je prsten Matthewa ďArcyho, nejstaršího syna ďArcyů. Byl to hráč. V Crystal Palace v Atlantě zastřelil dva muže, kteří prý podváděli v kartách. Potom Georgii opustil a nikdo už o něm nikdy neslyšel. Vsadím své boty proti kousku žvýkacího tabáku, že Haycox ďArcyho zastřelil.“

„Odkud to všechno víš?“ zeptal se Brent.

„Byly doby, kdy jsem se dobře znal s jeho sestrou Eileen. Ale nebyl jsem pro ni dost dobrý. A starý ďArcy na mě poštval jednoho pistolníka, který mě měl za pár set dolarů oddělat. Věděl jsem o tom. Takže jsem toho muže zastřelil v horách, když mě pronásledoval. Potom jsem se vrátil do Atlanty, shodil jsem ho před ďArcyho domem ze sedla a vstoupil jsem do armády.“

Odmlčel se, jako by toho řekl příliš mnoho, a pak se tiše zasmál. Nato se otočil a vrátil se do chaty.

Brent Loomis byl sám. Shrben přišel k malému sněhovému valu a ukryl se do muldy, kterou tam vyhrabal Haycox.

+ + + + +

Jule Kyle měl jen jedinou šanci. Jeho plán byl prostý, protože měl jen tuto jedinou šanci. Musel vše vsadit na jedinou kartu, protože příliš dobře věděl, že druhou příležitost nedostane.

Napjatě čekal, až ostatní usnou. Pak vstal, tiše jako stín. Sklonil se, odepnul si ostruhy z bot, strčil si je pod kabát, sáhl po sharpsce a opatrně se začal plížit kolem stěny ke dveřím místnosti, v níž stáli koně.

U dveří se na vteřinu zastavil a rozhlédl se po spáčích, kteří přikryti dekami leželi u stěn. Opatrně zmáčkl kliku, vyklouzl ven a zase za sebou zavřel. Pak pohlédl na koně, kteří k němu otočili hlavy.

Rychle k nim přišel a pohladil je po nozdrách. Nesměli zafrkat, jinak by byl ztracen.

+ + + + +

Matt Haycox otevřel oči a vyhlédl zpod okraje klobouku. Jeho pohled ulpěl na místě, ke měl ležet Jule Kyle. Místo bylo prázdné.

Teď už věděl, co ho probudilo.

Pod přikrývkami sáhl pravou rukou k revolveru a vytáhl ho z pouzdra, načež ze sebe shodil deky a tiše vstal. Ostatní dál spali.

Rychle přišel ke dveřím sousední místnosti, zastavil se a přitiskl ucho ke škvíře mezi dveřmi a rámem. Slyšel vrzání sedla a tiché kroky na prknech podlahy. Ztvrdly mu rysy ve tváři. Palcem natáhl kohoutek revolveru.

+ + + + +

Brent Loomis se náhle prodral z dřímoty. Byl ztuhlý. Ležel za sněhovým valem a před tváří se mu leskla hlaveň winchestrovky. Byl prokřehlý. Nevěděl, co ho probudilo, ani si neuvědomil, že usnul. Zatímco rukama šmátral po pušce, naslouchal. Náhle uslyšel tiché prasknutí, jako by se někde zlomilo prkno. Ozvalo se to od chaty.

Bleskově se převalil a zvedl hlaveň winchestrovky. Až na monotónní bušení bubnů nyní panovalo ticho. Nehybně ležel na levém boku a naslouchal. Čekal, zda se ten zvuk ozve znovu.

Kdesi –pravděpodobně na odvrácené straně chaty, zafrkal kůň. Slyšel dusání ve sněhu. V následujícím okamžiku se zpoza rohu objevil kůň. Někdo ho vedl za uzdu. Potom se zastavil, strčil nohu do třmenu a vytáhl se do sedla.

Bylo to vysoké sedlo Chelson.

Brent nyní měl tu tmavou postavu na mušce a už otevřel ústa, aby na muže zavolal. Svit hvězd byl příliš slabý na to, aby mu viděl do tváře, ale poznal ho podle toho, jak se pohyboval. Byl to Jule Kyle a kůň, na kterém seděl, byl morgan Matta Haycoxe.

V tom okamžiku se od chaty ozval tichý, ostrý hlas. „Kyle!“

Brent Loomis viděl, jak sebou Kyle trhl. Několik vteřin nehybně seděl v sedle a zdálo strnul. Pak rozzuřeně zařval na morgana. Valach se vzepjal a zakopal předníma do vzduchu. V následujícím okamžiku se v temnotě zablesklo. Třeskl výstřel z Kyleovy pušky.

Potom se zablesklo na místě, kde u stěny srubu stál Matt Haycox.

Brent ještě nikdy neviděl někoho střílet tak přesně a rychle. Třesk výstřelů se slil a několik vteřin se Haycoxovi bez přestávky blýskalo u boku. Stál tam široce rozkročen a pálil na Kylea, dokud kohoutek jeho revolveru nenarazil na prázdnou nábojnici.

Těžké kulky srazily Kylea ze sedla a jako slaměného panáka ho odhodily do sněhu. Morgan vyděšeně zařehtal a uskočil stranou. Pach střelného prachu a krve ho vyděsil. Nad sněhem se vznášely obláčky kouře.

Pak se otevřely dveře. Ven vyklopýtali O’Hara a Tatum. Za nimi se objevila Memphis.

„Kůň!“ vykřikl Brent, když morgan začal cválat kolem něho.

O’Hara se rozběhl a chtěl zvířeti odříznout cestu. Běžel sněhem a klel.

V tom okamžiku z kopce třeskly výstřely. Kolem nich vytryskl sníh.

„K zemi!“ zvolal Brent.

Pozdě.

Ve chvíli, kdy O’Hara chytil morgana za uzdu, se ozval náraz kulky do masa. Valach vykřikl téměř jako člověk a skácel se do sněhu. Texasan se pokusil uskočit stranou, ale už se mu to nepodařilo. Těžký valach se zřítil na něho a zatlačil ho do sněhu. Potom se převalil na jeho levou nohu a O’Hara tak nemohl uniknout. Kůň kopal kopyty. Kdyby O’Hara zůstal ležet pod jeho břichem, kopyta by ho zabila.

