John Kirby

Colorado western 198. Stříbro Navajů

Johnnie Whitehead měl temnou předtuchu, když obdržel zprávu, že jeho starý přítel Mariano byl zabit. Mariano mu odkázal malý ranč na kraji navažské rezervace. Očividně nechtěl, aby se po jeho smrti stal kořistí chamtivého Owena Trantera.

Tato předtucha Whiteheada neklamala. Owen Tranter měl skutečně na chudé indiánské území zálusk – protože jeden renegát mu prozradil, že v navažské rezervaci je výnosný stříbrný důl…

Johnnie Whitehead ten hlas okamžitě poznal. Ještě než se otočil, se mu vybavila hranatá zarudlá tvář seržanta Bustera Callaghana, onoho irského rváče, se kterým byl na nože.

„Hej, míšenče!“

Morgan stojící vedle Whiteheada zařehtal a zvedl hlavu. Měl v nozdrách pach stáje a chtěl pít a žrát.

„Jen klid, Chiefe,“ zamumlal Whitehead a poplácal zvíře po krku.

Seržant Callaghan stál široce rozkročen před velitelstvím, jako by byl velitelem Fort Wingate. Potom se přes cvičiště vydal k němu. V jeho malých, světle modrých očích se objevily jiskry. Patrně pomyslel na to, že Whitehead ho před několika měsíci v Gallupu v saloonu Lobo ve rvačce poslal k zemi, protože obtěžoval jedno děvče.

„Co tu chceš, míšenče?“ zabručel Callaghan, než k němu dorazil: „Rudokožci nemají v pevnosti co pohledávat.“

Whitehead se zašklebil. Věděl, že je vícero důvodů, proč ho Irčan nemůže vystát. Nejdůležitějším podle všeho bylo to, že Callaghan nedokázal získat přízeň zelenooké Melissy Banksové v Lobu, zatímco Whitehead s ní už prvního večera zmizel v patře a znovu se objevil až za hodinu.

Whiteheadovi se jiskřilo v očích, přesto však mlčel.

„Na něco jsem se tě ptal, rudokožče!“ vyhrkl.

„Nech mě na pokoji, seržante,“ klidně odpověděl Whitehead. „A neviň mě z toho, že s tebou ženské nechtějí nic mít. Možná bys měl míň pít, pak by děvčata v saloonu Lobo neměla důvod vtipkovat na tvůj účet.“

Callaghan zalapal po dechu jako ryba na suchu.

Kdesi za Whiteheadem se někdo zachechtal. Viděl, jak seržant pohlédl za něho, a jak se zašklebil ještě víc. Whitehead se ohlédl přes rameno a spatřil několik vojáků. Museli ho slyšet. Snažili se zakrýt své úsměvy. Zřejmě nechtěli Callaghana příliš rozzuřit.

„Vypadni odtud, rudokožče!“ vyhrkl seržant chvějícím se hlasem. „Jestli do jedné minuty nezmizíš, tak tě sejmu!“

Johnnie Whitehead strnul.

„Měl bys být opatrnější s tím, co říkáš, seržante,“ chladně odvětil,, jinak by se ti mohlo snadno stát, že se ti to vymstí. A řekl bych, že by ti to pár lidí přálo.“

Callaghan otevíral a zatínal pěsti. Zdálo se, že si uvědomuje, že ten světlovlasý míšenec je s koltem rychlejší. V jeho světlých očích se jiskřilo. Pak sáhl po přezce opasku, na kterém měl pověšený armádní kolt. Rozepnul ji a pustil opasek do prachu.

Whitehead lehce zavrtěl hlavou.

„To ti výprask v saloonu Lobo nestačil, seržante?“ zabručel.

Callaghan zaklel.

„Nechvástej se, míšenče! Podruhé se ti to už nepodaří! Rozbiju tě na kaši!“

Whitehead elegantně uhnul, když se ho Callaghan pokusil zasáhnout pěstí. Seržant zavrávoral, když promáchl. Měl co dělat, aby se chytil třmene hřebce.

Chief zařehtal a uhnul stranou. Pak po něm chňapl a kousl ho do ramene.

Seržant zařval, uskočil, zakopl a svalil se na zem. Zahalil ho prach. Jeden voják, který stál u stáje, se nahlas rozesmál.

Callaghan zase vyskočil na nohy.

Whiteheada skoro překvapil, protože sáhl po revolveru. Měl ho v ruce, ještě než Whitehead stačil zareagovat. Přesto na něho Whitehead namířil dřív.

„Pusťte ten revolver, seržante!“ přikázal ostrý hlas za Whiteheadem.

Míšenec se nepohnul. Hleděl na Callaghana. Věřil, že je schopný všeho.

Tu se kdosi objevil vedle Whiteheada.

Pak se zableskla šavle a udeřila do armádního koltu v Callaghanově pěsti. Seržant zaklel a pustil zbraň.

„Vstaňte a předpisově pozdravte, seržante!“ zabručel mladý důstojník vedle Whiteheada, který si už strčil Navy kolt do pouzdra.

Callaghan vstal. V jeho světlých očích byl nenávistný výraz. Chvíli to vypadalo, jako by se chtěl vrhnout ke svému revolveru, ale potom se přece jen postavil. Celý se chvěl hněvem, když dal dlaně na švy kalhot.

„Běžte do svého kvartýru, seržante, a upravte si uniformu!“ vyhrkl mladý důstojník. „Za hodinu s vámi chci mluvit. Doufám, že pro své chování vůči panu Whiteheadovi máte nějaké zatraceně dobré vysvětlení!“

Callaghanovi klesla čelist. Pak přikývl, zasalutoval, sklonil se pro opasek a kolt a odešel.

Johnnie Whitehead pohlédl na mladého důstojníka. Toho muže dosud nepotkal. Pravděpodobně ještě nebyl na Západě dlouho.

Poručík se usmál.

„Jmenuji se Walter Ashby, pane Whiteheade,“ řekl. „Očekával jsem vás. Prosím, pojďte se mnou.“ Máv! na jednoho vojáka. „Nechám vaše zvíře odvést do stáje.“

Whitehead zavrtěl hlavou.

„To raději udělám sám, poručíku,“ odpověděl. „Doprovodil byste mě ke stáji?“

Ashby se opět usmál.

„Vypadám tak, že bych se bál, že se tam zašpiním?“

Mladík se Whiteheadovi zamlouval. Opětoval mu jeho úsměv a pak se chopil uzdy morgana, který s vyceněnými zuby hleděl za seržantem Busterem Callaghanem.

Šli ke stáji, kde Whitehead odsedlal Chiefa a vyhřebelcoval mu srst. Poručík Ashby dal hřebci vědro vody.

„To vy jste mi poslal Marianovu závěť, poručíku?“ zeptal se Whitehead po chvíli.

Ashby přikývl.

„Poprosil mě o to jeden mladý Navaho.“

„Ví o závěti ještě někdo?“

„Ne,“ odpověděl poručík. Naklonil hlavu. „Rád bych vás poprosil o to, pane Whiteheade, abyste nikomu neřekl, že ten dokument máte ode mě. Vlastně jsem jej měl dát kapitánu Pierceovi a nechat ná něm, co s ním.“

Whitehead pohlédl mladému důstojníkovi do očí. Byly upřímné.

„A proč jste to neudělal? Prosba toho Navaha určitě není jediným důvodem?“

Walter Ashby pokrčil rameny.

„Kapitán Pierce nemá k Navahům dobrý vztah,“ zamumlal.,,Hrozilo by, že závěť zničí a nedá vám o ní vědět.“

Whitehead přikývl.

„Jsem vám za tento odvážný čin vděčný, poručíku,“ tiše řekl. „Neprozradím vás. Ale Callaghan teď ví, že mě znáte. Jak to, že jste hned poznal, kdo jsem?“

„Ganado mi vás popsal.“

Whitehead vzhlédl.

Ganado byl synem Klaha, jeho starého přítele, který se svým navažským kmenem žil na Mese de los Lobos severně od Fort Wingate mezi Rio Puerco a arroyem Vaca.

Whiteheada se zmocnil zvláštní pocit. Pochopil, že závěť míšence Mariana, kterému kdysi zachránil život, je zakódovanou zprávou pro něho. Jako by Klah nevěděl, jak se s ním spojit bez pomoci bělocha.

„V závěti stojí, že Mariano mi odkazuje rancho,“ dodal Whitehead. „Víte, kde leží a jak je velké? Je vůbec zaregistrované?“

„To rancho leží severozápadně odtud poblíž kaňonu Chaco,“ řekl Ashby. „Marianův bílý otec nechal tu půdu zapsat v Santa Fe. Myslím, že nebudete mít těžkosti s nárokem na dědictví. Podle mých informací ale musíte počítat s jiným problémem.“

„Jak se jmenuje?“

Ashby se tiše zasmál.

„Čtete mi myšlenky, pane Whiteheade. Váš problém se jmenuje Owen Tranter. Tomu patří území východně od navažské rezervace. A už dlouho má zálusk na Marianovu půdu.“

„Texasan?“ zeptal se Whitehead.

„Je od Amarilla v Panhandle. Tvrdý chlapík, Whiteheade. Tvrdí se, že střílí indiány na potkání. A míšence prý vyloženě nenávidí.“

Johnnie Whitehead neodpověděl. Už o Owenu Tranterovi slyšel. Nebyl v Novém Mexiku dlouho, už si však stačil Navahy znepřátelit.

„Radil bych vám obrátit se na šerifa v Santa Fe, než vznesete nárok na Marianovo rancho. To by vám mohlo ušetřit spoustu nepříjemností. A Fort Wingate byste měl opustit zítra ráno. Nemůžu na seržanta Callaghana, který proti vám zřejmě něco má, dávat stále pozor. Kromě toho se zítra v poledne vrátí kapitán Pierce.“

Whitehead se vděčně usmál.

„Vezmu si vaši radu k srdci, poručíku.“

Ashby se vděčně usmál.

„Ubytujte se u markytána, pane Whiteheade. Řeknu Grimesovi, ať vám tam dá pokoj.“ Po těchto slovech poručík zmizel ze stáje. Whitehead zamyšleně přivedl morgana do jednoho prázdného boxu a dal mu seno a oves.

Už po cestě z Albuquerque věděl, že s Marianovou závětí něco není v pořádku. Jméno Tranter znělo zlověstně. Jak ho znal, tak kolem sebe měl zabijáky.

Vzal svůj ranec a zbraně a vydal se k markytánovu obchodu, který stál jen o pár budov dál u brány. Chtěl vyrazit ještě před východem slunce – pokud ho Callaghan nechá v noci na pokoji. Doufal, že poručík Ashby nějak zařídí, aby se Buster Callaghan u markytána neukázal.

+ + + + +

Z komína nízkého cihlového domu stoupal kouř.

Johnnie Whitehead zastavil svého morgana a krátce pohlédl na poručíka Waltera Ashbyho.

Poručík tiše zahvízdl.

„V ohradě stojí koně,“ přidušeně řekl.

Whitehead už je viděl. Byli to tři hnědáci.

„Je dobře, že jsem vás doprovodil, Whiteheade,“ zamumlal Ashby. „Vypadá to, že se Tranter dozvěděl o Marianově smrti.“

Whitehead na to neodpověděl. Myslel si něco jiného. Tranterovi muži by na uniformu nebrali ohled, pokud by měli za úkol bránit rancho.

Ashby pobídl plaváka a vydal se s ním k cihlovému domu ve stínu topolů.

Whitehead ho následoval.

Vlastně by se nejraději otočil a jel k Mese de los Lobos, kde si chtěl promluvit s Klahem a Ganadem. Nemělo smysl bojovat s Tranterovými pistolníky, aniž by věděl proč. Poručík Ashby však byl podle všeho rozhodnutý mu pomoci.

Dusot obou koní vyhnal z domu tři muže.

Johnnie Whitehead na první pohled viděl, že to nejsou kovbojové. Upravili si svá nízko visící pouzdra a povytáhli si kolty. Byli připraveni střílet.

Whitehead sevřel rty.

Věděl, že poručík se nebude držet zpátky. Ashby pobídl svého plaváka a lehkým cvalem přijel na dvůr rancha, zatímco Tranterovi pistolníci se rozestavili na tři yardy od sebe.

Plavákova kopyta zvířila narudlý prach. Kůň řehtal a neklidně tančil. Ashby měl co dělat, aby ho udržel pod kontrolou.

Whitehead přijel vedle plaváka a vytáhl pravou nohu ze třmene. Chtěl sesednout.

„Zůstaň na koni!“ zvolal muž, který stál uprostřed.

Whitehead viděl, že už drží v ruce kolt. Zase se pomalu posadil.

Ashby zrudl.

„Kdo vám dal právo tu rozkazovat, Steele?“ ostře se zeptal. „Nemáte tu co dělat!“

Pistolník se zašklebil.

Whitehead si ho nyní prohlédl pozorněji. Jeho oděv byl upravený, vůbec nebyl zaprášený. Revolverový opasek s pouzdrem měl z černé, lesknoucí se kůže. V ruce držel remington 44 s osmihrannou hlavní.

Přemýšlel nad tím jménem. Už o něm slyšel.

Dan Steele. Muž, který byl v Tucsonu v Arizoně známý jako lovec lidí a skalpů. Prý povraždil bezpočet mírumilovných Maricopů a Papagů a potom jejich skalpy vydával za chiricahujské.

Byl zatraceně nebezpečný, to Whitehead poznal na první pohled. A muži vedle něho jakbysmet.

Ten vlevo byl tělnatý, podsaditý chlápek s nízkým čelem a bradou, která připomínala kovadlinu. Měl malé, studené oči a zarostlou tvář.

Muž vpravo byl mladý, nemohlo mu být moc přes dvacet. Svůj béžový stetson si posunul do zátylku. Zpod jeho okraje mu čouhaly blond vlasy. Byl pohledný, jen jeho oči se k němu nějak nehodily. Whiteheadovi se zdálo, že hledí do očí chřestýše. Mladík měl jako jediný dva kolty. Jejich pažby trčely dopředu.

Poručík Ashby sebou náhle trhl. Aniž by bral ohled na Steeleův kolt, sesedl a široce se rozkročil před svým plavákem.

„Jste na půdě pana Whiteheada, Steele,“ vyhrkl. „Vyzývám vás, abyste si sbalili své věci a zmizeli odtud. A vyřiďte Tranterovi, že má od rancha dát ruce pryč, jestli nechce mít potíže s armádou.“

Steele dál mířil revolverem na Whiteheada. Lehce se zašklebil.

„Vy nejste armáda, poručíku,“ chladně odvětil. „Nasedněte a vezměte toho míšenec s sebou, jestli nechcete, aby šel k čertu.“

Ashby zrudl a zatnul pěsti.

Whitehead by mu rád řekl, že by raději měli jet zpátky, cítil však, že na to už je pozdě. Steele na uniformu nebral ohled. Bylo jisté, že se potíží s armádou nebojí.

Whiteheada se zmocnil zvláštní pocit.

Pistolník nemohl rozhodovat sám. Musel mít pokyny od Owena Trantera. Znamenalo to snad, že Tranter je domluvený s kavalerií? Věděl Steele, že si může dovolit oddělat i poručíka Ashbyho?

Jeho úsměv nasvědčoval tomu, že ano.

„Vy vyhrožujete příslušníku kavalerie?“ zvolal poručík. „To vás přijde draho, Steele! Vyzývám vás naposledy, abyste rancho neprodleně opustili!“

„Držte hubu, Ashby!“ odsekl pistolník. „Jestli si myslíte, že nás odtud můžete vyhnat, pak taste.“

„Nasedněte, Ashby,“ procedil Whitehead mezi zuby. „Nemá to cenu…“ Dan Steele lehce zavrtěl hlavou.

Whitehead byl napjatý. Ta slova byla jen pokus. Věděl, že Steele je odhodlaný je odtud nepustit.

Jejich pozice byla nevýhodná. Whitehead nevěděl, jak rychlý je poručík s koltem. Proti pistolníkům dozajista neměl šanci. A Whitehead sám byl v nevýhodě, protože seděl v sedle a nemohl tak rychle tasit. Proto celou svou pozornost soustředil na pažbu zkrácené brokovnice, která trčela před jeho levým kolenem ze sedlového pouzdra.

Poručík Ashby trhl hlavou. Zrudl. Pak znovu pohlédl na Dana Steela a řekl: „Co to má znamenat?“

Steele se chladně usmál.

„Poručík je tak trochu nechápavý. Řekni mu, míšenče, co to znamená.“

Whitehad se předklonil ze sedla tak, že se rukou téměř dotkl pažby brokovnice. Zároveň přitiskl paty k Chiefovým slabinám. Hřebec by nyní klidně stál, i kdyby se začalo střílet.

„Steele má od Trantera nařízeno oddělat každého, kdo se na ranchu ukáže. To, že na vás nebere ohledy, může znamenat jen to, že Trantera kryje kapitán Pierce.“

Ashby zbledl. Whitehead koutkem oka viděl, jak se napjal. Poručík byl připravený bojovat.

Steele se chladně rozesmál.

„Jsi chytrý, míšenče!“ vyhrkl. „Ale to ti nepomůže.“

„Kdo ví,“ odpověděl Whitehead. „Už jsem o tobě ledacos slyšel, Steele. Prý nejsi zase tak dobrý, abych proti vám třem neměl šanci.“

Vůbec poprvé se ozval světlovlasý mladík. Odplivl si a řekl: „Nechej ho mně, Dane.“ Steele mu neodpověděl. Pistolník jako by cítil, že Whitehead neblufuje. Možná už o něm slyšel. Chtěl něco říct, ale v tom okamžiku mladík ztratil nervy.

Whitehead viděl jen krátké zajiskření v jeho světlých očích. Pravou rukou sevřel pažbu brokovnice a zatímco ji vytahoval, natáhl kohoutky.

Mladík ani zdaleka nebyl tak rychlý, jak by chtěl.

Dan Steele však reagoval jako puma.

Současně s duněním Whiteheadovy brokovnice třeskl výstřel z remingtonu.