Pustil pušku a pokoušel se vytáhnout nohu zpod valacha. Se sténáním a hekáním jí trhal, ale nevysvobodil se. Okolo hvízdaly kulky a zarývaly se do sněhu nebo do koně.

Brent k němu přiběhl a vrhl se vedle něho do sněhu.

Čejeni vytáhli, ale tentokrát bez koní. Jako stíny se pohybovali po bílých svazích a za chůze stříleli. Blýskalo se, kulky se zavrtávaly do stěn srubu nebo do sněhu.

Art Tatum vykřikl, když ho jedna z kulek škrábla na hlavě. Po čtyřech se vrátil do srubu. Krev mu stékala do očí, téměř kvůli ní neviděl.

Brent opřel pažbu winchestrovky o hřbet koně a několikrát vystřelil na indiány. Jeden z nich se skácel do sněhu a chvíli se kutálel ze svahu. Potom Brent pušku odložil a chytil O’Haru za ruku.

„Zmiz!“ zvolal Texasan. „Už nohu nevytáhnu. Utíkej, dokud můžeš.“

U chaty třeskla Haycoxova winchestrovka. Střílel pomalu a přesně mířil. Čejeni zalehli a opětovali jeho palbu. Na sněhu byli vidět jako nejasné stíny. Pistolník mířil na záblesky výstřelů.

Jeden Čejen se postavil a tiše se skácel, když ho zasáhla kulka. Další se plížili dál.

„To se ti nepodaří,“ vyhrkl O’Hara. „Nech mi tu pušku a běž. Půl tuctu z nich vezmu s sebou, než mě dostanou.“

„Drž hubu,“ vyhrkl Brent. „Zapři se pravou botou o hřbet koně. – Teď!“

Napjal všechny síly, když Texasana pomalu vytahoval zpod mršiny. Po velkém úsilí se mu to podařilo. Brent zavrávoral a svalil se do sněhu. Převalil se na bok a sáhl po winchestrovce.

Nad valachem se objevil jeden Čejen. Brent vystřelil a rudoch rozhodil rukama a zavrávoral dozadu.

„Běž!“ vykřikl na O’Haru. Texasan okamžitě vyskočil, ale hned se zase skácel do sněhu. Jeho tvář byla zkřivená bolestí, oběma rukama se držel za levou nohu.

„Nemůžu!“ zvolal. „Noha mě neposlouchá, seržante!“

Brent zaklel, hodil mu pušku a vytáhl z pouzdra Dragoner. Potom se sklonil a přehodil si hubeného Texasana přes rameno. Zapotácel se, ale pak se rozběhl k chatě. Haycox ještě stále střílel z jednoho z oken a kryl jeho ústup. Kolem hvízdaly kulky, když kráčel k chatě.

Náhle dostal vražednou ránu do pravé nohy. Svalil se na zem. Čejenská kulka mu ustřelila podrážku. Ještě dvakrát vypálil na indiána, který k němu běžel s nožem v ruce. První ranou minul, druhou už ne.

Pak uslyšel dusot kopyt. Blížil se tam jezdec. Zvedl O’Haru, naložil si ho přes rameno a vydal se dál k chatě. Měl co dělat, aby Texasana unesl.

Náhle byl dusot blízko. Zastavil se a otočil se. Hnal se k němu jezdec s oštěpem v ruce. Dlouhé vlasy jen vlály.

Brent vystřelil, ale příliš pozdě. Rudoch už vrhl oštěp, když zmáčkl spoušť. Čejen spadl na krk svého koně.

Brent vykřikl bolestí, když se mu oštěp zabodl do levého stehna. Podlomila se mu noha a skácel se do sněhu. Trhal oštěpem, ale nepodařilo se mu ho vytáhnout.

Napůl šílený bolestí se převalil a poslední kulky v bubínku vystřílel na Čejeny, kteří k němu běželi.

Ležel jen pět kroků od chaty. Náhle ucítil, jak ho někdo vzal pod pažemi. Pak ho začal vléct dozadu. Něco mu říkalo, že to je O’Hara. Chtěl křičet, ale nešlo to. Měl vyschlá ústa. Viděl jen houpající se oštěp, který mu trčel z nohy.

Neomdlel. Celou cestu k chatě byl při vědomí, všechnu tu bolest prožil naplno. Z oken třeskly výstřely, když ho O’Hara pustil. Otevřely se dveře. Někdo vyšel ven. Byl to Tatum. Sklonil se k němu. V ruce držel sharpsku. Klekl si a vypálil přes něho. Potom rychle vytáhl kouřící nábojnici a vsunul do komory nový náboj.

Čejen, kterého už zasáhly dvě kulky, se plazil k pušce, která ležela na zemi. Tatum mu mířil na obličej. Třeskl výstřel a indián se zhroutil do sněhu jako loutka, které někdo přestřihl nitě.

Art Tatum byl bledý a chvěly se mu rty, ale bojoval. Ruce ho téměř neposlouchaly, když do komory dával nové náboje. Klečel tam však a střílel, aniž by se kryl. Kvůli strachu a nenávisti zapomněl na nebezpečí. Jeho výstřely Čejeny přiměly krýt se.

Mezitím O’Hara Brentovi roztrhl kalhoty, pak oběma rukama chytil oštěp těsně za hrotem, klekl si Brentovi na nohu a prudce oštěp vytrhl. Z rány vytékala krev.

Brent cítil na jazyku krev. Kousl se do rtu, aby nekřičel.

„Hoď mi sem pušku a vtáhni ho dovnitř, Tatume!“ vykřikl O’Hara.

Tatum ho poslechl, hodil mu sharpsku, vzal Brenta pod pažemi a vtáhl ho do chaty. Tam ho opřel o stěnu.

Venku si O’Hara klekl a nabil karabinu. Ovládl ho podivuhodný klid, když zvedl pušku. Tiše si pískal, jako by tak mohl ztlumit bolest, která zuřila v jeho rozmačkané noze.

Dvacet kroků před ním ze sněhu vyskočil Čejen. Zatímco běžel k O’Harovi, střílel ze spencerovky. Kulky se zarývaly těsně vedle Texasana do stěny srubu.