Whitehead ucítil náraz do levého ramene. Mladík vykřikl.

Whitehead pustil brokovnici, protože zároveň zmáčkl obě spouště a nyní měl v pravé ruce Navy kolt.

Opět třeskly výstřely.

Whitehead koutkem oka viděl, jak se poručík Ashby skácel na zem. I podsaditý pistolník vrávoral. Košili měl na boku od krve.

Whiteheada štípal v nose kouř. Rychle odjel stranou a pak seskočil ze sedla.

Dan Steele a světlovlasý mladík leželi na zemi. Steele ztratil remington a hleděl na svou levou paži. Jeho košile byla na vícero místech roztrhaná. Koupil pár kousků sekaného olova a krvácel.

Blondýn naříkal. Jeho světlé oči již nebyly chladné. Nyní v nich byl strach. Byl bledý a přestože v rukou držel revolvery, neodvážil se je zvednout.

Whitehead vystřelil z Navy koltu. Kulka se zaryla do země těsně vedle Steelovy pravé ruky. Pistolník sebou trhl. Hleděl na vysokého míšence, který nyní široce rozkročen stál před ním.

„Takže to by bylo, Steele,“ procedil Whitehead mezi zuby. Šrám na rameni ho pálil. „Vezmi své kumpány a zmiz. Dávám vám pět minut na to, abyste nasedli na koně. Ale klidně tu můžete i zůstat. Pod zemí.“

Na Steelovi bylo vidět, že míšencova slova bere vážně. Rychle vstal. Levá ruka mu bezvládně visela. Pohlédl na blondýna a zabručel: „Zvládneš to sám, Kide?“

„Řekni mu, ať pustí kolty na zem, Steele!“ vyhrkl Whitehead.

Steele to nemusel opakovat. Mladík pustil zbraně, jako by se o ně popálil. Chytil se Steela za ruku a s vypětím všech sil se zvedl. Jeho košile byla na pravém boku roztrhaná. Mladík koupil většinu kousků sekaného olova, ale očividně nebyl těžce raněn. Zato však byl v šoku.

Potom společně zvedli i hromotluka. Zbraně nechali ležet na zemi tak, jak to požadoval Whitehead.

Chtěli do chaty, ale Whitehead je zastavil.

„Sakra, máme tam svá sedla, míšenče!“ zvolal Dan Steele.

„Řekni mi ještě jednou míšenče, pistolníku, a koupíš kulku do nohy a půjdeš k Tranterovi po svých!“ vyhrkl Whitehead. „Pojedete domů bez sedel. Můžete si je pak vyzvednout ve Fort Wingate.“

Steele sevřel rty. Bylo na něm vidět, jak jím cloumá hněv. Přivrávorali k ohradě, vzali z tyče ohlávky a nasadili je koním. Měli co dělat, aby bez třmenů dokázali vylézt na jejich hřbety. Potom zvířata vyvedli z ohrady.

Dan Steele zastavil před Whiteheadem.

„Za to zaplatíš, bastarde,“ zasyčel. „Vrátím se a…“

Tu třeskl Whiteheadův Navy kolt. Kulka pistolníkovi srazila z hlavy stetson a hnědák s řehtáním vyrazil. Steele málem spadl z jeho hřbetu. Chytil se hřívy a pak i se svými kumpány zmizel za kopcem na východě.

Whitehead se otočil.

Bylo načase se postarat o poručíka.

Walter Ashby tiše sténal.

Whitehead si k němu klekl a pomalu mu rozepnul košili. Vyděsil se, když spatřil krvavou skvrnu na pravé straně jeho hrudi. Z rány vytékala krev.

Hvízdnutím přivolal Chiefa a ze sedlové brašny vytáhl čistou košili. Roztrhl ji a jeden cár nacpal do rány. Potom poručíka zvedl a přenesl ho do chaty, kde to vypadalo jako ve chlévě.

Na stole byly špinavé talíře a hrnky. Sedla byla hozena do rohu. Pušky se opíraly o stěnu u dveří.

Whitehead položil Ashbyho na lůžko.

„Vytáhnu vám kulku, a pak vás odvezu do Fort Wingate, poručíku,“ řekl.

Ashby neodpověděl a Whitehead viděl, že ztratil vědomí.

Tiše zaklel. Věděl, že mu nezbývá moc času. Musel se spojit s Navahy, a to dřív, než bude jednat Owen Tranter.

Poručíka Ashbyho tam však v jeho stavu nechat nemohl.

Se zatnutými zuby se začal připravovat na operaci. Doufal, že kulka není příliš hluboko, a že neporanila plíce. Pak by Ashby cestu do Fort Wingate nepřežil.

+ + + + +

Poručík Ashby omdlel.

Johnnie Whitehead ho přivázal k sedlu svého plaváka, aby nemohl spadnout na zem. Obvaz na poručíkově pravém rameni již potřetí prosákl krví. Whitehead už neměl nic, čím by ho mohl ovázat.

Byl rád, když před sebou konečně spatřil Fort Wingate. Bylo načase, aby Ashby byl ošetřen.

Whitehead měl nedobrý pocit. Pomyslel na kapitána Elmera Pierce. Ashby s ním jel na svou zodpovědnost. Předal velení nad Fort Wingate jednomu svému druhovi. Jenom mávl rukou, když se ho Whitehead zeptal, zda kvůli tomu nebude mít potíže.

Muži u brány na ně udiveně hleděli. Whitehead na ně musel vykřiknout, ať přivedou lékaře.

Na cvičišti pevnosti stáli vojáci a důstojníci, když tam přijeli. Whitehead hned zamířil k ošetřovně. Zastínil si oči dlaní, aby proti nízko stojícímu slunci něco viděl. Potom pootočil hlavu a zavolal něco směrem k ošetřovně.

Objevili se dva vojáci s nosítky, kteří se rozběhli k Whiteheadovi, jenž nyní seskočil ze sedla a rozvázal Ashbyho.

Oba vojáci položili nosítka na zem a pomohli Whiteheadovi sundat poručíka ze sedla. Dali ho na nosítka, zvedli ho a rozběhli se s ním k ošetřovně. Přišel tam lékař. Chraplavým hlasem udílel pokyny svým pomocníkům.

Whitehead cítil, jak se mu podlamují kolena. Ztráta krve ho oslabila. Steeleova kulka ho sice jen škrábla na levém rameni, ale rána pálila jako čert.

Whitehead byl vděčný, když se objevil jeden voják a vzal uzdy obou koní. Chief sice rozhněvaně frkal, ale Whitehead ho několika tichými slovy uklidnil.

„Dávejte pozor, pane,“ zamumlal jeden voják, aniž by na něho pohlédl. „Jde sem kapitán se svým pohůnkem.“

Whitehead se usmál.

„Díky,“ zašeptal a ještě chvíli hleděl za vojákem, než se vydal k ošetřovně.

Zastavil ho panovačný hlas.

„Zůstaňte stát, míšenče!“

Johnniemu se nahrnula krev do hlavy. Zatnul pěsti a přinutil se zůstat klidný. Bolesti v rameni a útrapy cesty mu daly zabrat. Pomalu se otočil.

Šli k němu dva modrokabátníci.

Vedle seržanta Bustera Callaghana toporně kráčel jeden důstojník. Ve tváři měl tupý výraz, v očích pohrdání.

Whiteheada se zmocnila zlost. Otočil se a šel dál k ošetřovně.

Tu třeskl výstřel.

Těsně před Whiteheadem se do písku zaryla kulka.

Whitehead pochopil, že mu proletěla mezi nohama.

Otočil se. V pravé ruce náhle držel Navy kolt a mířil jím na důstojníka, který se zarazil a překvapeně pohlédl na zbraň v míšencově ruce. Sám revolver mezitím sklonil, takže neměl šanci teď Whiteheada předejít.

Míšenec viděl, jak kapitán zhledl, načež zase zrudl. Strčil si kolt do pouzdra a zkřížil si ruce na prsou.

Whitehead si několikrát obtočil Navy kolt okolo prstu. Pak bleskově strčil zbraň do pouzdra.

„Jsem zraněný a chci se nechat ošetřit lékařem, kapitáne,“ chladně řekl Whitehead. „Jestli ode mě chcete něco slyšet, tak mě musíte doprovodit do baráku.“

Kapitán Elmer Pierce si odfrkl.

„Ve své pevnosti rozkazuji já, míšenče,“ pohrdavě řekl.

„Jmenuju se Johnnie Whitehead, kapitáne. Doufám, že jste natolik inteligentní, že si to zapamatujete.“

Kapitán Pierce neodpověděl. Pohlédl na seržanta Callaghana a řekl, aniž by pohnul rty: „Zatkněte toho míšence, seržante. Poslechneme si, co nám řekne poručík Ashby. Jestli Ashby zemře, pak rudocha pověsíme.“

Johnnie Whitehead měl sto chutí sáhnout po koltu. Koutkem oka však viděl, že všude okolo stojí vojáci s připravenými karabinami. Kapitán Elmer Pierce nemínil riskovat. Whitehead mu viděl na očích, že ví – nebo alespoň tuší – co se stalo.

Callaghan najednou stál vedle Whiteheada. A než ten mohl reagovat, obr udeřil.

Trefil ho pěstí do spánku. Whitehead měl mžitky před očima. Snažil se zůstat při vědomí, ale potom dostal další ránu, která ho poslala do kolen.

Cítil, že mu znovu začala krvácet rána na levém rameni.

Pierceův ostrý hlas slyšel jen jako by z dálky. Chytili ho a zvedli na nohy. Kdosi mu vytáhl Navy kolt z pouzdra.

Buster Callaghan, hromotluk z Irska, byl ve svém živlu. Neustále do Whiteheada bušil pěstmi.

„Vždyť se vůbec nebrání, seržante!“ řekl jeden z vojáků, kteří Whiteheada drželi.

„Drž hubu, Gifforde!“ vyhrkl Callaghan. „Až ho odvedeme do lochu, trochu si spolu zacvičíme, rozumíš?“

Whitehead uslyšel skřípění pantů. Strčili do něj. Pokusil se udržet na nohou, potom však klopýtl a čelem narazil do stěny.

Nato se svalil na zem.

Cítil bolest v plicích, byla horší než v rameni.

Dveře za ním se zavřely. V malé, čtvercovité místnosti byla tma. Několik minut seděl na zemi a oddechoval. Hlavou se mu honily myšlenky, nedokázal je však uspořádat. Zády se opřel o dřevěnou stěnu a pomalu oddechoval.

Věděl, že udělal chybu. Neměl jezdit do Fort Wingate. Klah, navažský náčelník by mu řekl, jaká hra se tam hraje. Poručík Ashby nebyl nic jiného než kolečko v soustrojí, které ovládali kapitán Elmer Pierce a Owen Tranter.

+ + + + +

Whiteheada probudil hlas, který se ozval před vězením. Byl celý zpocený, levé rameno necítil. Rána už nepálila.

Měl vyschlá ústa, těžce se mu polykalo.

Náhle se v temnotě objevilo světlo. Světlo pochodně.

„Seržant mě zabije, doktore,“ zabručel jeden voják.

„Pošli ho za mnou, chlapče, jestli bude reptat,“ odpověděl lékař. „A řekni mu, že se má na co těšit, až bude příště ležet na mém operačním stole.“

Whitehead ve svitu pochodně viděl lékařovu kulatou tvář a šediny. Doktor mlčel. Mlčky si k němu klekl a opatrně mu stáhl košili.

„Sakra,“ zabručel. „To jsem si mohl myslet, to vypadá zle.“

„Jak se daří poručíkovi?“ hlesl Whitehead.

„Lépe než vám. Tu kulku jste vytáhl skvěle. Stačilo mi jen ošetřit okraje rány a přiložit nový obvaz. Proč jste si tu ránu aspoň neovázal?“

„Neměl jsem čím, doktore. Krom toho přestala krvácet. Myslel jsem si, že tady ve Fort Wingate budu mít příležitost se nechat ošetřit.“

„Tu teď máte, i když už je trochu pozdě. Ashby se probral teprve před několika minutami. Hned se na vás ptal. Teprve tak jsem se dozvěděl, že jste zraněný.“

„Co řekl kapitán Pierce…“

Tu se ozval řev seržanta Callaghana.

„To jste všichni přišli o rozum?“ řval. „Který zatracený idiot se opovážil vzepřít mým rozkazům? To se…“

Ve dveřích se objevil Callaghan. Musel se sklonit, aby mohl nahlédnout dovnitř.

„Toho idiota ti vrátím, Callaghane,“ zabručel lékař. „A teď zmiz, než ti skalpelem uříznu obě uši.“

Seržant lapal po dechu jako kapr na suchu. Zdálo se, že má z doktora, jehož převyšoval více než o hlavu, respekt.

„Doktore… sakra… kapitán…“ koktal. Těkal pohledem. Whitehead na něm viděl, že by ho nejraději zmlátil, ale skalpel, který nyní lékař držel v ruce, mu naháněl strach.

„Ten muž bude ošetřen, seržante,“ zabručel lékař. „Běž ke kapitánovi a pověz mu, že poručík Ashby je při vědomí a že chce podat hlášení.“

„Ka – ka – kapitán spí, doktore,“ zamumlal Callaghan.

„Pak ho probuď, sakra!“ zabručel lékař. „Jde o víc než o spánek kapitána Pierce. Tento muž je ve vězení neprávem. Zachránil poručíku Ashbymu život. A i kdyby to byl desetinásobný vrah, musel by být ošetřen, rozumíš, ty kreténe?“

Callaghan polkl. Ještě stále se nehýbal.

„Přineste vodu!“ zvolal doktor. „Něco na pití a mísu, ať mu můžu vymýt ránu.“

Teprve tehdy se Buster Callaghan otočil a celý červený šel pryč.

Jeden voják přinesl vodu.

Whitehead vzal láhev a napil se. Měl velkou žízeň.

Doktor přikázal vojákovi, který držel pochodeň, aby s ní přišel blíž. Jeho tvář byla strhaná. Whitehead na něm viděl, že ho stav jeho rány vyděsil.

„Potřebuji horkou vodu,“ řekl přes rameno a jeden voják odešel. „Musím ránu rozříznout,“ dodal lékař. „Je nejvyšší čas. Zítra už by pravděpodobně bylo pozdě.“

Whitehead se usmál.

„Pak byste kapitána Pierce a seržanta Callaghana mohl obvinit z neposkytnutí pomoci, doktore.“

Lékař mlčel. Připravoval se na operaci.

„Je mi líto, že vás nemůžu vzít na ošetřovnu,“ zamumlal. „Bylo by to proti předpisům a Pierce by mi dělal problémy Ale půjde to i tady.“

Whitehead se opřel o stěnu.

„Pověděl vám Ashby, kde jsme přišli k těm zraněním?“

Lékař přikývl.

„Dávejte si pozor,“ odpověděl tak tiše, že tomu mohl rozumět jen Whitehead. „Tranter a Pierce se znají z dřívějška. Myslím, že Pierce pracoval na Tranterově ranči. Jinak si jeho jednání vůči Navahům nedokážu vysvětlit, Whiteheade. Vypadá to, že chce vyprovokovat válku.“

„Víte, jak přišel Mariano o život?“ zeptal se míšenec.

Doktor zavrtěl hlavou.

„To neví nikdo. Zčistajasna zmizel. Říká se, že Navahové ho pohřbili někde v kaňonu Chaco.“

Whitehead mlčel.

Přišel tam voják s horkou vodou a postavil hrnec s ní na zem. Lékař do ní namočil skalpel a druhou rukou podal Whiteheadovi kus kůže.

„Zakousněte se do toho. Myslím, že to bude bolet.“

Whitehead přikývl, dal si kůži mezi zuby a zakousl se do ní.

Doktor začal operovat a Whitehead by nejraději řval bolestí. Měl ztuhlé čelisti, oči mu lezly z důlků.

Bolest však odezněla tak náhle, jak přišla. Opět v rameni ucítil onen tlumený pocit.

Lékař hodil zakrvácený skalpel do misky s vodou a vytáhl čistou látku, kterou ovázal ránu. Spokojeně si mumlal: „Vypadalo to horší, než jaké to ve skutečnosti bylo. Myslím, že to zase pěkné sroste, když s tou rukou nebudeš několik dnů hýbat.“

Whitehead už neměl příležitost mu odpovědět.

Ve dveřích se totiž náhle objevil Elmer Pierce.

„Co to má znamenat, Klindworthe?“ zabručel.

Lékař klidně pracoval dál.

Kapitán byl celý rudý. Potom přišel blíž. V pravé ruce držel armádní kolt. Jeho hlavní poklepal lékaři po rameni.

„Na něco jsem se vás ptal, Klindworthe!“

Doktor utáhl uzel obvazu, pak se narovnal a klidně pohlédl na kapitána.

„Ošetřoval jsem vašeho zajatce, kapitáne,“ ležérně odpověděl. „Už jste si vyslechl hlášení poručíka Ashbyho?“

„Callaghan mi pověděl, že jste proti mému výslovnému rozkazu šel do vězení, Klindworthe!“ vyhrkl Pierce. „To je neuposlechnutí rozkazu, Klindworthe! To vás může přijít draho!“

Doktor naklonil hlavu na stranu.

„Aha?“ protáhle řekl. „Co tedy chcete podniknout, kapitáne? Postavit mě ke zdi? Myslíte, že jsem nepohodlný svědek? Tento muž tady zachránil poručíku Ashbymu život, kapitáne. Na ranchu, které pan Whitehead zdědil po mrtvém Marianovi, je napadli tři pistolníci Owena Trantera. Chcete tomu snad nečinně přihlížet? Tak jako všichni ostatní vojáci v pevnosti očekávám, že k Tranterovi vyšlete oddíl a ty tři pistolníky zatknete!“

Kapitán Pierce strnul.

„To vám navykládal tento míšenec, že?“ sykl.

„Ashby, kapitáne,“ řekl lékař. „A poručíka Ashbyho už znám dost dobře na to, abych věděl, že nelže.“

„Poručíka Ashbyho si vyslechnu zítra ráno,“ řekl kapitán.