O’Hara ho nechal přiblížit se až na několik kroků, načež zvedl sharpsku a zmáčkl spoušť. Čejen tam několik vteřin vrávoravě stál, pak se mu podlomily nohy a skácel se k zemi.

Texasan se připlazil ke dveřím srubu. Levou nohu vlekl za sebou. Rychle se převalil přes práh a Tatum za ním zavřel dveře. Potom chtěl O’Harovi pomoct, ale Texasan ho odstrčil a pomalu vstal sám. Byl bledý jako stěna, z úst se mu však nevydrala ani hláska.

Najednou se rozhostilo ticho. Matt Haycox sklonil winchestrovku a nabil ji.

„Zmizeli,“ řekl tvrdým hlasem. „Pár jsme jich vyřídili. Ale ne tolik, aby to vzdali.“

„Ne, ti to nevzdají nikdy,“ procedil O’Hara mezi zuby. „Chtějí naše pušky a koně – a hlavně nás chtějí zohavit noži tak jako ostatní muže naší patroly. Je načase přejít řeku.“

Odmlčel se a rozhlédl se. Jen Haycoxovi a děvčeti se zatím zranění vyhýbala. Tatum si ovázal spánek šátkem.

Brent seděl se zavřenýma očima u stěny a po noze mu stékala krev. Skoro se nemohl hýbat, levá noha mu vypověděla poslušnost.

Otevřel oči. Viděl cynický úsměv na Haycoxově tváři.

„Proč se usmíváte?“ tiše se zeptal.

Pistolníkovi ztuhl úsměv na rtech.

„Ani jsem si to neuvědomil,“ odpověděl. Opřel winchestrovku o stěnu a zahákl palce za široký revolverový opasek. „Někdo by vás měl ošetřit, seržante.“

„Já to udělám,“ řekla Memphis. Muži se otočili a pohlédli na ni.

„Vy?“ V O’Harových očích se objevil neurčitý lesk.

„Proč ne?“

„Protože… protože…“

Odmlčel se. Náhle nevěděl, co má říct.

Matt Haycox to dořekl za něho: „Protože už nemáte moc času, Memphis. My dva – vy a já – teď opustíme srub. Vedle ještě stojí dva koně. Dva z nás mají šanci odtud uniknout. A to budeme my dva, Memphis.“

„Já s vámi nepůjdu, Haycoxi,“ řekla do ticha, jež se tam rozhostilo po pistolníkových slovech.

Pohlédl na ni a v jeho propadlé tváři se objevil jízlivý úsměv.

„Půjdete se mnou,“ řekl. Byl si zcela jistý. Její tvář mu ukázala všechno, co chtěl vědět. Měla strach a on věděl, že ten strach ji přinutí jít s ním. „Mám koně. Jáa jenom já – vás odtud můžu dostat. Nebo chcete padnout do rukou Čejenům?“

„Raději to, než abych uprchla s vámi,“ odpověděla, aniž by na něho pohlédla.

Přišla k Brentu Loomisovi, který je mlčky poslouchal, klekla si a začala ho ošetřovat.

Opatrně mu začala čistit okraje rány. Stáhla si z krku šátek, otevřela láhev s vodou, namočila cíp šátku a utřela jím krev. Brent dotek téměř necítil.

Haycox se zašklebil.

„Chcete tu zůstat kvůli němu?“ zeptal se a bradou kývl na Brenta Loomise. Jeho hlas byl chraplavý hněvem. „Chcete riskovat život kvůli černochovi? Nebuďte hloupá, Memphis. Až se rozední, neproklouzne odtud ani myš. Venku stojí koně. To, co vám nabízím, vám nemůže nabídnout nikdo jiný: život.“

Rychle k ní přistoupil a pokusil se ji zvednout. Bránila se a vytrhla se mu. Celá rozechvělá stála vedle Brenta, který pod kabátem sáhl levou rukou po revolveru.

Haycox to viděl, ale než mohl sáhnout po svém koltu, uslyšel za sebou cvaknutí kohoutku. Ohlédl se.

O’Hara se ramenem opíral o stěnu a v rukou držel sharpsku. Mířil jí lovci lidí na hlavu a ukazováček měl na spoušti. Zřetelně mu vystoupily šlachy na ruce.

„Nechte ten revolver být. Než byste ho tasil, koupil byste to do hlavy,“ řekl. „Venku jste mluvil s Julem Kylem, Haycoxi. Chtěl jste, aby vám ukázal cestu. Ale nevěřil vám – a ani já vám nevěřím. Teď jste na řadě vy, Haycoxi. Stačí jen, abyste sáhl po koltu. Kvůli vám jsme přišli o jednoho koně a to znamená, že jeden z nás ztratil šanci. Naše naděje se zmenšily. Teď už můžeme uniknout jen dva.“

Brent Loomis tam ležel se zatnutými zuby a těkal pohledem mezi Haycoxem a Texasanem. Pod kabátem vytáhl revolver z pouzdra a držel ho tak, že ho ostatní neviděli. Kvůli bolestem, které se mu valily tělem s každým tepem, téměř nemohl mluvit.

Přesto řekl: „Nechte ho jít, když chce. Ať si vezme jednoho z koní a zmizí.“

„Ty ho chceš nechat běžet?“ nechápavě se zeptal O’Hara. „Proč zrovna jeho?“

Matt Haycox upřeně hleděl na Brenta.

„Dobrá, půjdu. Ale ne sám.“ Ukázal na Memphis. „Ona půjde se mnou.“

„Chceš jít s ním?“ zeptal se Brent.

Nedíval se na ni, ona však věděla, že myslel ji. Nemohl tím mínit nikoho jiného. Zavrtěla hlavou.

„Chci zůstat tady. Buďto půjdu s vámi, nebo vůbec.“

Brent vzhlédl na Haycoxe.

„To je odpověď. Vezměte si koně a jeďte za řeku.“

Pistolník pootočil hlavu a pohlédl na dívku. Měl tak pevně sevřené rty, že vypadaly jako bílá, tenká čárka.

Brent náhle vycítil, jak se Haycoxovi hlavou honí myšlenky. Chtěl to děvče. A nebyl zvyklý se vzdávat.

Náhle se uvolnil. Cítil, jak ho instinkt varoval. Věděl, že lovec lidí nyní dospěl k rozhodnutí. Váhavý úsměv byl jen maskou, za kterou se skrýval.