„A tento muž tady?“ rozhořčeně se zeptal doktor Klindworth. „Chcete ho dál nechat ve vězení, přestože je nevinný?“

„To, zda je vinný či nevinný, se ještě ukáže,“ odsekl kapitán. „Zatím zůstane ve vězení. Udělal jste svou práci, Klindworthe, teď zmizte a starejte se o své záležitosti. Velení nad pevností mám ještě pořád já!“

Doktor sevřel rty a krátce pohlédl na Whiteheada. Míšenec věděl, že Klindworth už mu nemůže pomoct. Lékařova moc byla ohraničená. Nemohl se postavit proti veliteli pevnosti, to by pro něho znamenalo potíže.

Lékař odešel. Voják s pochodní chtěl jít za ním, ale kapitán mu pokynul, ať zůstane.

Pierce hleděl na zajatce.

„Nevím, co jste s Ashbym provedl, míšenče,“ procedil mezi zuby. „Vím jenom to, že nepřipustím, abyste mě pomlouvali. Tak rychle se odsud nedostanete, na to se spolehněte, bastarde.“

Johnnie Whitehead měl sto chutí se na něho vrhnout. Nenáviděl chlápky, jako byl Pierce, kteři zneužívali svou moc. Věděl však, že nesmí udělat chybu, pokud chce vězení opustit živý.

Kapitán Pierce se nakvašeně otočil a odešel. Vojáci, kteří vzali mísu, hrnec a čutoru, ho následovali. Jako poslední místnost opustil kavalerista s pochodní. Dveře se zavřely a v místnosti byla opět tma jak v pytli.

Johnnie Whitehead se sevřenými rty poslouchal, jak Pierce venku strážím vyhrožuje, že je nechá zbičovat, pokud ještě jednou někoho proti jeho výslovnému rozkazu pustí k zajatci.

Opřel se o stěnu.

V ráně mu začalo svědit, jako by ho tam bodaly tisice jehliček. Věděl, že to je dobré znamení. Naštěstí se nezanítila.

Nevěděl, kolik bylo hodin. Nesměl usnout. Znamenal pro kapitána Pierce nebezpečí a počítal s tím, že Pierce a Callaghan se ho pokusí ještě této noci vyřadit.

Přesto na něho dolehla únava. Opřel si hlavu o pravé rameno a usnul.

+ + + + +

Vyděsil se, když si všiml, že leží na pravém boku. V levém rameni mu tepalo v rytmu bušení jeho srdce.

Věděl však, že ho probudilo něco jiného. Uslyšel zvuk, který nepatřil ke zvukům noci.

Že by někdo ze strážných?

Whitehead napjatě naslouchal.

Opět se to ozvalo. Znělo to jako tiché sténání. Pak škrábání přede dveřmi a potom šramocení klíče v zámku.

Whitehead se rychle postavil a přivrávoral ke dveřím. Ruce měl před sebou, aby hlavou nebo ramenem nenarazil do zdi.

Tu se v místnosti objevilo slabé světlo.

Whitehead viděl, jak se dveře otevřely. Pruh světla na protější stěně zase rychle zmizel. Ve vchodě se objevila postava.

Whitehead zvedl ruku. Byl odhodlaný neprodat svou kůži lacino, pokud to byl Callaghan.

Postava vklouzla dovnitř.

Whitehead už ji chtěl udeřit, ale tu v přísvitu spatřil nahou hruď a dlouhé, černé vlasy.

„Whiteheade?“ zašeptal neznámý.

Johnniemu se zatajil dech.

Neznámý se otočil. Ve slabém svitu hvězd se objevila široká, snědá navažská tvář.

„Ganado!“ přidušeně vyhrkl Whitehead.

Navaho ho chytil za levou ruku.

Whitehead tiše zasténal a Navaho ho zase pustil.

„Pojď, Čejene,“ zašeptal rudoch a vyklouzl z cely.

Whitehead ho následoval. Před vězením leželi na zemi oba strážní. Whitehead doufal, že je Ganado nezabil.

Ve stínu vězení stál další Navaho. Ganado a Whitehead k němu přistoupili. Navahové neváhali a tiše se rozběhli ke stáji. Chtěli si tam snad obstarat koně?

Whiteheadovi nezbývalo, než se na ně spolehnout. Cítil, jak se mu podlamují nohy. Ještě ani zdaleka nebyl při plné síle. Rána v rameni mu dala zabrat.

Ganado ho chytil za ruku a odvlekl ho do stínu stáje.

Whitehead málem vykřikl bolestí.

Navaho ukazoval přes cvičiště.

I Whitehead teď uviděl tělnatého muže, který vyšel z baráku a vydal se k vězení.

Poznal seržanta Bustera Callaghana. Irčan nešel přes cvičiště přímo, ale držel se ve stínu domů.

Whitehead pochopil proč.

Navahové ho osvobodili právě včas.

„Pojď, Čejene,“ řekl Ganado.

Podél stěny stáje se vydali ke dvířkům, která už otevřel druhý Navaho. Ganado strčil Whiteheada dovnitř a ten okamžitě ucítil vůni stáje.

Koně tiše frkali. Whitehead měl pocit, že slyší svého morgana.

Táhl tam průvan. Jeho oči si pomalu přivykly na temnotu. Viděl siluetu uličky mezi boxy. Stál v ní muž, který držel za uzdu koně.

Whitehead pohlédl na Ganada, ale ten nebyl překvapený.

Pak Whitehead přišel ke koni.

Byl to jeho Chief.

A muž, který ho držel, nebyl nikdo jiný než poručík Walter Ashby.

Ashbyho tvář byla propadlá a bledá. Podal Whiteheadovi revolver. Byl to jeho Navy kolt.

„Pospěšte si, Whiteheade,“ zašeptal. „Musím zpátky na ošetřovnu. Dělejte, nasedněte!“

Johnnie Whitehead už neměl čas na to, aby s Ashbym promluvil. Oba Navahové mu pomohli do sedla. Pak Ganado přivedl hřebce k vysokým, úzkým dveřím v zadní stěně stáje.

Whitehead pochopil, že to jsou únikové dveře, které dřív sloužily k tomu, aby z pevnosti mohli nepozorovaně odjíždět kurýři.

Hlavou narazil do jejich rámu, protože se včas nesklonil.

Pak byli venku. Dveře se za nimi zavřely. Whitehead slyšel tichý šramot, když poručík Ashby zasunul závoru.

Ganado a druhý Navah se vyšvihli na poníky, které předtím nechali ve stínu hradby.

V tom okamžiku třeskl v pevnosti výstřel.

Z cvičiště se ozval řev seržanta Callaghana. „Zajatec je pryč!“ křičel přeskakujícím hlasem.

Whitehead a oba Navahové na sebe krátce pohlédli a kopli koně patami. Potom vyrazili. Whitehead byl na svém morganovi rychlejší než Navahové.

Bašty pevnosti ožily.

Hlasy strážných však uprchlíci slyšeli už jen nezřetelně. V temnotě se zablesklo, ale kulky jim už nemohly být nebezpečné.

Po chvíli Whitehead zpomalil a počkal na své zachránce. Ještě jednou se ohlédl na pevnost. Doufal, že kapitán Pierce nezjistil, že to byl poručík Ashby, kdo umožnil jeho útěk.

Lehkým cvalem pak jeli dál.

Nemluvili spolu.

Whitehead věděl i tak, že jejich cílem je Mesa de los Lobos, kde už na něho čeká Klah. Bylo načase, aby se konečně dozvěděl, jaké plány mají Owen Tranter a kapitán Elmer Pierce.

Whitehead si byl jistý, že Klah to ví.

+ + + + +

Hogany Klahova kmene stály v kaňonu, který by Whitehead našel jen stěží. Po cestě potkal mnoho hlídek. Indiáni byli ostražití jako už dlouho ne. Možná tak ještě v dobách, kdy je modrokabátníci porazili v kaňonu de Chelly. Teprve po několika letech se směli vrátit do své rezervace.

Tentokrát jim však nebezpečí nehrozilo od armády.

Texasan Owen Tranter se podle všeho chtěl zmocnit pustých mes severně od Rio Puerco a Rio San José.

Whitehead si nedokázal představit, že by na těchto písčitých mesách mohl chovat dobytek. V arroyích už staletí tekla voda pouze při přívalových deštích.

Whitehead se z vyprávění Navahů dozvěděl, že dokonce i vyschlý, téměř pustý kaňon Chaco byl před mnoha stovkami let osidlen. Mluvilo se o tom, že pod navátým pískem a sutí leží obrovská města s pevnými zdmi.

Whitehead sám několik puebel viděl.

Příbytky, které Navahové obývali nyní, se s nimi nedaly srovnat. Tyto kulaté chaty působily provizorně. Bizoní kůže, jimiž byly částečně pokryté, byly desítky let staré, lámaly se a byly proděravělé.

Tváře mužů byly vážné.

Whitehead si všiml, že všichni, i děti, cítí, co Klahovu lidu hrozí.

Nedůvěřivě hleděli na vysokého, světlovlasého jezdce na morganovi. Většina Navahů zřejmě věděla, že Johnnie Whitehead je pokrevním bratrem jejich náčelníka Klaha, ale byl a zůstal pro nejen bledou tváří. Skutečnost, že měl čejenskou matku, mu moc nepomohla. Čejeni byli úhlavními nepřáteli Navahů.

Ganado dal pokyny několika bojovníkům, kteří se na Whiteheada netvářili právě přátelsky. Rychle se otočili.

Ve vesnici panovalo naprosté ticho. Muži, ženy a děti stáli před svými příbytky.

K největšímu z nich, který stál uprostřed vesnice, vedla ulička, kterou nyní jezdci projížděli.

Whitehead viděl, jak se vchodová chlopeň hoganu odhrnula.

Objevila se bělovlasá hlava. Pak se Navaho narovnal.

Klah byl ještě shrbenější než předtím. Ještě stále to však byl statný muž. Jeho snědá tvář byla vrásčitá. Tvrdý život v ní zanechal své stopy. Na Whiteheada hleděly tmavé, moudré oči.

Vysoký míšenec v nich viděl radost, což mu po chladném přijetí ze strany ostatních zlepšilo náladu.

Whitehead mlčky seskočil z Chiefa, kterého zastavil deset kroků před náčelníkovým hoganem. Ganado a mladý bojovník, který se jmenoval Joaquin, zůstali sedět na hřbetech svých poníků.

Whitehead a náčelník k sobě přistoupili.

Jejich vlasy vypadaly z dálky stejně, ale zblízka bylo vidět, že Klah je má bílé, zatímco Whitehead blond.

Přiložili si k sobě pravá předloktí a chytili je levou rukou.

To bylo výrazem jejich sounáležitosti.

Whitehead přemýšlel o tom, že to je už více než dvacet let, co poprvé přijel do Klahova tábora. Tehdy ho doprovázel jeho otec, který se s Klahem též přátelil.

„Vítej v mém hoganu, můj čejenský bratře,“ řekl Klah anglicky, protože věděl, že Whitehead nemluví navažsky moc dobře.

„Jsem rád, že můj bratr je silný a zdravý,“ odpověděl míšenec.

Klah odhrnul vchodovou chlopeň svého hoganu a pokynul Whiteheadovi, aby šel dovnitř.

Whitehead se sklonil a vešel do příbytku. V hoganu byl vzduch prosycen kouřem.

Whitehead viděl dvě ženy, které vařily cosi velmi aromatického. Nevzhlédly. Teprve, když dovnitř za Whiteheadem vešel Klah a něco jim řekl, pohlédly na návštěvníka.

Whitehead viděl široký, vrásčitý obličej Ahdesbah. To byla Klahova squaw.

Druhá žena byla ještě mladá. Neměla širokou tvář Navahů. Její pleť byla hebká a bez vrásek. Měla velké, hnědé oči, které na něho stydlivě hleděly.

„Jmenuje se Kayeta,“ řekl za Whiteheadem Klah. „Je to má dcera, čejenský bratře. Je u mě už půl roku, od té doby, co její rodiče zemřeli. Tak jako ty má v sobě krev rudých i bílých lidí.“

Whitehead pohlédl na Kayetu. Neuhnula jeho pohledu. Její tvář byla hezká. Měla rovný, úzký nos a plné rty, které měla lehce otevřené. Za nimi se bělaly zuby.

Ahdesbah, Klahova squaw, se náhle zvedla. Přistoupila k Whiteheadovi a pokynula mu, aby si klekl.

Whitehead to udělal. Squaw mu rozvázala obvaz na levém rameni a opatrně jej sundala.

Whitehead se vyděsil, když v záři plamenů uviděl rudé okraje rány. Že by se doktor Klindworth mýlil? Že by se rána přece jen zanítila?

Ahdesbah zvedla hlavu a něco řekla ke Klahovi.

Whitehead rozuměl, že to má něco společného s jeho zraněním. Klah měl jít do posvátného hoganu a připravit vše na zaříkávání Velkého ducha.

Klah byl vážný. Přikývl a potom se otočil. Nato hogan opustil.

Kayeta vstala a přišla ke klečícímu Whiteheadovi. Pod zdobenou blůzou se jí rýsovala plná ňadra.

Vlídně ho pohladila po tváři. Říkala slova, kterým nerozuměl.

Ahdesbah přinesla malý hrnec a klekla si k Whiteheadovi.

V hrnci byla zelená mast. Otřesně páchla a Whitehead se musel přemáhat, aby se nešklebil.

Stará squaw mu mastí pomazala ránu. Příjemně chladila a Whitehead měl pocit, že tepání v rameni odeznívá.

Cítil, jak se ho zmocňuje únava. Kayeta nyní seděla před ním a měla skloněnou hlavu. Whitehead zvedl pravou ruku a pohladil ji po vlasech, které se lesklyjako havraní peří. Viděl, jak se zachvěla. V tom okamžiku dovnitř přišel Klah.

„Pojď, čejenský bratře. Velký duch vyžene zlé démony z tvého těla.“

Ahdesbah mu ránu přikryla šátkem a Whitehead vstal. Rameno ho už nebolelo. Měl pocit, jako by se mu rána zacelovala. Pokoušely se o něj mdloby. Zřejmě v té masti byla nějaká droga.

Klah ho přivedl do posvátného hoganu.

Byl to jediný hogan, který byl postaven tak jako příbytky Navahů v jejich vesnici u arroya Vaca. Ve vchodě visela tkaná, pestrobarevná látka. Střecha byla zakrytá zeminou, škvíry mezi kmeny byly zaplněnéjílem.

Whitehead ucítil zvláštní vůni, když tam vešel. Vzhlédli na něho tři Navahové. Klah ho poprosil, aby se posadil na jedno místo. Pomalu mu sundal šátek z rány.

Whitehead uprostřed hoganu spatřil znamení utvořená z písku. Byly to zvláštní vzory. Jeden z Navahů začal zpívat nakřáplým hlasem. Při tom se pohupoval sem a tam.

Klah pokynul Whiteheadovi, ať se posadí doprostřed znamení a zavře oči, aby do něho mohl vstoupit Velký duch.

Whitehead žil příliš dlouho mezi bělochy na to, aby věřil zaříkávání Velkého ducha, ale před náboženstvím indiánů přesto vždy cítil respekt. To zdědil po své matce.

Viděl před sebou Kayetinu tvář. Cítil, že po ní touží, tak jako ona po něm.

Jeho myšlenky splynuly. Chtěl myslet na Owena Trantera a kapitána Elmera Pierce, ale síla, kterou si nedokázal vysvětlit, mu bránila v tom, aby se mohl soustředit na nějakou určitou věc. To bude tou drogou, pomyslel si.

Nevěděl, jak dlouho zaříkávání trvalo.

Klahova vrásčitá ruka, která se dotkla jeho paže, ho vrátila do reality. Únava byla rázem ta tam. Droga přestala účinkovat.

Ahdesbah a Kayeta mezitím něco vařily. V kotli nad ohněm plavaly kousky skopového. Kayeta roztrhla kukuřičnou placku na dvě poloviny a jednu mu podala. Pak jedli.

Kayeta se tvářila spokojeně.

Whitehead se náhle cítil nesvůj. Pomyslel na to, že jí způsobí velkou bolest, pokud zase odjede. Možná věřila, že by s ní mohl zůstat, on však věděl, že by nevydržel dennodenně sledovat úpadek Navahů.

Mlčkyjedli.

Po jídle s Klahem kouřili dýmku, zatímco ženy šly ven. Po chvíli se objevil Ganado. Zůstal stát u vchodu hoganu a tázavě pohlédl na svého otce. Potom Klah přikývl a Ganado odhrnul vchodovou chlopeň.

Někdo vešel dovnitř.

Whitehead překvapeně vzhlédl. Muži, který hleděl do země, neviděl do tváře. Teprve, když Ganado zakryl vchod, muž zvedl hlavu.

Whitehead málem vyskočil.

„Mariano!“ tiše zvolal.

Navažský míšenec, se kterým se znal ještě jeho otec, se usmál. Mariano na sobě měl navažské šaty, které jindy nenosil. Whitehead ho znal dlouho a věděl, že Mariano vždy upřednostňoval oděv bílého muže.

„Trvalo to dlouho, než jsi poslechl volání mrtvého přítele, Johnnie,“ řekl a rozesmál se. „Aspoň jsi kvůli mně truchlil?“

Whitehead se ještě nevzpamatoval. Ani ve snu by si nebyl pomyslel, že Mariano je ještě naživu.

„Myslí si, že jsem duch,“ řekl Mariano ke Klahovi.

Whitehead zavrtěl hlavou.

„To ne, Mariano,“ tiše řekl. „Ale to jsi mě skutečně nezavolal z jiného důvodu?“

„Nezemřel jsem jen proto, abych tě přivedl k nám,“ tiše řekl Mariano. Náhle zvážněl. „Zůstanu mrtvý i pro ostatní, hlavně pro bílé. Protože kdybych žil, vzali by mi rancho u kaňonu Chaco a zabili by mě. A potom by se vrhli na půdu Navahů.“

Whiteheadovi se hlavou honily myšlenky.

„Co chce Owen Tranter dělat na mese?“ chraplavě se zeptal. „Může tu chovat jen pár tisíc kusů dobytka, nic víc. Kvůli tomu se ta námaha nevyplatí.“

Viděl, jak na sebe Klah, Mariano a Ganado pohlédli.

„Nejde jen o dobytek,“ zamumlal potom Mariano.

„A o co potom?“

Navahové a Mariano si znovu vyměnili pohledy.

„Znáš Běžícího kojota?“ zeptal se Mariano.

Whitehead přikývl. Samozřejmě, že toho záludného chlápka znal. Před lety ho tento Navaho málem zabil, protože Whitehead chytil hřebce, na kterého měl zálusk. Klah chtěl tehdy mladého bojovníka tvrdě potrestat, ale Whitehead ho poprosil, ať nad tím mávne rukou. Protože si Whitehead chtěl hřebce nechat, daroval mu jiného koně. Přesto se nikdy nespřátelili.

„Běžící kojot před rokem zmizel,“ dodal Mariano. „Dlouhou dobu o něm nikdo neslyšel. Všichni si mysleli, že žije v Sierra Chusca. Jenže potom ho uviděli v Santa Anně na Rio Jemez. Seděl tam u stolu s bělochy. Jedním z nich byl Owen Tranter, ale to jsem se dozvěděl až později. Běžící kojot byl opilý a žvanil. Vyprávěl o…“

Mariano se náhle odmlčel. Uhnul Whiteheadovu pohledu a otočil se ke Klahovi.

Ten přikývl.

„Whitehead musí přísahat, že o tom nikdy nebude mluvit,“ řekl Klah vážným tónem.

Whitehead na chvíli sevřel rty. Pak, než se Mariano mohl chopit slova, řekl: „Jde o stříbro, které jste našli v horách, o vaše šperky, že ano?“

Mariano polkl. Klah upřeně hleděl na Whiteheada, jako by mu chtěl pohlédnout do duše. Neuviděl v ní však nic zlého.

Náčelník pomalu přikývl.

„Bílý muž, který chce Marianovo rancho proto, aby odtud mohl vyhnat Navahy, uvěřil slovům Běžícího kojota, který mu řekl, že v Sierra Chusca je obrovské naleziště stříbra.“

Whitehead pomalu přikývl.

Takže Tranterovi nešlo o půdu samotnou. Měl zálusk na navažské stříbro.

„Co je s Běžícím kojotem?“ chraplavě se zeptal.

„To je další problém,“ tiše řekl Mariano. „Spřáhl se se zlými duchy. Sedm mladých bojovníků ho hledalo, on je však všechny zabil, přestože každý Navaho ví, že Běžící kojot má srdce kojota. I já jsem se ho tenkrát, když opustil Santa Annu, pokusil zabít. Nepovedlo se mi to. Jsem pevně přesvědčený o tom, že má kulka ho zasáhla, jenže on odjel, jako by na něho neúčinkovala.“

„Takže chcete, abych ho našel,“ řekl Johnnie Whitehead, který věděl, jak se Navahové bojí zlých duchů.

Klah s vážným obličejem přikývl.

„Najdi ho a zabij,“ řekl hrdelním hlasem. „Je nebezpečím pro náš kmen. A pak by ses měl ujmout Marianova rancha. Neznáme nikoho jiného, kdo by se mohl postavit Tranterovým pistolníkům.“

V hoganu se rozhostilo ticho.

Whitehead viděl v jejich tvářích očekávání.

Když se dozvěděl, že jde o Owena Trantera, pochopil, že budou potíže. Ale to, že to bude tak zlé, netušil.

Chtěl jim říct, že není lovec lidí, věděl však, že by to nepochopili. Běžící kojot se postavil mimo jejich společenství a stal se vyvrhelem. Díky jeho zradě se kmen ocitl na pokraji zkázy. Kromě toho se spřáhl se zlými duchy. Zasloužil si smrt. A pro každého Navaha by to byla čest, kdyby ho mohl zabít. Klah však už nechtěl obětovat další mladé bojovníky.

Whitehead nevěděl, jak velké je naleziště stříbra v Sierra Chusca. A ani to nechtěl vědět. I kdyby bylo malé, někdo jako Owen Tranter se určitě chtěl přesvědčit. A až by se přesvědčil, už by pro Navahy bylo pozdě.

Whitehead sevřel rty.

Navahové po něm chtěli nemožné.

Viděl však, že od něho očekávají zázrak. Znali jeho činy. U táborových ohňů se o něm mluvilo s úctou. Každý indián věděl, že se mu dá věřit. Kdo jiný než on by mohl Navahům pomoct z bezvýchodné situace?

„Zabiješ Běžícího kojota a zastavíš Texasana?“ zeptal se náčelník. Zdálo se, že si všiml Whiteheadova váhání. Poněkud zvýšil hlas.

Johnnie Whitehead na něho pohlédl.

Měl na vybranou?

Byl jejich jedinou nadějí. Bez jeho pomoci by se své půdy pravděpodobně dobrovolně vzdali, aby je nezničil chamtivý bílý muž.

Whitehead pomalu přikývl.

„Pokusím se vám pomoct,“ přidušeně řekl.

Jejich rozzářené obličeje ho znepokojily. Vůbec si nebyl jistý, zda jejich očekávání dokáže splnit.

+ + + + +

Popsali mu, kde na ně Běžící kojot číhal.

Whitehead věděl, že to nebude snadné. Vyvrhel musel od Trantera dostat dalekonosnou pušku. Zabití bojovníci měli velkou ránu v hrudi. Kromě toho byl Běžící kojot znám svou zbabělostí. Nikdy by se ke svým nepřátelům nepřiblížil.

Stopy, které Whitehead dosud našel, byly staršího původu. Doufal, že Běžící kojot se mezitím neusadil někde jinde. Neměl moc času. Bylo jasné, že Owen Tranter a jeho pistolníci brzy začnou jednat, a že se budou snažit zmocnit Marianova rancha.

Pomyslel na poslední noc ve vesnici. Klah mu dal jeden hogan a Whiteheada nepřekvapilo, když v něm nalezl Kayetu.

Vychutnával si teplo jejího těla. Jelikož nemluvila anglicky, byla jejich konverzace velmi skrovná, Whitehead si však byl jistý, že squaw si uvědomuje, že s ní nezůstane věčně.

Ganado ho chtěl při hledání Běžícího kojota doprovázet, ale Whitehead jeho prosbu odmítl. Věděl, že sám bude ve výhodě. Krom toho byl mladý Navaho přesvědčen o tom, že Běžící kojot se spřáhl se zlými duchy. Možná by v rozhodujícím okamžiku jednal špatně, protože by věřil, že Běžící kojot má nadlidské schopnosti.

Chief tiše zařehtal.

Whitehead okamžitě zatáhl za uzdu. Morgan se zastavil.

Kdesi se odkutálel kámen.

Whitehead ze sedlového pouzdra pomalu vytáhl karabinu. Věděl, že proti dalekonosné pušce, například sharpsce nebo jiné bizonobijce toho s ní moc nezmůže, ale doufal, že Běžícího kojota spatří dřív, než bude moct vystřelit.

Hleděl směrem, kam větřil Chief.

Před ním se táhlo vyschlé arroyo. Na skalách byly bizarní stíny, protože slunce stálo nízko.

Chief se opět uklidnil. Kámen se pravděpodobně uvolnil sám od sebe.

Whitehead jel dál. Morganův dusot se odrážel od skalních stěn. Kaňon se zužoval.

Whitehead věděl, že je nyní na území Běžícího kojota. Pomyslel na to, že Navaho tak jako ostatní příslušníci jeho kmene zná místo, kde indiáni těžili stříbro, z něhož potom vyráběli šperky.

I kdyby mu to Klah nevysvětlil, Whitehead věděl, co to znamená, když do hor proniknou běloši chtiví drahých kovů. V dlouhodobém výhledu byla tato země pro Navahy ztracena. Museli na západ, do Arizony, pokud se nechtěli stát lovnou zvěří pro bělochy.

Projel kaňonem a spatřil před sebou krvavě rudé slunce. Odtud měl dobrý výhled na údolí Sierra Chusca. Několik mil odtud leželo Údolí mrtvých, v němž Navahové pohřbívali své mrtvé.

Whitehead nemínil do tohoto posvátného údolí vstoupit, potom však spatřil stopy okovaných kopyt.

Sesedl a dlouho si je prohlížel. Nebyly starší než půl dne. Byli to tri koně s okovanými kopyty a jeden s neokovanými.

Přivedl Běžící kojot tri Tranterovy pistolníky do hor, aby jim ukázal stříbrný důl Navahů?

Znovu se vyšvihl do sedla a pokračoval v cestě.

Stopy byly nepřehlédnutelné. Běžící kojot si podle všeho byl jistý, že Navahové už se ho neodváží pronásledovat poté, co jich tolik zabil.

Whitehead přijel do stínu. Slunce nyní svítilo rudě. Zdálo se, že horské hřebeny jsou v plamenech.

Stopy čtyř jezdců byly ve světlém písku zřetelně vidět, a když Chief opět tiše zafrkal a zastříhal ušima, věděl Whitehead, že zavětřil jiné zvíře.

Tiše na něho hovořil a hřebec utichl. Whitehead jel pomalu dál až ke skalnímu výčnělku, zpoza nějž mohl nahlédnout do velkého ohbí údolí.

Byl překvapen, když tak blízko před sebou spatřil koně. Odhadoval, že jsou takových pět set yardů od něho. Čtyři koně stáli v lasové ohradě mezi několika borovicemi.

Whitehead viděl nedaleko od zvířat ústí úžlabiny, zhruba v polovině skalní stěny.

To musel být vstup do údolí mrtvých.

Překvapilo ho, že Běžící kojot rozbil svůj tábor právě tady. Navahové měli z duchů hrůzu. Do Údolí mrtvých chodili jen přes den a nikdy ne sami. Že by Běžící kojot odložil i víru svého lidu?

Tomu se mu nechtělo věřit.

Seskočil ze sedla. Věděl, že za půl hodiny zajde slunce a údolí zahalí temnota. Rozhlížel se po nějakém místě pro Chiefa. Hodila se pro to písečná dolina, kolem které rostly ořešáky. Hřebec zvedl hlavu, když Whitehead přivázal uzdu k hrušce sedla. Chief věděl, co to znamená. Nesměl se hnout z místa, dokud nezazní hvizd jeho pána.

Whitehead strčil henryovku do sedlového pouzdra a odvázal ranec. Rozvázal jej a vytáhl z něj luk, toulec a šípy.

Byl to krátký lovecký luk. Čejeni ho používali k lovu bizonů, protože se s ním dalo dostřelit až čtyři sta yardů daleko. Whitehead na jeho konce dal špičky bizoních rohů. K těm byla přivázána tětiva.

Šípy měl v toulci z kůže pumy. Měly obsidiánové hroty. Bylo obtížné je vyrobit, ale Whitehead si dal tu námahu, protože kamenné hroty byly o poznání účinnější než hroty ocelové, které již používali takřka všichni indiáni. Ratiště bylo červené, aby indiáni snáze nalezli vystřelený šíp. Hroty z obsidiánu byly příliš cenné na to, aby je mohl nechat někde ležet.

Chytil tětivu a napjal ji. V kapse měl náhradní. Potom si přehodil toulec s šípy přes rameno a ještě jednou poplácal Chiefa po krku, když předtím přivázal ranec k sedlu. Slunce už zapadalo, když se vydal na cestu.

Luk mu dodával zvláštní jistotu. Měl tu zbraň rád, i když se zdála být zastaralá. Měla však velké výhody oproti pušce, obzvlášť v noci.

Šíp byl tichý. Když se vystřelil, neprozradila střelce rána ani záblesk.

Whitehead se skryl za skálu a přivřel oči. Viděl, že u koní v ohradě se něco pohnulo. V první chvíli si myslel, že se to pohnuli koně, ale potom spatřil stín na svahu nad nimi.

Někdo k nim slézal ze svahu.

Whitehead ani na okamžik nepochyboval o tom, že to je Běžící kojot.

Navaho tedy byl v údolí i se svými průvodci.

Běžící kojot dorazil ke koním. Whitehead viděl, jak leze na jeden balvan a jak se rozhlíží. Nějakou dobu hleděl jeho směrem, Whitehead však byl přesvědčený, že ho nevidí.

Kde byli ostatní?

Běžící kojot se vrátil k lasové ohradě a zmizel.

Slunce zašlo za hory. Šero houstlo. Whitehead ještě stále hleděl na skalní stěnu, kde muselo být ústí Údolí mrtvých.

Tam se však nikdo neukázal.

Opustil Běžící kojot údolí proto, že se bál duchů? Whitehead o tom byl přesvědčen. Pistolníci Owena Trantera tento strach určitě neznali. Pravděpodobně se nechtěli trmácet z údolí a zase zpátky jen kvůli strachu z duchů.

Zachmuřený Whitehead přikývl. To se mu hodilo. Noc byla jeho spojencem. Nejdřív byl na řadě Běžící kojot, pak Tranterovi pistolníci.

+ + + + +

Běžící kojot byl jako nedůvěřivý vlk.

Toho si Whitehead všiml, když číhal poblíž koní. Pochopil, že Navaho zmizel.

V dolince, v níž ležela sedla pistolníků a ranec Běžícího kojota, sice hořel oheň, ale rudocha nikde neviděl.

Že by se ze strachu z duchů stáhl ještě dál?

Tomu Whitehead nevěřil. Cítil, jak se mu ježí vlasy. Byl si jistý, že Běžící kojot ho už odhalil, a že na něho číhá a chystá se ho zastřelit tak jako sedm bojovníků před ním.

Whitehead se nehýbal. Věděl, že přežije ten trpělivější. Nevěděl, kde Běžící kojot je, ale stín skály, v němž byl skrytý, byl tak temný, že Navaho ho pravděpodobně neviděl.

Minuty plynuly.

Whitehead tiše oddechoval. Šíp měl na tětivě. Kromě dupání a frkání koní nebylo nic slyšet. I příroda mlčela. Zvířata dozajista cítila přítomnost lidí.

Slabý svit hvězd se náhle změnil. Nad hory se vyhoupl měsíc, jehož přízračné světlo zalilo údolí.

Whitehead se chtěl ještě trochu stáhnout. V tom okamžiku nad sebou uslyšel tichý šramot. Takřka ve stejné chvíli se před ním v písku objevil stín.

Whitehead zaklel a uskočil.

Stín se snesl na něj jako obří netopýr a vyrazil mu luk z rukou. Cosi lesklého mu prosvištělo kolem tváře, ze skály odskočily jiskry.

Whitehead Navaha kopl, ten narazil zády do skály a přidušeně zasténal.

Whitehead byl opět na nohou.

Běžící kojot držel v ruce tomahavk. Okamžitě jím zaútočil, když k němu Whitehead přiskočil.

Míšenec s tím však počítal. Jeho útok byla jen finta. Elegantně tomahavku uhnul, vzal luk ležící na zemi a švihl jím bojovníka do boku.

Běžící kojot vykřikl bolestí. Vrhl tomahavk po Whiteheadovi, minul však, protože míšenec rychle uskočil.

Běžící kojot vytáhl zpoza šerpy revolver. Než ovšem mohl zmáčknou spoušť, udeřil ho Whitehead lukem do zápěstí. Revolver spadl na zem.

Whitehead už déle neváhal. Věděl, že Navah je zákeřný. Nesměl udělat chybu. Rozmáchl se pravou pěstí a trefil ho do spánku.

Navah dovrávoral k jednomu balvanu, hned se však od něj odrazil a vrhl se na Whiteheada, který již teď nestačil uhnout.

Skáceli se na zem.

Navaho se ocitl nad ním a sevřel mu krk, Whitehead se však z jeho sevření snadno vymanil a praštil ho pěstí. Než Navaho překonal zděšení, byl Whitehead nad ním. Dal mu čepel nože bowie na krk.

„Jeden chybný pohyb a podříznu tě, ty pse!“ vyhrkl Whitehead.

Běžící kojot dobře rozuměl anglicky. Musel se přece domlouvat s Owenem Tranterem a jeho pistolníky.

„Whiteheade!“ procedil zuby. „Zavolali tě proto, abys mě zabil!“

Whitehead se zašklebil, přikývl a chytil ho za vlasy, aniž by mu sundal nůž z krku.

„Jsi hanbou Klahova kmene,“ zabručel. „Měl bych tě zabít jako skunka. Proč jsi do Údolí mrtvých přivedl Tranterovy pistolníky?“

Běžící kojot si odplivl. Nyní, tváří v tvář smrti působil odvážně.

„Jdi k čertu, Whiteheade!“

Whitehead se usmál. Navaho musel slyšet klít své bílé přátele.

„Kdo jsou ti tři muži, kteří se zdržují v Údolí mrtvých?“

Běžící kojot sevřel rty. Zdálo se, žeje odhodlaný mlčet.

Whitehead ho začal vléct do svahu.

„Co chceš dělat?“ vyhrkl Navaho. „Dělej, zabij mě, Whiteheade! Ale Klahův kmen nezachráníš! Bledé tváře chtějí stříbro Navahů. Nebojí se duchů mrtvých.“

„Doufám, že ani ty ne, Navaho,“ odpověděl Whitehead. „Protože jestli mi neprozradíš, kdo jsou ti chlápci v Údolí mrtvých, vylezeme nahoru a podíváme se tam.“

Běžící kojot se začal svíjet.

Whitehead měl co dělat, aby ho zkrotil. Málem mu při tom podřízl hrdlo, protože takovou reakci nečekal. Nezbývalo mu nic jiného, než vyvrhele omráčit. Běžící kojot zasténal a zhroutil se.

Whitehead tiše zaklel, potom si naložil Navaha přes rameno a vydal se do strmého svahu k místu, kde skalní stěnu prolamovala úžlabina vedoucí do údolí mrtvých.

Tam ho položil na zem, vytáhl z kapsy náhradní tětivu a svázal jí Navahovi ruce.