Loomis pod kabátem sevřel pažbu revolveru. Bolest v noze na vteřinu polevila, když pozoroval Haycoxe a čekal.

„Tak dobrá!“ řekl lovec lidí a přikývl. „Půjdu sám. Vezmu koně a opustím chatu.“ Prohlížel si Brenta Loomise, až jeho pohled ulpěl na místě, kde Brent pod kabátem držel revolver.

Potom se otočil, jako by chtěl jít pro koně. A pak šlo vše ráz na ráz. Věděl, že Brent drží v ruce kolt a že O’Hara je se svou sharpskou taky připravený, přesto si věřil. Vsadil vše na jednu kartu – na svou rychlost s koltem.

Udělal krok dopředu, v následujícím okamžiku se bleskově otočil a pravou rukou trhl k revolveru. Sevřel jeho pažbu, vytáhl jej z pouzdra a namířil na Brenta.

Strčil ukazováček do lučíku spouště, ale už se nedostal k tomu, aby vystřelil, protože v okamžiku, kdy se prstem dotkl spouště, ho Brent zastřelil.

Ani se nepokusil vytáhnout kolt zpod kabátu. Jenom zvedl jeho dlouhou hlaveň a pak pálil tak rychle, jak to jen šlo. Pod modrým kabátem se blýskalo. Celá chata se otřásala.

Vystřelil celkem třikrát a pokaždé zasáhl. Kulky Matta Haycoxe otočily a odhodily na stůl.

Ještě v pádu vystřelil, ale kulka se jen zaryla do podlahy. Skácel se na židli, která se pod jeho váhou rozlomila, a zůstal ležet mezi jejími troskami.

Brent vytáhl kolt zpod kabátu. Přes kouř, který stoupal z hlavně, pozoroval, jak se Haycox snaží převalit, už se mu to však nepodařilo.

Přikulhal k němu O’Hara. Odkopl revolver, sklonil se a pomalu pistolníka otočil na záda.

Haycoxovi jiskřilo v očích. Na rtech měl krev.

„Jste idiot, Haycoxi,“ vyhrkl Brent. „Právě jste propásl svou šanci.“

Pistolník naklonil hlavu a pohlédl na Brenta. Ještě stále měl v očích nenávist. Ztěžka se otočil k O’Harovi.

„Ten prsten!“ hlesl a zvedl ruku. „Jestli… se někdo… z vás… odtud… dostane… tak ten prsten… přivezte Johnu d’ Arcymu. Řekněte mu… že jeho syn… nezemřel… u karetního stolu…“

„D’Arcy!“ O’Harův hlas byl tichý. „Matthew ďArcy. Ty jsi Matthew ď Arcy?“ Haycox na něho pohlédl a začal mumlat cosi, co nikdo neslyšel. Potom mu ochable klesla hlava a zůstal strnule ležet.

O’Hara ho pustil.

„To byl Matthew ďArcy,“ zamumlal. „Hráč, lovec lidí a pistolník.“

Art Tatum do ticha řekl: „Teď jsme už jenom čtyři.“

Brent vzhlédl. „Špatně počítáš, chlapče. Jste jenom tři. Já se v sedle neudržím. Spadl bych z koně, ještě než byste dorazili k řece.“

Memphis na něho hleděla s tichým zděšením. Zdálo se, jako by jí došlo, co tím chtěl říct a klid, se kterým ta slova pronesl, ji ochromil.

„Já tě tu nenechám,“ vyhrkla. „Bez tebe nikam nepůjdu.“

„Na tobě to nezáleží,“ řekl a strčil pětačtyřicítku zpátky do pouzdra. „Ale o jedno tě ještě prosím. Ovaž mi nohu, jinak vám moc nepomůžu. Jsem tak jako tak vyřízený, ale s dobrým obvazem ještě něco zvládnu. Stačí mi dobrý obvaz, puška a hrst nábojů.“

„Vzdal ses nějak moc rychle, seržante,“ řekl O’Hara. „Věděl jsem, že až půjde do tuhého, tak se vzdáš.“

Brent se usmál. „Odkdy si o mě děláš starosti, Texasane?“

„Starosti? Ne.“ O’Hara se na něho zašklebil. „Nedělám si starosti. Ale věděl jsem, že se vzdáš. Viděl jsem muže, kteří s půltuctem kulek v těle ujeli spoustu mil. Ale to byli běloši.“

„Myslíš, že mě tím dostaneš do sedla? Museli byste mě přivázat, a kdyby obvaz prosákl, prozradila by nás krev ve sněhu. Takto nemáme šanci, Texasane.“

O’Harovi ztvrdly rysy ve tváři. Věděl, že Brent Loomis má pravdu. Pokud dva z nich měli mít šanci, pak jen tehdy, kdyby se nezdržovali s raněným. Byl by pro ně přítěží.

„Měl bys být rád, že už dál nemůžu, Texasane,“ zamumlal Brent, zatímco Memphis mu provizorně ovazovala nohu. „Teď převezmeš velení nad oddílem, i když to je kromě tebe už jen Art Tatum. To jsi přece chtěl. Jenže i teď jeden přebývá.“

„Ne, já zůstanu tady,“ namítla Memphis. „Neodejdu.“

Brent zatnul zuby. Když bolest polevila, rychle řekl: „Texasane, tam venku leží Haycoxův kůň. Běž se tam podívat, jestli v jeho sedlových brašnách není pár cigaret nebo whisky. Pomohly by mi.“

„Jestli něco najdu, přinesu to, seržante,“ přikývl O’Hara. „Tatume, pojď se mnou, budeš mě krýt, jestli se objeví Čejeni.“

Ještě jednou pohlédl na Brenta a zdálo se, že chce něco říct, potom se však rychle otočil a šel ven. Tatum ho následoval. Zavřely se za nimi dveře.

Brent naslouchal dusání ve sněhu a pak pohlédl na dívku, která byla skloněná k jeho noze a prokřehlýma rukama mu utahovala obvaz.

„Poslouchej, Memphis,“ tiše řekl. „O’Hara vás převede přes řeku.“

Pohlédla na něho. V očích měla strach.

„Neodejdu,“ řekla.