Pak mu dal několik pohlavků a probral ho. Navaho se užasle rozhlížel kolem sebe, potom pochopil, co se stalo, a začal trhat tětivou. Jenom se mu zařezávala hlouběji do masa. Vzdal to.

Vyvrhel vytřeštil oči, když mu došlo, kde je. Začal křičet a těkal pohledem mezi Whiteheadem a temným kaňonem.

Whitehead uslyšel tiché skučení, které pravděpodobně způsobil noční vítr. Skutečně to znělo jako zpěv mrtvých.

Ty zvuky Navaha málem připravily o rozum. Celý se chvěl.

„Odveď mě odtud, Whiteheade!“ vyhrkl. Na čele se mu leskl pot. „Řeknu ti všechno!“

„Kdo jsou muži, kterés přivedl do Údolí mrtvých, Běžící kojote?“ opakoval Whitehead.

„Dan Steele, Sundown Kid a – slečna Kathy Tranterová,“ vyhrkl Navaho.

Whitehead na něho překvapeně hleděl.

„Žena?“

Navah přikývl.

„Dcera Owena Trantera.“

„Neřekl jsi jim, že se na ně vrhnou duchové mrtvých, když svou přítomností znesvětí Údolí mrtvých?“

„Nevěřili mi, Whiteheade,“ vyhrkl Běžící kojot. „Řekli, že duchové mohou zabít jen Navahy, ne bělochy.“

Whitehead postavil Navaha na nohy.

„Dobrá,“ přidušeně řekl. „Teď půjdeme zpátky ke koním a počkáme na bledé tváře.“

Tu se zvedl vítr. Foukal z kaňonu a znělo to tak, jako by tam někdo hrál na gigantické varhany.

Běžící kojot zařval, s vytřeštěnýma očima se Whiteheadovi vytrhl a chtěl seběhnout ze svahu.

Whitehead na něho vykřikl, aby se zastavil, ale strach z duchů mrtvých byl silnější.

Tu Běžící kojot zaječel a šlápl do prázdna. Zmizel za hranou skály.

Whitehead tam přiběhl. Se sevřenými rty hleděl na strmý svah pokrytý nesčetnými ostrými kameny. Na úpatí svahu ležel svázaný Navah. Byl zkroucený a nehýbal se.

Whitehead tiše zaklel. Otočil se a pohlédl k ústí úžlabiny. Byly výkřiky Běžícího kojota slyšet až do Údolí mrtvých?

Několik minut čekal. Luk, který si sundal z ramene, držel v levé ruce. Šíp měl přiložený k tětivě.

V úžlabině se však nic nehýbalo. Navahův křik pravděpodobně pohltily stěny křivolaké úžlabiny.

Whitehead se vydal dolů. Místo, kde ležel Běžící kojot, by nenašel, kdyby nesvítil měsíc.

Ztěžka oddechoval, když tam dorazil. Hned viděl, že Navahovi není pomoci.

Hlavu měl zakloněnou v nepřirozeném úhlu.

Běžící kojot se stal obětí duchů mrtvých. Nahnali ho do propasti. To byla jejich pomsta za to, že rušil jejich klid, když se třemi bělochy pronikl do jejich svatyně.

Whitehead mrtvého Navaha rozvázal, vtáhl ho mezi dva balvany a pak nad ním strhl lavinu. Suť indiánovo tělo zasypala.

Whitehead se pak vydal ke koním.

Byl rád, že nemusel Běžícího kojota zabít.

Jenom okamžik si pohrával s myšlenkou, že by mohl jít do Údolí mrtvých a překvapit tam oba pistolníky a ženu. Něco mu však říkalo, že tam nemá chodit.

Byl to instinktivní strach, který zdědil po své matce? Nevěděl to. Spokojil se s tím, že si řekl, že je zbytečné riskovat. Měl koně pistolníků. Stačilo mu jen počkat, až se vrátí. Hvízdl na Chiefa a morgan o několik minut později přiběhl. Zdálo se, že je rád, že nemusí noc trávit sám.

Whitehead ho přivedl mezi skály a lehl si vedle něho. Byl si jistý, že Chief ho probudí, až Tranterovi pistolníci a jeho dcera vyjdou z kaňonu.

+ + + + +

Kathy Tranterová se jen smála, když jí Dan Steele navrhl, aby údolí opustili ještě za světla.

„Máš strach z mrtvol, které tu leží na dřevěných plošinách?“ zeptala se.

Chladnokrevný pistolník Dan Steele pokrčil rameny a odpověděl: „Vím, že jsou věci mezi nebem a zemí, které se nedají vysvětlit.“

„Pro mě za mě můžeš odejít s Navahem,“ pohrdavě řekla dívka a pohlédla na světlovlasého Sundown Kida. „I ty máš plné kalhoty, Kide?“

Mladík zavrtěl hlavou, celou dobu však měl ruce položené na pažbách revolveru.

S pochodněmi v rukou se šli podívat do nízké štoly, kterou jim ukázal Navaho. Po několika yardech ústila do velké jeskyně.

Udiveně hleděli na nazelenalou vodu jezírka, na jehož hladině se odrážel svit pochodní.

Dan Steele se napil. Voda byla nepoživatelná. Od Navaha věděli, kam mají jít. Znamení na skalních stěnách jim ukazovala cestu ke kamenným vratům, která se dala odsunout, aniž by na to museli vynaložit velkou sílu.

Okamžitě věděli, že jsou u cíle.

Kathy Tranterová si zprvu myslela, že stěny štoly se tak lesknou vlhkostí, když však po nich přejela palci, poznala, že to musí být stříbrná ruda.

Šli dál. Občas se na stěně objevila stříbrná žíla a pak chtivý výraz v očích Kathy Tranterová ještě zesílil.

„Pojďme zpátky, Kathy,“ přidušeně řekl Dan Steele. „Už jsme toho viděli dost. Teď víme, kde důl je. Pojedeme na ranč a povíme o tom tvému otci.“

Kathy Tranterová se rozesmála.

„Když už jsme tady, tak si to tu můžeme prohlédnout všechno,“ odsekla. „Nebo se ještě pořád bojíš duchů mrtvých?“

Pistolník neodpověděl. Měl jí říct o tom podivném pocitu, který měl od chvíle, kdy vstoupili do jeskyně? Vysmála by se mu. A až by se vrátili na ranč, všem by pověděla, jak se hrdinný a nebezpečný pistolník Dan Steele bál.

Se sevřenými rty šel za ní. Koutkem oka pozoroval Sundown Kida. Mladík nebyl ve své kůži, maskoval to však úsměvem.

Kathy náhle vykřikla a vzala Sundown Kidovi pochodeň z ruky. Levou rukou ukázala před sebe.

„Tady!“ zašeptala. „Dostali se až sem! Můj Bože, tady je stříbra!“

Šla dál.

V záři pochodně byly vidět primitivní nástroje. Strop podepíraly dřevěné vzpěry.

Steele náhle cosi uslyšel a trhl sebou.

„Vrať se, Kathy!“ řekl.

Otočila se. Chtěla odpovědět něco jízlivého, ale tón Steelova hlasu ji přesvědčil o tom, že zavětřil nebezpečí.

Otočila se a chtěla jít k němu, tu však kolenem narazila do jakéhosi dřevěného kolíku, který trčel ze stěny. V tom okamžiku se zachvěla země a ozval se hukot, který pak sílil.

Sundown Kid vyděšeně pohlédl na strop štoly, v němž se objevily trhliny.

Dan Steele se vrhl vpřed a chtěl Kathy Turnerovou, která nebyla schopná se pohnout, odvést pryč. Tu ho však neviditelná síla odmrštila pryč. Ze stropu začaly padat první balvany. Jeden z nich udeřil Steela do krku a srazil ho na zem.

Kathy Tranterová vykřikla a začala vrávorat do hloubi štoly. Ještě stále držela v pravé ruce fakuli. V její záři viděla, jak se Steele a Sundown Kid skáceli na zem.

Zavalily je balvany velikosti lidské hlavy. Zvedl se tam zvířený prach, který ji zahalil. Ještě slyšela mladíkův křik, pak jej přehlušil rachot a hukot.

Zdálo se, že celá hora se jim řítí na hlavu.

Kathy Tranterová pustila pochodeň a přitiskla si ruce k uším, aby nic neslyšela. Ječela a vrtěla hlavou, jako by se chtěla probrat ze zlého snu.

Křičela ještě i tehdy, když hukot utichl a zněl již jen jako tiché dunění.

Na zemi hořela louč. Plamen však byl jen malý. Ve štole bylo příliš málo kyslíku na to, aby pochodeň mohla hořet.

Kathy Tranterová chvějícíma se rukama zvedla pochodeň. Plaménky opět olizovaly smůlu. Všude se vznášel prach.

Vykřikla, když pod sutí uviděla holínky Dana Steela. Ustoupila ke stěně a rozkašlala se. Vyplivla prach. Vytřeštěně hleděla na pistolníkovy boty. Nedokázala z nich odtrhnout pohled.

Nevěděla, kolik času uplynulo od zřícení stropu. Prach se usazoval jen pomalu. Už se vznášel jen pár dlaní nad zemí.

Kathy Tranterová náhle pochopila, v jaké je situaci a rozechvěla se. Její arogance byla nyní ta tam. Věděla, že je uvězněna, zaživa pohřbena, bez šance uniknout.

„Dane!“ zvolala. Klekla si a strčila louč mezi dva kameny, načež začala odhazovat kamení ze Steela.

Odházela mu je i z druhé nohy. Doufala, že pistolník je jen omráčený. Ruce jí krvácely, na to však nedbala. Koupala se v potu. Odhazovala z těla kámen za kamenem, ale pak se náhle zarazila.

S výkřikem uskočila.

Světlo zhaslo, protože pochodeň zmizela pod sutí.

Ve štole nyní byla tma jak v pytli. Do ticha se ozývalo pouze tiché vzlykání Kathy Tranterové. Bolela ji levá noha, ale chvíli to trvalo, než si to vůbec uvědomila. Sáhla si na ni a vzpomněla si, že jí na ni spadl kámen.

Byla zlomená.

Vykřikla, když nahmatala zlomenou kost, která vylezla z kůže. Celá se chvěla. Chtěla se otočit, ale tu ji zaplavila vlna bolesti. Omdlela.

+ + + + +

Johnnie Whitehead neklidně spal. Probral se ještě před východem slunce, aniž by ho probudil Chief. Pohlédl na lasovou ohradu s koňmi a písečnou dolinu, kde nechal sedla, rozdělal v klidu oheň a uvařil si kávu.

Když nad horami vyšlo slunce, začal se připravovat na to, že přivítá Tranterovy pistolníky i s jeho dcerou. V ruce držel brokovnici. Dan Steele a světlovlasý mladík se s ní už seznámili. Whitehead doufal, že si na to vzpomenou, až znovu spatří její hlavně.

Čekal další hodinu. Pomalu začal ztrácet trpělivost. Nedůvěřivě hleděl k úžlabině. Slyšeli snad Steele a jeho kumpáni v noci Navahův křik? Čekali teď na to, že se ukáže?

Whitehead se rozhodl, že počká ještě hodinu.

Koně v lasové ohradě byli nervózní. Whitehead věděl, že mají žízeň.

Něco tu nehrálo. Už nevěřil, že pistolníci číhají v ústí úžlabiny. Možná si myslí, že Běžící kojot se postará o koně, aby mohli zůstat v údolí déle, řekl si v duchu.

Za hodinu vstal.

Přišel k lasové ohradě a postaral se o koně. Steele nechal vedle svého sedla ležet kozí měch s vodou, z něhož teď Whitehead napojil zvířata.

Pak se vydal k úžlabině.

Byla tam tma i ve dne, protože rokle byla příliš úzká.

Prošel dvěma ohbími a dorazil na její konec. Viděl před sebou pusté údolí. Stály v něm dřevěné plošiny, na kterých ležela těla zabalená látkami. Některá byla pohřbena nedávno. Deky, do kterých byla zabalena, měly pestré vzory.

Whitehead se velmi opatrně pohnul. Věděl, že každou chvíli se mohou objevit pistolníci.

Podle stop v písčité půdě poznal, že Běžící kojot nešel dál s ostatními.

Kotlina měla průměr přibližně dvě sta yardů. Okolo se tyčily strmé stěny.

Whitehead sledoval stopy. Zřetelně rozeznal šlépěje ženy.

V rukou držel brokovnici.

Stopy končily před nízkým vchodem do štoly.

Whitehead chvíli váhal, ale pak se sklonil a vklouzl dovnitř. Uviděl výklenek, v němž byly zhruba dva tucty loučí. Dvě z nich vzal a šel dál temnotou, až ucítil průvan. Slyšel tiché čvachtání.

Několik minut naslouchal a hleděl do temnoty.

Nic se nehýbalo.

Hlavou se mu honily myšlenky.

Ze stop před štolou se dalo vyvodit, že Dan Steele, mladík a Kathy Tranterová důl neopustili. Vedl z něj snad druhý východ?

Vládla tam temnota. Musel zapálit louč, pokud chtěl jít dál.

Vytáhl sirku a škrtl jí o revolverový opasek. V temnotě se vzňal plamének. Whitehead ho přiložil k pochodni, která okamžitě chytila. Záře plamenů se rozlila po části jeskyně, v níž se Whitehead nacházel.

Nepřekvapilo ho, když uviděl nazelenalé jezírko, protože už předtím cítil vlhkost.

Nestaral se o krásnou krápníkovou výzdobu, pozoroval zem, aby mu neunikly eventuální stopy. Pomalu kráčel podél jezera. Na stěnách byla znamení. Ukazovala do zadní části jeskyně. Whitehead kráčel podle nich, a tak se dostal ke kamenným vratům, která někdo otevřel. Za nimi zela další štola.

Whitehead se opřel o stěnu a opatrně dal louč před sebe. Vyhlédl, ale nic podezřelého nespatřil.

Vklouzl do štoly.

V záři louče se stěny třpytily. Čím dál šel, tím byly žilky silnější.

Whitehead těžbě nerozuměl, ale byl přesvědčen o tom, že člověk, který by tam těžil, by nesmíme zbohatl.

Neustále se zastavoval a naslouchal. Zmocňoval se ho neklid. Snažil se ho potlačit, ale nepodařilo se mu to. Neslyšně kráčel dál. Cítil prach.

A pak se ocitl před haldou suti. Tady štola končila.

Tiše zaklel. Počítal s tím, že na jejím konci narazí na pistolníky a Kathy Tranterovou. Že by tam vůbec nebyli? Objevili nějakou jinou, ještě zajímavější štolu?

Už se chtěl otočit, když tu v suti spatřil něco, co tam nepatřilo. Udělal krok k haldě a kopl do kamene.

Zahvízdl si a rychle se sklonil. Pravou rukou zvedl béžový stetson, který mu byl povědomý, přestože ho masa kamení pomačkala.

Nosil ho mladík, který na Marianově ranchu koupil sekané olovo.

Whitehead se sklonil a odvalil několik dalších kamenů.

Netrvalo to dlouho a spatřil holínku. Sevřel rty. Zmocnila se ho nejasná předtucha.

Halda tam zřejmě neležela dlouho. Způsobili snad pistolníci tím, že pronikli do štoly, zával, při kterém je zasypalo kamení?

Spatřil trhlinu ve skále a strčil do ní louč. Pak se sklonil a začal odklízet kamení z muže, který tam ležel.

Již brzy se koupal v potu. Neustále dělal přestávky a naslouchal, zda neuslyší zvuky nasvědčující dalšímu závalu.

Po půlhodině mrtvého vytáhl.

Nebyl překvapený, když uviděl, že to vskutku je světlovlasý mladík, o němž Běžící kojot mluvil jako o Sundown Kidovi.

Zadýchaný Whitehead se posadil. Práce ho vysílila, hekavě oddechoval. Vzduch ve štole nebyl nijak zvlášť dobrý.

Neustále pozoroval haldu, pod kterou zřejmě ležela i těla Dana Steela a Kathy Tranterové, kteří se stali obětí své chamtivosti.

Mělo smysl z nich odhazovat kamení?

Whitehead pomalu zavrtěl hlavou. Bylo nemožné, aby to někdo přežil. Věděl však, že Owen Tranter převrátí Jihozápad vzhůru nohama, pokud se jeho dcera nevrátí. Neuspokojilo by ho, kdyby mu řekl, že ji zavalilo kameni.

Mělo cenu dál odklízet suť?

První pochodeň již téměř dohořela.

Whitehead vzal ze země druhou a zapálil ji. Nyní tam bylo víc světla.

Zavrtěl hlavou. Půjdu pro Navahy, řekl si, ať rozhodne Klah, co se stane s těly bělochů. Už se chtěl otočit, když tu uslyšel tiché volání.

Překvapeně se ohlédl na haldu. Stal se obětí šálení smyslů?

Potom však to volání uslyšel znovu, ještě zřetelněji.

Kathy Tranterová žila!

Jak se zdálo, tak ji suť nepohřbila. Odřízla ji ale od vnějšího světa.

Co Dan Steele?

Mám ho zachránit? pomyslel si. Co když mě bude čekat se zbraní v ruce a jakmile ho osvobodím, vpálí mi kulku do hlavy?

Věděl však, že to musí udělat. Nemohl Kathy Tranterovou ponechat svému osudu. Musel ji osvobodit, a to okamžitě. Nebylo jisté, zda má na druhé straně dost vzduchu na to, aby přežila delší dobu.

Znovu se pustil do práce.

Vylezl na vrchol haldy a začal kameny odklízet tak, aby se suť nesvezla.

Po chvíli vzal louč a zaklínil je mezi dva kameny tak, že dobře viděl prostor, který uvolnil.

Zadýchán pracoval dál. Ruce mu krvácely, ale toho si nevšímal. Pobízely ho výkřiky Kathy Tranterové.

+ + + + +

Bolesti se znovu ozvaly, když se Kathy Tranterová probrala z bezvědomí. Tiše naříkala. Měla vyschlá ústa, nemohla polknout.

Neodvažovala se pohnout nebo si sáhnout na zlomenou nohu.