„Ale ano! O’Hara vás dostane přes řeku. Jste tři a máte jen dva koně. Budete se muset střídat. Ale jestli vás někdo může dostat z tohoto pekla, pak jenom ten zatracený Texasan. On Tanečníky s duchy zná. Čejeni si budou myslet, že jsme ještě všichni v chatě. Neulehčím jim to.

A když budu mít štěstí, zadržím je, dokud řeka uprostřed nerozmrzne. Budete mít pět nebo šest mil náskoku – nejméně, To vám musí stačit. Ještě si o tom s O’Harou promluvím. Ale teď mi musíš slíbit, že s nimi odejdeš.“

„Ne, nikam nepůjdu, pokud tu zůstaneš.“ Vyhrkla to rychle a zajíkavě, jako by měla strach, že by jí mohl skočit do řeči. „Nechci se vrátit do saloonů. Teď už ne. Proč bychom nemohli zůstat spolu?“

„Jsou věci, které nejsou možné, Memphis. Ty jsi bílá a já ne. Mohli bychom utéct třeba na kraj světa, ale nikde by nám nedali pokoj. Ty můžeš jít někam, kde tě nikdo nezná. Mě znají všude.“

„To jsme se setkali jen proto, aby hned všechno skončilo?“ zeptala se.

„Jsou věci, které trvají jen krátký okamžik. Ale tento okamžik převáží všechno ostatní. To, co bylo, už nám nikdo nevezme. Mysli na to.“

„Mohli bychom z tyčí a přikrývek vyrobit nosítka a pověsit je mezi koně.“

„To bychom mohli rovnou zůstat všichni tady a čekat na Čejeny.“

„Neopustím tě. Nemůžeš mě k tomu přinutit. Jsi jediný člověk, který ke mně byl hodný. Ty nejsi jako ostatní, kteří si mě koupili. Bez tebe neodejdu.“

„Neztěžuj mi to, Memphis. Můžu vám pomoct, když budu vědět, že každý náboj, který budu mít, je kousek šance pro tebe. Když budu vědět, že jsi za řekou, a že je s tebou O’Hara, tak pro mě to ostatní už nebude problém.“

„Pomysli na to, co by to pro mě znamenalo, kdybych tě musela opustit. Jenom na to pomysli.“

„Celou dobu nemyslím na nic jiného. Ale teď musíš udělat to, co ti říkám.“

„Bude pro mě lepší, když zůstanu s tebou. Už jsem doufala, že se nikdy nerozdělíme. Potkala jsem spoustu lidí, víš? Hrozně moc lidí. Ale všichni byli jako stíny. Jenom ty nejsi stín. Ty jsi opravdový muž. Vždycky jsem věděla, že jednou…“

„Memphis,“ řekl. Vzal její tvář do dlaní a pohlédl jí do očí. „Teď mě dobře poslouchej. Byli jsme součástí jedné patroly. Za řekou projíždějí další patroly. Od vypuknutí povstání Tanečníků s duchy jezdí podél řek, železnic a dostavníkových cest silné patroly, které je mají chránit před Siouxi a Čejeny, kteří uprchlí z rezervací. Najděte za řekou patrolu a pošlete ji sem. Když budu mít štěstí, do té doby se udržím. Mám dvě pušky a nejméně padesát nábojů. Tři nebo čtyři hodiny se s tím ubráním.“

Cítil, jak mu po zádech stéká pot. Bolest v noze polevila, zato ho však začal trápit strach. Zoufale se snažil ji přesvědčit, že musí odejít.

Věděl, že za řekou na žádnou patrolu nenarazí. Když vypuklo povstání v rezervaci, byly všechny patroly staženy do Fort Mead.

Jeden Oglala, který pracoval pro armádu jako zvěd, jim tuto zprávu přivezl před dvěma dny. Den předtím, než byli přepadeni v kopcích, našli ve sněhu jeho nahé tělo propíchnuté oštěpem. Byli jediným oddílem, který byl mimo hradby Fort Mead.

Věděl však, že pokud ji nepřesvědčí za pomoci lži, nepovede se mu to nijak. Musel jí dát něco, k čemu by se mohla upnout.

+ + + + +

Zatímco Tatum ležel s puškou v rukou za mršinou koně, otevíral O’Hara prokřehlými prsty sedlové brašny. Chvatně je prohledal. Našel malou, postříbřenou lahvičku v koženém obalu. Strčil si ji pod kabát a další věci, které tam našel, hodil do sněhu.

Tatum zvedl hlavu. Uviděl váček s tabákem a rychle si ho vzal.

O’Hara vzhlédl a přivřenýma očima pohlédl na Tatuma.

„Dej sem ten tabák, chlapče,“ řekl a natáhl k němu dlaň.

Tatum se nejistě a nedůvěřivě usmíval, když vrtěl hlavou.

„Dej seržantovi whisky, Jeffe,“ řekl. „To mu přece musí stačit. Tabák si necháme. I my ho přece potřebujeme. Nebudeme to mít lehké, až se dostaneme za řeku.“

„Nevíš, co říkáš. Jestli se odtud dostaneme – jestli se odtud dostaneš, aniž by tě Čejeni nebo Siouxové podřízli – pak jen proto, že Loomis tu zůstane a bude nám krýt záda. Takže mi dej tabák, chlapče.“

„Sakra, stačí přece, když mu dáš whisky. Už jsem nekouřil, ani nepamatuju.“

„A on už nebude kouřit nikdy. Ty máš před sebou ještě spoustu cigaret. Dej mi ten tabák, Tatume, nebo…“

Art Tatum zatnul zuby. Pocítil neodolatelnou touhu po cigaretě. V té chvíli Loomise a O’Haru nenáviděl, protože stáli mezi ním a cigaretou. Už několik dnů nekouřil. Bezděky se odplazil od O’Hary jako kojot, který ve sněhu našel kořist a nyní si ji musí ukrýt před silnějším vlkem, aby mu ji nevzal.

O’Hara se plazil za ním a potom se na něj vrhl. Svou váhou ho zatlačil do sněhu. Tatum hekal a snažil se ho ze sebe odvalit. Nepovedlo se mu to. O’Hara mu vykroutil z rukou pušku, načež Tatuma chytil za límec a zvedl ho. Jeho dech se vznášel mezi nimi.

Texasan zvedl ruku a chtěl Tatuma udeřit do tváře.

„Ne, Jeffe,“ vyhrkl mladík. „Dám ti ten tabák.“

Vytáhl ho zpod kabátu a hodil ho vedle sebe. Když ho O’Hara pustil, odplazil se yard od něj a chytil se za krk.

„Děláš kvůli tomu příliš velký cirkus. Přitom je to jenom černoch…“

O’Hara zvedl váček s tabákem a strčil ho do kapsy, kde už měl láhev s whisky.

„Ano, chlapče. Je to negr. Ale je to muž. A tím se ty teprve musíš stát. Udělal bych to samé, co on. Horší je, že ta žena od něho nechce pryč.“

„Takových jako ona jsou tisíce,“ pohrdavě řekl Tatum, který ještě nestrávil ztrátu tabáku.

„Mýlíš se. Pro Brenta Loomise je jen ona. Myšlenka na ni a na to, jaké by to s ní mohlo být, mu možná ulehčí umírání. Ví, že musí zemřít. Buďto sám, nebo s námi. A rozhodl se, že zemře sám. Ale předtím bude bojovat do posledního náboje, aby nám získal čas.“

„Vždycky jsem si myslel, že mezi námi je ještě jeden člověk, který Loomise nenávidí tak jako Jule Kyle. A to ty. A vím, že mnozí z nás přemýšleli stejně jako ty. Měl bys být rád, že ti teď nestojí v cestě. Možná ti vrátí seržantské krokve, jestli se odtud dostaneme. Řeknu, že to byla jen tvá z,ásluha, že jsme to zvládli.“

O’Hara si vzal sharpsku a dloubl její pažbou Tatuma.

„Kdybych nevěděl, že jsi šílený strachem, tak bych teď řekl, že jsi špinavá, malá krysa, Tatume. Dělej, musíme zpátky.“

Chtěl se proplazit kolem Tatuma, ale ten ho chytil za ruku. „Opravdu chceš tu ženu vzít s sebou?“

„Co sis myslel?“ odpověděl O’Hara.

„Víš, že máme jenom dva koně…“

Texasan se převalil na bok. „Nedůvěřuješ mi, chlapče. Myslíš, že si to rozmyslím, že možná do Herefordu přijedu sám s tou ženou, bez jezdce Tatuma. Že tam řeknu, že tě po cestě Čejeni srazili ze sedla a už ti nebylo pomoci. Je to tak? Nu?“

Tatum neodpověděl.

„Tak přece jenom jsi krysa,“ s úsměvem řekl O’Hara. „Jak rychle se z člověka stane krysa, když dostane strach. Buď bez obav. Nenechám tě tu. Nevlekli jsme tě sem tak dlouho jen proto, abychom tě teď nechali chcípnout.“

Dál se plazil sněhem jako velký tmavý brouk a Tatum ho následoval. Každým okamžikem očekával, že padne výstřel. Ale dorazili až do srubu a rychle vklouzli dovnitř.

O’Hara si klekl k Brentovi a vytáhl z kapsy tabák a whisky.

„Tabák na padesát cigaret a čtvrt litru whisky.“Brent otevřel láhev a čichl si k ní.

„Bourbon,“ řekl a napil se. Ostrá, po kouři vonící whisky mu protékala hrdlem. Do očí mu vhrkly slzy.

„Dobrá. To mi stačí. Podej mi mou winchestrovku a pak tu, co patřila Haycoxovi. Jeho kolt si můžeš nechat. Ale pušku chci. A potom mi dej všechny náboje, které můžeš postrádat, a pomoz mi ke dveřím. Nemůžu střílet z okna, nemůžu stát.“

„Řekla jsem mu, že bychom mohli vyrobit nosítka a pověsit je mezi koně…,“ rychle řekla Memphis.

O’Hara na ni pohlédl. Brentovi neuniklo, jak se mu napjaly rysy ve tváři. Texasan neodpověděl. Vzal obě winchestrovky, načež se s nimi vrátil k Brentu Loomisovi, opřel je vedle něho o stěnu a hodil vedle něho nábojový opasek. Pak vzal Haycoxův revolver, Smith & Wesson Russian ráže 44, a strčil si jej za opasek kalhot.

Celou dobu mlčel.

Memphis, která klečela vedle Brenta, sledovala každý jeho pohyb vytřeštěnýma očima.

„Musíme přece něco udělat!“ vykřikla mu náhle do tváře. „Nemůžete přece připustit, aby…“

Náhle se odmlčela, jako by se zalekla toho, co chtěla říct.

Brent dal náboj do zásobníku winchestrovky a uhnul O’Harovu pohledu. Cítil dívčino zoufalství.

Chvatně vytáhl z poutek opasku další náboje a strčil je do zásobníku. Potily se mu dlaně. Nebyl schopen slova, sáhl však po láhvi a ještě jednou se napil. Musel si trochu whisky nechat, aby jí utlumil bolest, až přijde.

„Přestaň!“ řekl náhle, aniž by to chtěl.

„Nemá smysl o tom žvanit. Půjdeš spolu s O’Harou a Tatumem. Měla by ses připravit. Obleč si kabát a přes ramena si přehoď deku. Pak běž a pomoz Tatumovi osedlat koně. Za hodinu začne svítat. Musíte se dostat na druhý břeh, ještě než se rozední.“

O’Hara přikývl a otočil se. Memphis vyskočila a postavila se mu do cesty.

„Chcete ho tu nechat. Páskoval kvůli vám život, pane O’Haro, když vás nesl do srubu. Už jste na to zapomněl? Kdyby vás nechal ležet ve sněhu, tak by Čejeni oddělali vás a on by byl v pořádku a mohl by jít s námi. Můj Bože, kéž byste to tak namísto něho koupil vy.“

„Držte hubu!“ zavrčel O’Hara.

V jeho očích zajiskřilo.

„Ó ne. Tak snadné to se mnou mít nebudete. Proč tu nenecháte i mě? Pak byste měli dva koně a dostali byste se do bezpečí. O to vám přece jde. Och, jste tak zbabělí, tak ubozí. Chcete ho nechat ve štychu.“

O’Hara se pootočil a chytil ji za ruku. Přitáhl ji k sobě, otevřel dveře vedlejší místnosti a dostrkal ji tam.