Po tvářích jí stékaly slzy.

Věděla, že musí zemřít. Mohl ji najít jen Běžící kojot, ale ten měl z Údolí mrtvých panickou hrůzu. Byla přesvědčená, že se neodváží vejít do štoly.

Opatrně si sáhla na bok, kde musela mít remington ráže 38. Nenašla ho. Pak jí došlo, že musel vyklouznout z pouzdra.

Rozvzlykala se a když pohnula levou nohou, vykřikla bolestí.

Schoulila se. Celá se třásla. Pak uslyšela tlumený rachot, ale její vědomí to nevnímalo. Opřela se hlavou o stěnu a kousla se do rtů.

Potom znovu uslyšela rachot.

Vyděšeně naslouchala. Pak si však řekla, že by pro ni bylo lepší, kdyby se strop zřítil. Aspoň by skončila ta muka.

Rachot sílil.

Hlavou se jí honily myšlenky. Pocítila naději. Zatajil se jí dech, ale to jediné, co slyšela, bylo bušení jejího srdce.

Začala křičet zoufalstvím. Křičela stále dokola.

Doufala, že to je Běžící kojot.

Po chvíli se ty zvuky ozvaly znovu. Náhle si byla jistá, že to musí být člověk. Pokaždé, když zvuky utichly, ječela jako šílená.

Proč Navaho neodpovídá? pomyslela si. Stačilo by jen, kdyby zavolal a věděla bych, že jsem zachráněná.

Opět se rozplakala. Bolesti v noze byly snesitelné, pokud se nehýbala. Pomyslela na to, že jí možná budou muset uříznout nohu a rozechvěla se. Pak se opět soustředila na zvuky za haldou.

Už dávno ztratila pojem o čase. Připadalo jí to, jako by tam byla už celé dny.

Potom přestala křičet, protože už neměla sílu. A pak se nad ní náhle objevilo světlo.

Tiše vykřikla, když mezi kameny spatřila louč, která osvětlila štolu, v níž se nacházela.

Vytřeštila oči. Viděla ruku s revolverem, která se však potom stáhla.

Kameny nyní padaly z haldy dolů. Díra pod stropem se zvětšovala a po chvíli se v ní objevila postava.

Okamžitě poznala, že to není Běžící kojot.

Muž, který stál před ní, byl vysoký a ramenatý. Měl vlasy až po ramena, ve svitu pochodně se leskly. Jeho pleť byla snědá. Hleděly na ni modré oči. Potom se muž zeptal hlubokým, zvučným hlasem: „Kde je Steele?“

„Je mrtvý,“ zašeptala a pravou rukou ukázala na haldu. „Zavalilo ho kamení.“

Náhle uviděl, že má zlomenou nohu. Rychle se k ní sklonil a sevřel rty.

„Máte bolesti?“

Přikývla.

Prohlížel siji.

„Jaké jste víry?“

Pohlédla na něho.

„Já jsem – křesťanka,“ zaraženě zamumlala.

„Chodíte do kostela?“

Přikývla. Nevěděla, kam tím míří.

„Co byste řekla, kdyby několik rudokožců vtrhlo do vašeho kostela, uloupilo oltář, na hřbitově převrátilo náhrobní kameny a pak zapálilo kostel? Považovala byste to za správné?“

Pomalu zavrtěla hlavou.

„Přesně toto jste tu udělali, slečno Tranterová,“ přidušeně řekl. „Pro Navahy je odpočinek jejich mrtvých posvátný.“

Zbledla.

„Vy – vy jste ten míšenec, který…“ Selhal jí hlas.

„Jmenuju se Johnnie Whitehead,“ řekl vysoký míšenec. „Dostanu vás odtud, přestože bych vás tu měl nechat. Navahové mi to budou vyčítat, protože když se běloši dozvědí o Údolí mrtvých, nebudou mít mrtví pokoj. Chamtivost bělochů povede pouze k ničení.“

Kathy Tranterová chtěla něco odpovědět, ale z hrdla se jí vydralo jen sténání. Zmocnila se jí hrůza a strach, když viděla, jak zvedl její remington ráže 38 a šel k otvoru v haldě. Než vlezl do něj, otočil se a řekl: „Jdu pro louče. Musím vám dát nohu do dlahy, abyste trpěla co nejmenšími bolestmi, až vás potáhnu. Počkejte, bude to jen několik minut. Zase se vrátím.“

+ + + + +

Johnnie Whitehead nalezl větve, z nichž mohl vyrobit smyk, na který pak mohl ženu uložit.

Zatímco odhazoval kameny z haldy, uvědomil si, že pistolníci a Kathy Tranterová padly do navažské léčky. Prostřednictvím nějakého ukrytého mechanismu museli spustit zával.

Žena měla neskutečné štěstí, že přežila. Musela tam strávit děsivé hodiny – bez naděje na pomoc.

Whitehead ani na vteřinu nepomyslel na to, že by ji ponechal svému osudu, přestože pro Navahy mohla znamenat smrtelné nebezpečí. Musel jí pomoct.

Za půl hodiny vyrobil z tyčí, dek a provazů smyk. Vzal s sebou tři louče a přivlekl smyk až ke kamenným vratům.

Potom vešel do štoly a otvorem prolezl za haldu. Viděl, že žena už se začala obávat, že ji tam nechá.

„Kde je Běžící kojot?“ tiše se zeptala, když přišel k ní a zapálil druhou pochodeň, aby měl víc světla.

„Navaho je mrtvý,“ lhostejně odpověděl Whitehead. „Duchové mrtvých ho strhli do propasti. Zlomil si vaz.“

Zbledla. Nevěřícně na něho hleděla.

„Vy jste přece běloch,“ zašeptala. „Proč to říkáte?“

„Jsem běloch jen z jedné poloviny, slečno Tranterová,“ chladně odvětil Whitehead. „Má matka byla čejenská squaw. Od ní jsem se naučil, že duše mrtvých žijí dál.“

Slezl z haldy k ní. Už napoprvé si všiml nářadí, které tam leželo. Kolíky se mu hodily. Upravil je nožem a pak všechno položil vedle její levé nohy.

Podal jí kousek dřeva.

„Zakousněte se do toho, když bolest nebudete moci dál vydržet,“ řekl jí. „Možná budete mít štěstí a omdlíte. Pokusím se kost narovnat a potom dát do dlahy. Jenom se, prosím, nehýbejte. Pak by vás to bolelo ještě víc.“

Přikývla a poslušně se zakousla do dřívka.

Whitehead vzal nůž bowie a opatrně jí roznzl nohavici. Nehnul ani brvou, když spatřil kost a maso. Rána téměř nekrvácela.

Ještě jednou jí pohlédl do očí a řekl: „Raději se dívejte jinam, nebo se vám udělá špatně.“

Naklonila hlavu na stranu. Po tvářích jí tekly slzy.

Whitehead už déle neváhal. Křičela, když se jí dotkl nohy, a potom omdlela.

Byl rád, že už nic necítí. Vyzul jí boty a narovnal jí kost tak, že zmizela v mase, a že potom obě poloviny nasedly na sebe.

Nebylo mu zrovna do zpěvu, když pomyslel na to, že úlomky kosti by mohly být v mase, a že by se mohly zanítit. Mohl však proti tomu něco dělat? Musela co nejrychleji k lékaři.

Když jí dal nohu mezi dvě dřeva, která stáhl cárem látky, připadalo mu, že obě poloviny kosti sedí, ale to se mu mohlo jen zdát.

Kathy Tranterová mu udělala laskavost a neprobrala se, když ji vlekl jeskyní. Stálo ho to hodně námahy, když se s ní vláčil úžlabinou, a nejhorší to bylo, když ji musel dostat ze strmého svahu dolů ke koním.

Uplynuly tři hodiny, než dorazil na úpatí svahu. Klekl si a oddechoval. Vedro bylo nesnesitelné. Zatím ho téměř nevnímal, byl však zcela propocený.

Přivedl Chiefa ke koním pistolníků. Poníka Běžícího kojota pustil na svobodu. Žádný Navaho by nevylezl na hřbet renegátova koně.

Když si odpočinul, upravil smyk. Žena vůbec poprvé po mnoha hodinách otevřela oči.

Měla velké, tmavé oči, ve kterých se zračil vděk. Ale i stud, který před ním pociťovala.

Neuhnul jejímu pohledu. Bylo to zvláštní, ale dosud ji kladl na roveň s pistolníky jejího otce. Teprve teď si všiml, že to je citlivá žena. Pravděpodobně jen chtěla svému okolí dokázat, že je stejně tvrdá jako její otec.

„Jak se daří?“

Chvíli to trvalo, než odpověděla.

„Mám žízeň, pane Whiteheade.“

Sáhl po čutoře, která visela na sedle, odzátkoval ji a podal jí ji.

Napila se a vrátila mu láhev. „Necítíte bolesti?“ zeptal se Whitehead.

Zavrtěla hlavou.

„Skoro vůbec nohu necítím. Jak to vypadá?“

„Nevím,“ zamumlal Whitehead. „Obě poloviny na sebe nasedly dobře. Ale je možné, že v mase jsou úlomky, které se zanítí.“

„Pane Whiteheade…“

Pohlédl na ni. Byla zrudlá.

„Já – já jsem vám jen chtěla říct, že nikomu neprozradím, kde je Údolí mrtvých a stříbrný důl Navahů – ani svému otci ne. Jestli mi to nevěříte, tak mě rovnou zabijte…“

Usmál se.

„Vypadám na to, že bych dokázal zabít ženu?“ chraplavě se zeptal. „Nevím, jestli vydržíte cestu do Gallupu nebo do Fort Wingate. Pravděpodobně vás budu muset odvézt do navažské vesnice.“

Viděl, jak zbledla.

„Navahové mě musejí nenávidět, můj otec jim přece uloupil půdu,“ zašeptala.

Whitehead s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Navahové neposuzují lidi podle jejich příbuzných, ale podle jejich skutků.“

„Ale znesvětila jsem údolí jejich mrtvých…“

„To se nemusejí dozvědět,“ odpověděl. „Něco si vymyslíme, slečno Tranterová. Předpokládám, že jste někde ve východní části Sierra Chusca spadla z koně a zlomila si při tom nohu. Dan Steel a Sundown Kid jeli dál za stříbrem, protože si mysleli, že jsou blízko cíle. Vám řekli, že vás vezmou na zpáteční cestě. Potom jsem přijel já, protože mě přilákali supi. Takže nevíte, co se stalo s Danem Steelem, Sundown Kidem a Běžícím kojotem.“

Upřeně na něho hleděla.

„To chcete Navahům povědět?“

Přikývl.

„Pokud to řeknete i svému otci. Zatratí své pistolníky a nepokusí se z vás vymlátit, kde je stříbrný důl.“

Polkla. „Dávám vám své slovo, pane Whiteheade,“ tiše řekla.

„Bylo by mi milejší, kdybyste mi říkala Johnnie,“ odvětil s úsměvem.

+ + + + +

Whitehead zametl všechny stopy. To ho stálo další dvě hodiny, ale přesto to udělal. Nechtěl, aby ho Klah a jeho Navahové usvědčili jako lháře. Nesměli se dozvědět, že Kathy Tranterová byla v Údolí mrtvých. A nemuseli vědět ani to, že je dcerou Owena Trantera.

Kathy souhlasila.

Nejprve doufala, že Whitehead ji přece jen odveze do Fort Wingate, ale už brzy byly bolesti nesnesitelné a pochopila, že by cestu do pevnosti nepřežila.

Whitehead jel opatrně a dával pozor na to, aby její kůň, kjehož sedlu byly připevněny tyče smyku, neklusal po nerovných plochách. Přesto se otřesům nedalo zabránit.

Whitehead neustále zastavoval a prohlížel si její nohu. Dlaha byla pevná. Nemohl pro ni udělat víc. Její tvář byla zalitá potem, ačkoli nahoře na mese bylo chladno. Slunce zmizelo za mraky a zvedl se studený vítr.

„Do Fort Wingate to nezvládneme, že?“ zašeptala.

Whitehead zavrtěl hlavou.

„Jedině, že byste chtěla riskovat amputaci,“ odpověděl. Chvíli na ni hleděl. Měla přivřené oči a sevřené rty. „Vy se Navahů bojíte, Kathy?“

Zvedla hlavu a lehce přikývla.

„Myslíte, že jsou to divoká zvířata, která ve vás uvidí nepřítele a bez milosti vás zabijí,“ dodal. „Mýlíte se. Stejně tak jako se mýlí Navahové, když si myslí, že všichni běloši jsou jako váš otec: nemilosrdní, zaměření jen na zisk, bezohlední. Tato země, Kathy, patří od nepaměti Navahům. Kde berou běloši právo jim ji vzít? Nemyslíte, že indiáni mají dost důvodů pro to, aby bělochům nedůvěřovali?“

Mlčela a Whitehead se otočil a opět nasedl na morgana. Věděl, že Kathy začala přemýšlet. Zážitek ze štoly ji patrně změnil.

Odbočil na západ, k zapadajícímu slunci. Doufal, že Ahdesbah se ve zlomeninách vyzná stejně tak dobře jako ve střelných ranách…

+ + + + +

Klahovy tmavé oči byly ještě stále plné nedůvěry.

Whitehead věděl, že náčelník o jeho vyprávění pochybuje, nic však neřekl, protože neměl žádné důkazy.

Potom ho však přesvědčil Whiteheadův upřímný pohled. Přikývl a hrdelním hlasem řekl: „Ahdesbah vytáhla z nohy té bílé squaw dva úlomky kosti. Potřebuje hodně klidu. Bude muset zůstat dva měsíce.“

Whitehead přikývl.

„Chci jít za ní,“ řekl.

Klah mu to lehkým pohybem ruky dovolil. Ostatní starší, kteří se rozhovoru zúčastnili, hleděli za mišencem. Whitehead věděl, že Klahovi zřejmě budou vyčítat, že svému pokrevnímu bratrovi slepě důvěřuje. A bylo dokonce možné, že po něm budou požadovat, aby bílou squaw nechal zabít.

Klah by to neudělal. Whitehead věděl, že by za Kathy ručil třeba i svým životem.

Před hoganem, kde mohl při svém pobytu přebývat, spatřil Kayetu. V očích měla smutek. Pravděpodobně si myslela, že se do bílé squaw zamiloval.

S úsměvem k ní přišel a zůstal před ní stát.

„Chci se ještě podívat na nemocnou,“ tiše řekl. „Budeš na mě čekat, až půjdu do svého hoganu?“

Usmála se, rychle přikývla a zmizela v chatě.

Přišel k chýši, která stála vedle posvátného hoganu. Slyšel hrdelní hlas. Udivilo ho, že Kathy Tranterová není sama.

Rychle odhrnul vchodovou chlopeň a vešel dovnitř.

Kathy Tranterová se pozvedla. Viděl, že má oči vytřeštěné strachem. Chvěly se jí rty –

Vedle jejího lůžka stál Ganado. Jeho tvář byla strhaná, když se otočil k Whiteheadovi.

„Lehněte si, Kathy,“ řekl míšenec.

Ganado chtěl jít pryč.

„Zůstaň tady, Ganado!“ ostře řekl Whitehead.

Mladý Navaho sebou trhl a pravou rukou sevřel rukojeť tomahavku, který měl za opaskem.

„Posaď se,“ řekl Whitehead, jako by si Navahova agresivního chování nevšiml. Klekl si k lůžku Kathy Tranterové a usmál se na ni.

„Jak se vám vede, Kathy?“

Pošilhávala po mladém Navahovi, který se rovněž posadil. Byl zachmuřený.

„Pokoušejí se o mě mdloby, Johnnie,“ zašeptala. „Ale noha už mě nebolí.“

„Ahdesbah ti dala omamný prostředek, abys nic necítila, když ti vyřezávala úlomky kosti.“

V jejích tmavých očích bylo zděšení.

„Toho jsem si vůbec nevšimla!“ zvolala.

Jeho úsměv ji uklidnil.

„Kdo je ta stará žena, Johnnie?“

„Je to Klahova squaw a matka tohoto zachmuřeného mladíka, který ti nahnal takovou hrůzu.“

Ganado už chtěl vyskočit, ale Whitehead ho pohledem přinutil, aby zůstal sedět.

„Jmenuje se Ganado, Kathy,“ dodal Whitehead. „Jednoho dne se stane nástupcem svého otce. Je to ten nejstatečnější Navaho, jakého znám. Osvobodil mě, když jsem byl uvězněný ve Fort Wingate. Nebýt něho, tak byste teď nebyla naživu.“

„Proč jí to všechno říkáš?!“ vyhrkl Ganado. „Až se uzdraví, vrátí se k bělochům a prozradí nás!“

Whitehead se usmál.

„Uděláte to, Kathy?“ tiše se zeptal.

Pohlédla na Ganada, který náhle zrudl. Pomalu zavrtěla hlavou.

„To neudělám, Ganado,“ odpověděla. „Ale znám Navahy příliš málo. Mohl bys mi o nich vyprávět, zatímco budu u vás. Ráda bych se o Navazích dozvěděla všechno.“

Ganado vyskočil.

„Nemám chuť krátit čas znuděné squaw!“ zvolal hrdelním hlasem. „Raději budu bojovat a zabíjet bílé muže, kteří se odváží vstoupit do naší země.“

Tentokrát už ho Whitehead nezastavil. Mladík vyběhl, jako by před něčím utíkal.

Kathy za ním vyděšeně hleděla.

„Nenávidí všechny bělochy, Johnnie,“ zašeptala. „Zabil by mě, kdyby nebylo vás, že?“

Whitehead zavrtěl hlavou.

„Ne, to si nemyslím, Kathy. Ganado je zmatený. Kvůli vám. Ganado na vás pohlédl.“

„Pohlédl?“

„Běloši by řekli, že se do vás zamiloval.“

Hleděla na něho vytřeštěnýma očima. Nejprve se mu zdálo, že ji svými slovy šokoval, potom se však v jejím úzkém, hezkém obličeji objevil zamyšlený výraz. Vypadalo to, ze si nevšimla, že jí popřál dobrou noc a odešel.