Brent nedbaje na své zranění vstal.

„O’Haro!“ vykřikl.

Pokusil se udělat ještě jeden krok, ale okamžitě se mu podlomila noha. Svalil se na stěnu a sklouzl po ní na podlahu, zatímco Texasan za sebou zavřel dveře a zasunul závoru. Brent vzlykl, pohlédl na dveře a zatnul pěsti.

Za dveřmi O’Hara přitiskl Memphis zády ke stěně a držel ji tak, že se na něho musela dívat. Pokusila se mu vytrhnout, ale nepovedlo se jí to.

Počkal, až se uklidní, a pak řekl: „Teď mě dobře poslouchejte. Přestaňte mu to komplikovat, Memphis, nebo jak se jmenujete. Ví, že je vyřízený. Každý v jeho situaci by to věděl. A vy a já a Tatum to víme taky. Jestli tu zůstane, tak jen proto, že chce, abyste vyvázla. Teď je tím, čím chtěl být vždycky: člověkem. Byl by teď člověk, i kdyby měl fialovou kůži. Teď je nezávislý na tom, co si o něm myslí druzí. Teď už je jen člověk. Chápete to? Ví, že musí zemřít, buďto sám nebo s námi. Když ho vezmeme s sebou, tak nebudeme dost rychlí, abychom Čejenům unikli. Ví velice dobře, co dělá. Chcete mu ten triumf vzít? Chcete mu teď toto všechno zničit? To je všechno, co ještě má. A já nedovolím, abyste zničila jeho hrdost, protože to je to jediné, co mu ještě zbylo.“

„Musí to být?“

Pohlédl jí do očí a přikývl.

„Ano,“ tvrdě odpověděl. „Ano, musí to být.“

+ + + + +

Brent Loomis viděl, jak O’Hara děvče dostrkal do místnosti. V tom okamžiku bolest v noze necítil. Díval se na dívku, na její tvář a rty. Očekával, že něco řekne, O’Hara ji však rychle přivedl do místnosti s koňmi a kývl na Tatuma. Zavřel za ním dveře, pak si promnul obličej a přišel k Brentovi.

„Máš všechno?“ chraplavě se zeptal. „Jestli ještě něco potřebuješ, seržante, tak to řekni teď, protože za pár minut už tu nebudeme.“

„Mám všechno, co potřebuju,“ zamumlal Brent. „Vezmi Memphis do Herefordu, Texasane. Cesta nebude jednoduchá, protože i na druhém břehu budou bandy Tanečníků s duchy.“

„S tím si nedělej starosti, seržante. Přivedu ji do Herefordu. Pak se vrátím pro tebe. Do setmění jsem zpátky. Dostaneme tě odtud.“

Brent hleděl na dveře, za kterými byla Memphis.

„Jistě,“ chladně řekl, načež vzhlédl na O ‚Haru, který stál nad ním, a dodal: „Nevzdal jsem se, Texasane. Štval jsi mě zbytečně. Chtěls, abych to vzdal. Ale čekal jsi zbytečně.“

„Ano, čekal jsem marně,“ přidušeně řekl O’Hara. Stáhlo se mu hrdlo. „Jsi tvrdý chlapík, seržante. Vsadím se, že až se vrátíme, tak tu budeš sedět s whisky a cigaretami.“

„Jsi zatracený jižanský žvanil, Texasane. Mohl jsi mi aspoň říct: Jednal jsi správně, seržante.“

O’Hara zvedl svou sharpsku a opřel se o ni. Ještě stále ho příliš neposlouchala noha.

„Ještě se dožiješ pravnoučat, seržante. A na nich už nikdo nepozná, že mají v žilách černou krev. Teď musíme jet, jinak to nezvládneme.“

Brent natáhl ruku a chytil ho za nohu. „Pověz mi ještě jedno, Texasane. Co můžu znamenat pro bílou ženu? Můžeš mi na to odpovědět? Ale řekni mi pravdu.“

„Dokud je na tomto břehu, tak pro ni znamenáš všechno, seržante,“ odpověděl O’Hara. „Co bude, až se dostane za řeku, říct nemůžu. To nemůže říct nikdo. Nechtěla tě opustit, ale…“

Odmlčel se a ve tváři se mu náhle objevil napjatý výraz. Sevřel pažbu pušky.

„Jsou nad námi, seržante,“ zašeptal. „Slyšíš je na střeše?“

Brent vzhlédl. Střecha, která byla pokryta drny, se poněkud prohnula. Mezi latěmi propadávala hlína, dopadala mu před boty.

Sáhl po winchestrovce a odjistil ji. Hlína se sypala stále víc a jedna z latí zavrzala pod váhou některého z Čejenů.

„Je načase odtud zmizet,“ vyhrkl Brent, když se otevřely dveře a přišla tam Memphis. Za ní kráčel Tatum, který za uzdu vedl oba osedlané koně. „Jakmile budete venku, střílejte na střechu. Srazte je z ní kulkami.“

Tatum pustil koně a zvedl dvě sharpsky. Chtěl je strčit do sedlových pouzder.

Memphis strnule stála mezi koňmi a upřeně hleděla na Brenta. Pomalu se rozplakala.

„Pospěš si, Tatume!“ vyhrkl Loomis.

Věděl, že nesmí připustit, aby se Memphis přestala ovládat. Musela se do té doby dostat do sedla. Chtěl, aby unikla, na nic jiného nemyslel.

„Ne!“ tiše zašeptala. „Ne! Ne. Já nemůžu… Nemůžu…“

Udělala krok k Brentovi, pak druhý. V tom okamžiku se latě s praskáním prolomily. Spolu s drny, kusy dřeva a hlínou se dolů zřítil jeden indián. Dopadl na všechny čtyři a okamžitě vyskočil na nohy.

Brent zvedl winchestrovku. Čejen, který byl přes třeskutý mráz až na bederní roušku a mokasíny nahý, se vrhl na Arta Tatuma, který mu stál nejblíže. Jeho tmavé tělo bylo pomalováno bílou barvou. Tatum se rozmáchl puškou.

Ocel křísla o ocel, když hlaveň coul od Tatumova krku odrazila čepel nože.

Brent mu vystřelil na záda a kulka Čejena zasáhla mezi lopatky. Jako postřelený vlk se vrhl proti jednomu z koní a chytil se jeho podbřišníku. Zvíře ucouvlo a koplo ho.

Brent zvedl winchestrovku a začal střílet do otvoru ve střeše, kterým byly vidět blednoucí hvězdy.

„Ven!“ zvolal O’Hara, který oba splašené pinty chytil za ohlávky.

Pustil pušku a vytáhl z pouzdra kolt. Potom kopl do dveří a vyvedl koně ven.

To poslední, co Brent uviděl z Memphis, byla její tvář s vytřeštěnýma očima. Šeptala jeho jméno. Pak ji Tatum vystrčil před dveře a hned nato zmizel sám.

Slyšel tlumený třesk armádních karabin. Jako omámený seděl s koltem v ruce u stěny a hleděl na otevřené dveře. Koně řehtali a pak uslyšel dusot, který se vzdaloval směrem k řece.

Ztěžka se převalil na bok a připlazil se k otevřeným dveřím. Chtěl je zavřít. Náhle uslyšel výstřel, který padl těsně u chaty, a vzdálenější palbu. V následujícím okamžiku se tam Připotácela postava v modrém kabátě, pootočila se a skácela se na práh. Brent z ní viděl jen modrý kabát. Potom muž zvedl hlavu a Brent pohlédl do tváře Jeffa O’Hary.

Texasan se přeplazil přes práh. Jeho tvář byla zkřivená bolestí. Kopnutím zavřel dveře, připlazil se ke stěně a opřel se oni.

Brent na něho upřeně hleděl. „Ty jsi nejel s ostatními? Proč ne?“

O’Hara se chytil za břicho. Mezi prsty mu vytékala krev.

„Měli jsme jen dva koně, seržante,“ hlesl. „Na to bys neměl zapomenout. Jen dva z nás měli šanci. Ti zavšivení Čejeni umějí střílet lépe, než jsem myslel. Minimálně jeden z nich mě trefil, když jsem zastřelil toho, který na mě chtěl skočit ze střechy. Vypadá to, že už se odtud nedostaneme. To je to nejhorší místo, kde by chtěl člověk zhebnout, seržante. Podej mi whisky, než naposledy zaútočí.“

Brent mu hodil láhev. Texasan ji odzátkoval, a pak tam seděl se zavřenýma očima, opíral se o stěnu a sténal bolestí.

„Dobrá,“ hlesl po chvíli. „Kdybys měl ještě jednu cigaretu…“ Brent ubalil cigaretu, zapálil ji a podal mu ji. O’Hara kouřil se zavřenýma očima.

„Tatum a děvče jsou za řekou,“ řekl po chvíli s cigaretou v ústech. „Udělali jsme všechno, co se udělat dalo. Teď nám ještě zbývá trocha času, než z kopců přijedou Čejeni. Neusnadníme jim to, seržante. Postaráme se o to, aby na každém yardu po cestě sem ležel jeden z nich.“

Otevřel oči a ve tváři se mu objevil jízlivý úsměv.

„Myslel jsem si, že raději budeš bojovat venku než po mém boku,“ odpověděl Brent.

„Přesně to jsem i chtěl. Ale pak jsem dostal chuť na whisky. Nedalo se to vydržet. Víš, že člověka může touha po bourbonu a po cigaretě dovést k šílenství? Ještě pořád velíš zbytku naší patroly. Takže, dej mi rozkaz, ať vím, co mám dělat, až půjde do tuhého.“

Brent se otočil a sáhl po Haycoxově winchestrovce. Spolu s nábojovým opaskem ji podal O’Harovi.

„S tím budeš střílet rychleji než se sharpskou,“ zamumlal. „V zásobníku je šest nábojů, jeden je v komoře. Stačí ti jen natáhnout kohoutek. Teď mi můžeš dokázat, zda bys muže vedl lépe než já, Jeffersone Davisi O’Haro. Teď už nejsem negr, teď jsem člověk.“

O’Hara se pomalu připlazil ke dveřím. Přede dveřmi zůstal vysíleně ležet. Připravil winchestrovku, vytáhl z poutek opasku náboje a položil je vedle sebe.

Brent se připlazil k němu, pak si zapálil cigaretu a zhluboka si potáhl.

„Jedou,“ řekl, když se na kopci objevili jezdci.

Byla ještě tma, takže je nemohl rozeznat. Na obzoru byl pruh žluté oblohy. Čejeni stáli v dlouhé řadě na kopci. Hlavně pušek se leskly, pera na oštěpech se pohybovala v mrazivém ranním větru. Brent je počítal přes mušku své pušky. Bylo to skoro třicet jezdců. Jak dlouho jim může trvat, než se dostanou k chatě, přemýšlel. Nemysli na to, říkal si. Mysli na děvče. Na to, jak jede ve sněhu, a jak se vzdaluje od řeky. Na to, jak pobízí koně. Víš, že je teď v myšlenkách s tebou. To je všechno, co ti v těch několika minutách, které ještě máš, zbývá. Ale když se to tak vezme, tak je toho zatraceně hodně. Ne každý to má.

Ty sám to ale máš a měl bys za to být rád.

Jeden z Čejenů se protáhl ve třmenech a zvedl pušku nad hlavu. V následujícím okamžiku se ozval jeho výkřik.

Horda se rozjela dolů k dostavníkové stanici.

Brent vytáhl cigaretu z úst a hodil ji do sněhu. Pak zvedl pušku a přiložil ukazováček ke spoušti.

„Nech je přijet tak blízko, až jim uvidíš bělma, Texasane.“

„Jednal jsi správně, seržante,“ řekl vedle něho O’Hara. „Vypadá to, že se sem tentokrát probijí. Ale už jich nebude dost na to, aby pronásledovali Tatuma a dívku. Jednal jsi správně. Sám bych to na tvém místě neudělal lépe.“

Na vteřinu na sebe pohlédli. O’Hara se zašklebil. „Rozednívá se. Budeme mít dost světla ke střelbě. Vidím všechny rysy ve tvé tváři. Vůbec poprvé vidím, jaký doopravdy jsi.“

Čejeni se s jekotem hnali k chatě.

Brent Loomis se ještě stále usmíval, když namířil na prvního z nich. Pomalu zmáčkl spoušť a pak začal střílet.