Vykouřil tenký doutník a opustil vesnici. Chtěl v klidu přemýšlet.

Když se za půl hodiny vrátil a pohlédl na hogan Kathy, musel se usmát.

Dovnitř právě vklouzl Ganado. Držel v rukou pár věcí. Vypadalo to, jako by chtěl začít s líčením dějin Navahů.

Whitehead vešel do svého hoganu a když spatřil Kayetiny lesknoucí se oči, zapomněl na vše ostatní.

+ + + + +

Johnnie Whitehead rozhořčeně hleděl na malé rancho.

K nebi stoupal hustý dým. Z budov šlehaly plameny.

Ranč, který byl plodem Marianovy lopotné práce, byl nyní stravován požárem.

Whitehead tušil, že Owen Tranter udeří právě tady, přesto přijel pozdě. Tři muži, kteří byli zodpovědní za požár, se právě vyšvihli do sedel.

Whitehead již držel v rukou henryovku. Jeho hněv byl příliš velký na to, aby se mohl držet zpátky. Zvedl pušku a začal střílet.

Dva koně se okamžitě zhroutili, jezdci se s výkřiky vrhli ze sedel.

Třetí muž se snažil zkrotit své splašené zvíře. Nepodařilo se mu to. Když se kůň začal točit, již se nedokázal udržet v sedle a sletěl dolů. Kůň s řehtáním cválal pryč.

Whitehead kopl morgana patami do slabin a pomalu přijel k hořícím budovám.

Pomyslel na to, že Owen Tranter už jistě postrádá svou dceru a oba pistolníky. Od závalu v Údolí mrtvých uplynuly již tři dny.

Henryovku strčil do sedlového pouzdra, které měl pod pravou nohou, vzal brokovnici a natáhl oba kohoutky.

Žháři se právě zvedli z prachu a pohlédli na něho. Jednoho z nich Whitehead znal. Byl to podsaditý chlápek, který postřelil poručika Ashbyho, přičemž sám koupil kulku. Od Kathy Tranterové se Whitehead mezitím dozvěděl, že se jmenuje Buck Ferrero.

Ferrero byl bledý jako stěna, když hleděl na brokovnici ve Whiteheadových rukou.

Oba další muži Whiteheada dosud neznali tak dobře jako hromotluk.

„Ty asi nemáš všech pět pohromadě!“ zařval jeden z nich a zamával revolverem. „Za to tě čeká kulka! Slez z koně, dělej!“

Whitehead mu udělal laskavost. Něco tiše řekl a Chief odběhl stranou.

Namířil na pistolníky brokovnici.

„Škody, které jste tu napáchali, nahradíte!“ ostře řekl Whitehead. „Rancho patří mně. Dům a ohrada měly cenu tři tisíce dolarů. Doufám, že ty peníze seženete.“

Jeden z chlápků se rozesmál, další však pohlédl na Ferrera.

„To je ten bastard, který oddělal Steela a Sundown Kida?“ chraplavě se zeptal.

Než se nadál, byl Whitehead vedle něho. Hlavněmi brokovnice ho udeřil do brady. Muž vykřikl a svalil se na zem.

„Takoví grázlové mě nebudou urážet, to si zapamatuj, žháři!“ zabručel Whitehead.

Potom namířil na Ferrera, který vyděšeně ucouvl.

„Už mám Trantera plné zuby,“ tvrdě řekl. „Myslím, že bych ho měl navštívit a trochu si s ním povykládat, ať mi dá pokoj.“

Whitehead muže na zemi na chvíli spustil z očí. Jeho pohyb pak spíš cítil, než viděl. Rychle otočil brokovnici, aby ho zastrašil.

Podcenil ho však.

Muž vystřelil z revolveru a Whitehead ucítil prudký náraz do břicha.

Instinktivně zmáčkl pravou spoušť. Zbraň zaduněla a sekané olovo chlápka odhodilo. Ještě jednou vystřelil, ale tentokrát Whiteheada netrefil.

Whitehead uslyšel přidušený výkřik a namířil na Bucka Ferrera, který nyní rovněž držel v ruce kolt. Obr vytřeštil oči a pustil revolver na zem.

Whitehead už měl prst na levé spoušti. Ještě se mu včas podařilo namířit mimo pistolníka, když mačkal spoušť. Přesto Ferrero pár kousků sekaného olova koupil. Odhodilo ho.

Whitehead se hned otočil k třetímu muži.

Byl udiven, když viděl, že leží na zemi a nehýbe se.

Rychle posbíral jejich zbraně a pár yardů odtud je naházel na hromádku. Teprve potom se začal věnovat pistolníkům.

Sevřel rty, když spatřil krví zalitou hruď muže, který na něho vystřelil. Koupil dávku sekaného olova naplno. Několik kousků ho trefilo do levé poloviny hrudi a pravděpodobně zasáhlo i srdce.

Druhý ležel na boku. Převalil ho na záda a ke svému překvapení spatřil ránu v hrudi. Musel ho trefit jeho kumpán. A to tak přesně, že okamžitě zemřel.

Teprve teď si Whitehead pohlédl na břicho. Ještě stále cítil tlumenou bolest. Polkl, když spatřil přezku opasku. Trčela z ní kulka. Jen o coul výš nebo níž a Marianův ranč by osiřel.

Buck Ferrero ztěžka oddechoval. Koupil pár kousků olova. Pravý rukáv měl celý roztrhaný a od krve. Nevěřícně na Whiteheada pohlédl, načež sklonil hlavu a chraplavě řekl: „Tak dělej, míšenče! Střel mi do hlavy!“

„Nejsem zabiják,“ odpověděl rozhořčený Whitehead. „Na své zranění nezemřeš. Ale pověz mi, kde najdu Owena Trantera. Pak se můžeš pokusit chytit splašeného koně. Jestli se ti to podaří, sedni na něho a jeď pryč. Podruhé už tě neušetřím, jestli tě uvidím v Tranterově sedle.“

Otevřel komory brokovnice a vytáhl kouřící nábojnice. Klidně do nich strčil nové náboje a zaklapl hlavně, aniž by bledého Ferrera spouštěl z očí.

„Tak dělej –mluv! Kde najdu Trantera?“

Buck Ferrero si odplivl. Zdálo se, že přemýšlí, zda má smysl hrát si na hrdinu. Potom sklonil hlavu a přidušeně řekl: „Jel s Texem Holbrookem a ostatními do Gallupu. Měli jsme jet za nimi – po tom tady. Hledá svou dceru, myslí si, že ji zajali, nebo zabili Navahové…“

Whitehead na to nic neřekl. Mlčky se otočil, přišel k Chiefovi a vyšvihl se do morganova sedla. Aniž by se ohlížel, vyjel na jih.

V uších mu zněla Ferrerova slova.

Pokud Tranter předpokládal, že Kathy je u Navahů, pak bylo jasné, že udělá vše pro to, aby ji osvobodil. A Whitehead věděl, že při tom nebude postupovat v rukavičkách.

Přiměl hřebce běžet cvalem.

Musel dorazit do Gallupu a vysvětlit Tranterovi, že boj s Navahy je sebevražda.

Ještě horší by pro Navahy bylo, kdyby se Tranterovi podařilo přesvědčit svého kumpána Elmera Pierce, aby vytáhl proti indiánům s kavalerií.

Výsledkem by byla válka. Zahynul by bezpočet lidí a nakonec by Klahův kmen byl zničen.

Johnnie Whitehead pochopil, že je jediný, kdo tomu může zabránit.

+ + + + +

Zadýchaný kapitán Elmer Pierce zaklel. Byl nahý a zpocený. Pohlédl na světlovlasou ženu pod sebou a zabručel: „Sakra, řekni tomu chlápkovi, ať zmizí!“

Žena se pozvedla, když se z ní kapitán odvalil.

„Kdo to je?“ zvolala.

„Pierci! Jste tady?“ zeptal se kdosi.

Kapitán znovu zaklel.

„Sakra, Holbrooku, co to má znamenat? Musíte mě rušit zrovna teď?“

„Pan Tranter s vámi chce mluvit,“ ozval se jízlivý hlas. „Prý můžete v gymnastice pokračovat potom.“

Blondýna rozzuřeně pohlédla na kapitána. „To si necháš líbit?“ vyhrkla.

„Zmizte, Holbrooku!“ zařval Pierce. „Je po půlnoci. Trantera navštívím zítra ráno.“

Chvíli panovalo ticho. Elmer Pierce měl pocit, že slyší šouravé kroky. Potom se však náhle prudce otevřely dveře a narazily do stěny. Vylomený zámek spadl na podlahu.

Tex Holbrook přišel k posteli. V jeho černých očích se zračilo pohrdání. V pravé ruce držel kolt. Mířil jím kapitánovi mezi oči. Pierce polkl.

„Pan Tranter řekl okamžitě’,“ chladně zasyčel pistolník. „Nechci se s ním hádat jen proto, že nedokážete slézt z coury. Jestli se do jedné minuty neoblečete, pomůžu vám koltem!“

Blondýna mlčela. Chtivě hleděla na Holbrooka, ale potom pochopila, že na zachmuřeného muže svými ženskými tvary dojem neudělá.

Zrudlý kapitán Pierce se oblékl. Trvalo mu to déle než minutu, ale Tex Holbrook to přehlédl.

Když šli ke dveřím, které nakřivo visely v pantech, kapitán přidušeně řekl: „To mi zaplatíte, Holbrooku!“

Pistolník s úsměvem pokrčil rameny.

„Nezapomeňte, že nenosím uniformu, Pierci,“ klidně odvětil. „Mě nemůžete šikanovat jako své rekruty. Radím vám, abyste mi šel z Cesty, pokud se chcete vyhnout problémům.“

Kapitán Pierce už nic neřekl. Hlavou se mu honily myšlenky. Proč ho Tranter potřeboval tak nutně?

Zmocnila se ho temná předtucha. Trápila ho, už když vyrazil z pevnosti do Gallupu, kde se měl setkat s Tranterem.

Od chvíle, kdy se objevil ten zatracený míšenec, šlo všechno od desíti k pěti.

Přešli Main Street a o několik minut později vešli do hotelu, kde měl Owen Tranter po celý rok pronajaté dva pokoje.

„Víte, kam máte jít, Pierci,“ chladně řekl Holbrook.

Kapitán na něho ještě jednou pohlédl, načež prošel recepcí a po schodech se vydal do patra.

Pod dveřmi Tranterova pokoje se svítilo. Na chodbě svítila petrolejka.

Pierce chvíli váhal, ale pak zaklepal na dveře.

„Pojď dál, Elmere,“ ozval se Tranterův chraplavý hlas.

Pierce zmáčkl kliku, otevřel dveře a vešel do spoře zařízené místnosti.

Tranter seděl u stolu, zády otočen k němu. Jenom krátce zvedl hlavu, kývl na něho a řekl: „Posaď se, Elmere.“

„Co to má znamenat, Owene?“ ostře řekl Pierce. „Holbrook si nějak moc dovoluje! Takto…“

„Posaď se, Elmere!“ skočil mu Tranter do řeči. „Holbrook měl příkaz tě okamžitě přivést.“

Kapitán polkl. Těžkými kroky přišel ke stolu a posadil se na židli, na niž kývl Tranter. Viděl, že rančer má před sebou mapu.

Tranter na ni poklepal prsty a zvedl hlavu. Chladně pohlédl na Pierce. Ve svitu lampy, jež visela ze stropu, se jeho pleš leskla. Orlí nos vrhal stín na pravou polovinu jeho obličeje.

Elmer Pierce se sklonil a pohlédl na místo na mapě, na které ukazoval Tranter.

„Našels ten důl?“ chraplavě se zeptal.

„Ne, Elmere. Ale myslím, že je někde tady.“

„To je uprostřed navažského území. Tu rezervaci mají na základě smlouvy z července 1868. Běloši tam bez povolení Navahů nesmí.“

Tranter praštil pěstí do stolu.

„To mě nezajímá, ksakru!“

Kapitán Pierce se sklonil.

„Neblázni, Owene,“ řekl naléhavým tónem. „Dohoda zní, že proti Navahům budeme postupovat opatrně. Kdybychom teď do Sierra Chusca poslali naše muže, je možné, že by mi ministerstvo dalo rozkaz pomoci Navahům a vyhnat bělochy z rezervace. Stříbro nám neuteče. Musíme jen být trpěliví…“

Tranter prudce smetl mapu ze stolu. Upřeně hleděl na důstojníka.

„O stříbro už nejde, Elmere,“ zabručel. „Nemůžu být trpělivý, protože záleží na každém dni.“

Elmem Pierceovi se na chvíli zatajil dech.

„Co se stalo, Owene?“

„Kathy zmizela. Nechal jsem se od ní přesvědčit a pustil jsem ji se Steelem a Sundown Kidem do Sierra Chusca. Ten zatracený navažský odpadlík tvrdil, že poblíž Údolí mrtvých žádný z bojovníků Klahova kmene nebude, protože jich už sedm zabil. Proto jsem ji nechal jet.“

„Ty jsi musel zešílet, Owene,“ zamumlal Pierce. „Proč jsi nepomyslel na toho míšence?“

Tranter vyskočil.

„Neměls ho nechat uniknout!“ vykřikl. „Necháš prašivé Navahy proniknout až do vězení! Kruci, jak to, že z tebe udělali kapitána?“

Pierce zbledl. Sevřel rty a nic neřekl. Zmocnila se ho temná předtucha. Po několika vteřinách se naplnila.

„Požaduji od tebe, abys vyjel s oddílem kavalerie a zachránil Kathy,“ vyhrkl rančer.

Pierce se málem zakuckal.

„Vůbec přece není jisté, zda je u Navahů,“ pokoušel se odporovat.

„Je mi jedno, že to není jisté!“ zvolal Tranter. „Nechci riskovat. Chci Kathy zpátky živou! A ty ji odtud s těmi svými zatracenými modrokabátníky dostaneš, rozumíš?“

Několik vteřin na sebe mlčky hleděli. Potom kapitán zavrtěl hlavou.

„To nepůjde, Owene,“ chraplavě řekl. „Nemůžu jednat proti výslovným rozkazům. Můžu se jen pokusit poslat po některém z Navahů, kteří žijí poblíž pevnosti, zprávu Klahovi a pohrozit mu, že proti němu vytáhnu se svými vojáky a potrestám ho, pokud Kathy zabije.“

Owen Tranter se rozesmál.

„Řekl bych, že mi nechceš rozumět, Elmere!“ vyhrkl. „Nechci se Navahům mstít, chci Kathy živou. O tom, co udělám, když ji zabijí, se můžeme pobavit později. Ještě dnes v noci pojedeš zpátky do Fort Wingate a okamžitě vyrazíš s oddílem, je ti to jasné?“

Kapitán Elmer Pierce strnul.

„Nenechám si kvůli tobě zničit kariéru, Owene,“ zamumlal.

Jiskry v rančerových očích ho děsily.

„Takže ty to nechceš udělat?“

Pierce odhodlaně přikývl.

„Požaduješ po mně nemožné, Owene. Jsem připravený ti poskytnout jakoukoli pomoc, ale nemůžeš po mně chtít, abych bez svolení ministerstva vtrhl se švadronou na navažské území.“

„Vypadni!“ zvolal Tranter.

Elmer Pierce sebou trhl.

„Buď přece rozumný, Owene! Vždyť…“

„Vypadni!“

Rančer byl celý červený a Elmer Pierce vyděšeně couval ke dveřím. Takto muže, s nímž provedl několik temných machinací, ještě neviděl. Rychle otevřel dveře. Jenom doufal, že Owen Tranter do rána pochopí, že svou dceru musí zachránit jinak.

Pierce topornými kroky opustil hotel. Venku na chodníku se nadechl čerstvého vzduchu. Přemýšlel, zda se má vrátit za lehkou dívčinou, ale chuť na ni ho po hádce s Tranterem přešla.

Zapálil si tenký doutník. Kdesi v hotelu se zavřely dveře.

Pierce se šoural po chodníku. Rozhodl se, že půjde do skladiště kavalerie, kde měl malou místnost.

Zamyšleně sešel z chodníku, když dorazil k Pueblo Street. Pohlédl doleva, protože měl pocit, že na jedné z verand se něco pohnulo.

V tom okamžiku se v temnotě zablesklo. Pierce ucítil tvrdý náraz do hrudi a zavrávoral. Pouze na pár zlomků vteřiny uviděl v záblesku tvář střelce. Chtěl vykřiknout jeho jméno, ale pak se skácel do prachu a zemřel, ještě než dozněla ozvěna výstřelu.

+ + + + +

Owen Tranter vzhlédl, když Tex Holbrook znovu vešel do místnosti. Pistolník jen krátce přikývl a tím byl pro Trantera problém Elmer Pierce vyřešen.

Kapitán se postavil proti jeho rozhodnutí. Musel vědět, že to znamená ortel smrti. Owen Tranter nemohl nechat naživu někoho, kdo toho o něm věděl tolik a na koho se nemohl stoprocentně spolehnout.

„Na armádu můžeme zapomenout, Holbrooku,“ chraplavě řekl Tranter. „Musíme si pomoct sami. Vyjedete ještě dnes ráno. Najít vesnici Navahů bude snadné. Dostaňte Kathy odtud.“

Pistolníkův pohled byl číhavý.

„Jste si jistý, pane Trantere, že vaše dcera je v Klahově vesnici?“

Tranter přikývl.

„Slyšel jste od Pierce, že míšence osvobodili Navahové. Večer předtím u pevnosti viděli Ganada, Klahova syna. Míšenec dozajista vystopoval Steela, Sundown Kida a mou dceru. Předpokládám, že Steela, Sundown Kida a renegáta zabil. Kathy přivedl k Navahům, aby mi nemohla prozradit, kde je stříbrný důl. Musí být v Klahově táboře, Holbrooku!“

Owen Tranter dobře věděl, na co pistolník myslí. Neuniklo mu, jak chtivě po Kathy pošilhával. Možná to byl důvod, proč pro něho Holbrook ještě pracoval, přestože dostal i několik lukrativnějších nabídek.

„Co je, Holbrooku?“ zeptal se rančer, když pistolník nechtěl odejít. „Myslíte, že muži budou dělat problémy’?“

Pistolník pomalu zavrtěl hlavou.

„Muže mám pod palcem, pane Trantere,“ protáhle řekl. „Ale měli bychom si pohovořit ještě o jednom problému, než vyrazím.“

„A to, Holbrooku?“

„Nu, pane Trantere, Kathy se mi moc líbí. Myslím dokonce, že ji miluju.“

Tranter reagoval prudce.

„Chcete mě vydírat, Holbrooku?“

Pistolník zavrtěl hlavou.

„Chci jen mít váš souhlas s mým sňatkem s Kathy,“ klidně řekl.

„A když Kathy nebude chtít?“ odsekl Tranter.

„Pak z toho samozřejmě nic nebude,“ odpověděl Holbrook. „Nejsem člověk, který by ženu nutil do něčeho, co sama nechce.“

„Dobrá,“ procedil rančer mezi zuby. „Pokud Kathy bude souhlasit, nebudu vám překážet.“

„Spoléhám na vaše slovo, pane Trantere,“ řekl Holbrook. Potom se otočil a šel ven.

Owen Tranter ještě dlouho hleděl na dveře.

„Ksindle!“ zašeptal pak. „Co si o sobě myslíš? Kathy a nájemný zabiják? Nikdy! Skončíš stejně jako Elmer Pierce!“

+ + + + +

Johnnie Whitehead svého morgana už dlouho takto nehnal. Celou noc jel cvalem. Myšlenka na to, že Tranter přiměje armádu k tomu, aby vytáhla do války proti Navahům, ho děsila.

Za ranního šera dorazil do Gallupu.

Byl překvapený, když viděl, že na ulicích je již živo. Před skladištěm kavalerie se srotil dav. Jeden seržant tam rozčileně mluvil s hubeným mužem, který měl hlavu vtáhnutou mezi ramena.

Whitehead slyšel, že padlo jméno Elmer Pierce. Vydal se ke skladišti.

„Slečna Julia vypověděla, že pro kapitána přišel Holbrook,“ řekl seržant. „Šli k Tranterovi a krátce nato byl kapitán zastřelen. Požaduji, aby byl Holbrook zatčen a pan Tranter vyslechnut!“

Whitehead nevěřil svým uším. Kapitán Elmer Pierce že byl zastřelen? Co to znamenalo? Seržant z této vraždy očividně vinil pistolníka Owena Trantera.

Když se hubeňour na chodníku otočil, uviděl Whitehead, že má na košili hvězdu.

„To je záležitost armády, seržante,“ odpověděl marshal, když pohlédl na Whiteheada. „Proč Trantera nevyslechnete vy? Nebo nevíte, že se přátelili?“

Seržant zaklel. Pravděpodobně toho na něho bylo moc. Pokrčil rameny a vydal se do skladiště.

Marshal šel pryč.

Whitehead vyjel za ním a vedle něho seskočil ze sedla.

„Dobré ráno, marshale,“ zamumlal.

Muž zákona na něho nedůvěřivě pohlédl.

„Co chcete?“

„Slyšel jsem, že kapitán Pierce byl zavražděn. Kdy se to stalo?“

Marshal se zastavil.

„Sakra, dejte s tím pokoj! Zeptejte se seržanta, když to chcete vědět!“

Whitehead se usmál.

„Nemám armádu nijak v lásce,“ řekl. „Kromě toho vás neubude, když mi dáte pár odpovědí. Seržant mluvil o muži jménem Holbrook. Je možné, že kapitána zabil?“

Marshal pokrčil rameny.

„Nemám tušení. Už jsme se ho nemohli zeptat. Ještě v noci s půltuctem mužů odjel.“

Whitehead se vyděsil.

„Jel s ním Tranter?“

„Ne, ten je ve svém hotelu.“

„A ten je kde?“ zeptal se rozrušený Whitehead.

„Nepřeceňujte se, pane,“ zamumlal marshal. „Tranter bydlí v hotelu Mesa. Ale není sám. Jsou s ním dva chlápci, kteří nevzbuzují zrovna důvěru.“

Whitehead už ho neposlouchal. Vedl vzpurného Chiefa k hotelu Mesa. Hřebec nevrle frkal, když viděl, že ho jeho pán přivázal uzdu k zábradlí a neodvedl do stáje.

Whitehead věděl, že kůň je vyčerpaný, ale musel zkrátka počkat. Nejdřív byl na řadě Owen Tranter, který mu musel prozradit, kam poslal své pistolníky.

Whitehead vtrhl do recepce. Za recepčním pultem stála žena, která překvapeně vzhlédla.

„Dobré ráno, pane…“ Odmlčela se. Tvrdý výraz v jeho tváři ji vyděsil.

„Ve kterém pokoji bydlí pan Tranter?“ chraplavě se zeptal Whitehead.

Trhla sebou.

Whitehead viděl, jak mu pohlédla přes rameno. Otočil se.

Na nejnižším schodě schodiště stál muž s krysím obličejem. Šklebil se na něho.

„Nejdřív zbabělý muž s hvězdou, pak zatracený seržant a teď špinavý bastard,“ řekl mečivým hlasem, který Whiteheadovi hnul žlučí. „Pan Tranter má v poslední době podezřelé návštěvníky. Ale člověk si asi nevybere.“

Whitehead neměl chuť s ním dál debatovat. Tasil svůj Navy kolt tak rychle, že pistolníkovi málem vypadly oči z důlků.

Chlápek sebou trhl, když Whitehead přišel k němu, neodvážil se však pohnout.

Whitehead nemínil nic riskovat. Rozmáchl se a udeřil ho pažbou koltu do spánku. Pistolník se skácel na podlahu a zůstal na ní ležet.

Whitehead otočil hlavu.

„Ještě stále jste mi neřekla číslo pokoje, madam,“ řekl. „Nebo chcete, abych to tu obrátil vzhůru nohama?“

„Číslo šest,“ vyhrkla žena.

Whitehead vyběhl po schodech. Právě pomyslel na to, že marshal hovořil o dvou strážcích, když mu těsně kolem ucha hvízdla kulka.

Namířil na záblesk v temnotě a vystřelil z Navy koltu. Uslyšel výkřik a pak muž pustil revolver na podlahu.

Přiběhl k němu. Muž stál před pokojem číslo šest. Kulka ho trefila do pravé ruky, kterou si levou dlaní tiskl k břichu. Měl strhanou tvář.

„Měl bys jít k doktorovi, jinak vykrvácíš,“ řekl Whitehead.

Pistolník ho poslechl a rychle šel dolů.

Whitehead chtěl dveře Tranterova pokoje vykopnout, ale tu se otevřely. Z pokoje na chodbu pronikalo světlo lampy. Viděl obtloustlou tvář plešatého Owena Trantera. Chytil ho za límec saka, přivlekl ho zpátky do pokoje a patou zavřel dveře.

„Kdo jste?“ vyhrkl Owen Tranter, zatímco se snažil vymanit z Whiteheadova sevření.

„Nedělejte, že to nevíte, Trantere!“ vyhrkl Whitehead. „Slyšel jsem, že jste nechal zavraždit kapitána Pierce. Byl pro vás příliš nebezpečný?“

„Zbla – zbláznil jste se?!“ zvolal Tranter. „Oznámím marshalovi..“

„Marshal se s vámi dnes ráno pokoušel mluvit, Trantere,“ chladně řekl Whitehead. „Nevěřím, že se tu ještě objeví.“

Pak ho od sebe odstrčil.

Tranter zavrávoral a dopadl na pohovku, která stála u stěny. Ztěžka oddechoval. V očích se mu zračil hněv.

„Ty jsi zabil mou dceru, míšenče?“ vyhrkl.

Whitehead by mu nejraději jednu vrazil, ale ovládl se.

„Našel jsem vaši dceru ve výběžcích Sierra Chusca, Trantere,“ chladně odvětil. „Zlomila si nohu. Vaši dva pistolníci, Steele a Sundown Kid ji tam nechali a jeli s Běžícím kojotem do Siery hledat stříbrný důl, se kterým vás chtěl Navaho napálit.“

Owen Tranter byl bledý.

„Ti parchanti!“ zvolal. „Co jste udělal s Kathy…“

Pořád viníš jen ty druhé, pomyslel si Whitehead. Nahlas řekl: „Musel jsem ji přivézt k Navahům, Trantere. Neřekl jsem Klahovi, že to je vaše dcera. Cestu do Gallupu by zřejmě nepřežila. Teď víte všechno, Trantere. A já od vás chci vědět, kam jste poslal své pistolníky vedené Texem Holbrookem.“

Rančer byl bledý jak stěna.

„Jeli k Mese de los Lobos, mají najít Klahův tábor,“ zašeptal. „Myslel jsem si, že Navahové zabili Steela a Sundown Kida a zajali Kathy.“ Narovnal se a přivrávoral k psacímu stolu. Působil jako zlomený muž a Whitehead se tím nechal ošálit.

V následujícím okamžiku byl rančerův pohled opět chladný. V pravé ruce držel revolver, který musel mít ukrytý někde pod psacím stolem.

„Tex Holbrook Kathy zachrání – i kdyby při tom všichni Navahové museli zemřít,“ vyhrkl rančer. „A tebe oddělám, bastarde. Nikomu nebudu skládat účty. Hodím na tebe vraždu kapitána Pierce! A jestli Navahové něco udělali Kathy, zničím je. Do posledního muže, to přísahám!“

Whitehead viděl, že rančer už se neovládá. Obavy o dceru mu zatemnily mozek. Pravděpodobně byla jediným člověkem, který pro něho něco znamenal.

Whitehead cítil, jak se mu potí dlaně. Stál jenom tři kroky od Owena Trantera. Na tuto vzdálenost by i kulka z kapesního revolveru byla smrtící. A i kdyby ho Tranter jen zranil, tak by to stačilo, protože by pak nemohl pronásledovat Holbrooka a pistolníky.

„Jdi k čertu, bastarde!“ zvolal Owen Tranter. Než však mohl zmáčknout spoušť, dveře za Whiteheadem se otevřely.

„Pusťte zbraň!“ ozval se chraplavý hlas. Pak třeskl výstřel a Whitehead viděl, jak kulka Trantera zasáhla do hrudi. Její náraz rančera odhodil. Ještě zmáčkl spoušť, ale kulka se jen zaryla do stropu.

Whitehead se otočil a pohlédl do vyděšené tváře seržanta, který byl zřejmě sám překvapen tím, že zastřelil Owena Trantera. Whiteheadovi totiž bylo jasné, že rančer ránu nepřežije.

Šel k Tranterovi, který ležel za psacím stolem a s rozhozenýma rukama hleděl na strop.

Seržant přistoupil k němu. Byl bledý.

„Byla to sebeobrana, pane! Tranter vás chtěl zastřelit! To mi musíte dosvědčit!“

„To též udělám, seržante,“ přisvědčil Whitehead. „Ale teď musím jet, abych zabránil neštěstí. Tranterovi pistolníci chtějí vtrhnout do navažské rezervace.“

Seržant s otevřenými ústy hleděl za ním.

Whitehead vyšel na ulici a odvázal Chiefovu uzdu ze zábradlí. Na druhé straně ulice spatřil nájemní stáj. Odvedl hřebce tam. Stájník uznale přikývl, když spatřil jeho zvíře. Přes vyčerpání a prachem pokrytou, zpocenou srst bylo vidět, že to je prvotřídní kůň.

„Je vysílený,“ řekl Whitehead. „Potřebuju dobrého koně, který vydrží dvacetimílovou ostrou jízdu.“

„Pokud s ním budete zacházet jako s tímto zvířetem, tak vám žádného nedám,“ zabručel stájník.

Whitehead si sáhl do kapsy a vytáhl sto dolarů.

„Můžete si je nechat,“ řekl. „I když vám ho přivedu zpátky.“

Stájník přikývl.

„Dobrá. Pojďte se mnou. Chcete ho osedlat svým sedlem?“

Whitehead uvolnil podbřišník a sundal Chiefovi sedlo. Pak se s ním vydal do boxu, který mu ukázal stájník.

Byl to ošklivý šedák, ale Whitehead hned viděl, že to je ideální zvíře.

+ + + + +

Kathy Tranterová mladému Navahovi, který jí vyprávěl o svém lidu, doslova visela na rtech. Mluvil o starých časech v kaňonu Chaco, kde bylo město s kamennými domy. O prvních setkáních s bílým mužem, který nepřinesl nic než lež a smrt.

Ganado jí vyprávěl i o navažských zvycích. Slyšela o krutosti indiánů, teď se však na jejich jednání dívala jinýma očima.

Daroval jí tkané přikrývky a stříbrný šperk a Kathy Tranterová zrudla jako malé děvče, protože pomyslela na Whiteheadova slova o tom, že Ganado se do ní zamiloval.

Mladý Navah k ní byl pozorný tak, jak to Kathy ještě nezažila. To, že má být divoch? pomyslela si. Brzy sama nechápala, jak si něco takového mohla o indiánech myslet. Pokud někdo byl divoch, pak to byli nevzdělaní, násilničtí pistolníci jejího otce.

Ganadova matka jí ošetřovala zranění a Ganado jí vyřezal berlu, o kterou se mohla opírat, když šla na záchod.

To jediné, na co si ještě nezvykla, bylo jídlo. Přinášela jí ho mladá squaw, která sdílela hogan s Whiteheadem. Kathy se raději neptala, co to jí. Slyšela o indiánské kuchyni mnohé a nechtěla se dozvědět, že jedla maso z chřestýše nebo nějaké červy.

Hřálo ji u srdce, když viděla mladíkovy rozzářené oči.

Čím dál tím víc byla rozhodnutá neprozradit, že byla v Údolí mrtvých a že viděla navažský stříbrný důl.

Brzy odpoledne třetího dne mezi hogany náhle nastal neklid.

Ganado, který seděl vedle ní, vyskočil. Jeho tvář byla strhaná.

„Co je, Ganado?“ zvolala, když se rozběhl ke vchodu.

Ohlédl se a ona v jeho očích spatřila nenávist. Neodpověděl a vyklouzl ven.

Vesnicí se ozývaly výkřiky. Muži křičely pokyny. Přestože Kathy nerozuměla ani slovo, pochopila, že se obávají útoku. Ženy křičely, Kathy slyšela pláč malých dětí.

Kdo by Navahy mohl napadnout?

Že by armáda?

Kathy zavrtěla hlavou. Od otce věděla, že ministerstvo chtělo udržet mír s Navahy. Nikdo z bělochů nesměl bez jejich dovolení na jejich území.

Tu jí přeběhl mráz po zádech.

Byli útočníky muži jejího otce? Uhodl otec, co se s ní stalo?

Polil ji studený pot.

Měla pocit, že slyší dusot kopyt. Hlasy mužů byly stále rozrušenější.

Postavila se a sáhla po berli, která ležela vedle jejího lůžka. Se strhaným obličejem vstala. Dlahy na zlomené noze byly pevné. Ahdesbah, Ganadova matka, jí řekla, že už brzy bude moct vstát a cvičit.

Byla celá zpocená, když stála na pravé noze a levým podpažím se opírala o berlu. Pokrčila zlomenou nohu, aby ji nezatížila. Na zlomeném místě cítila lehkou bolest, ale na ni zapomněla.

Se zatnutými zuby přikulhala ke vchodu. Opřela se o tyč a pokusila se odhrnout kůži. Chlopeň se však zase zavřela.

V tom okamžiku třeskly první výstřely. Odpovědí byly výkřiky. Dusot kopyt byl nyní ještě zřetelnější. Opět se bez ustání střílelo.

Kathy se uštvaně rozhlížela. Vzpomněla si na svůj revolver, který jí dal Whitehead. Ganado předstíral, že si zbraně nevšiml, ona však tušila, že o ní ví. Stálo ji to značné množství sil, když se sklonila a zvedla remington. Připadal jí těžký.

Ryk boje byl stále silnější.

Zdálo se, že horda útočníků projíždí mezi hogany a střílí na vše, co se pohne.

Pak náhle uslyšela hlas, který cosi volal anglicky.

Patřil Texu Holbrookovi, zachmuřenému pistolníkovi, který ji vždycky svlékal očima.

Kathy tiše vykřikla. Byl mezi muži, kteří napadli navažskou vesnici, i její otec?

Dorazila ke vchodu, sklonila se a strčila ven berlu. Na okamžik zatížila zlomenou nohu. Projela jí ostrá bolest. Nedokázala potlačit výkřik. Na chvíli se jí zatmělo před očima, potom však mdloby přešly a ona odhrnula vchodovou chlopeň.

Nato se narovnala. Viděla obraz hrůzy. Nedaleko od hoganu ležela squaw s krví zbrocenými zády. Pod ní křičel kojenec, kterého chránila svým tělem.

Vesnicí projížděli jezdci.

Kathy viděla jen stíny. Upřeně hleděla na squaw. Dítě, zoufale si pomyslela, musím zachránit to dítě!

Udělala dva kroky, tu se však ozval pronikavý, nenávistný výkřik. Trhla sebou a ohlédla se.

Několik kroků od ní stál Ganado. Zaječela, když uviděla jeho zakrvácenou hruď. Tomahavk, který držel v pravé ruce, byl od krve.

Ganado křičel něco, čemu nerozuměla. Uvědomil si to.

„To ty jsi vším vinna!“ zvolal na ni anglicky. „To ty jsi přilákala bílé zabijáky do naší vesnice! Za to zaplatíš životem!“

Kathy měla pocit, že se jí zastavilo srdce. Chtěla něco říct, ale z hrdla se jí nevydrala jediná hláska. Upřeně hleděla na mladého Navaha, Ganada však zaslepila nenávist. Když byl jen krok od ní, zvedl ruku s tomahavkem.

Kathy za ním spatřila stín.

Strhaný obličej Texe Holbrooka jí připadal jako tvář samotného Satana. Ani nevěděla, jak dokázala zvednout remingtonu, když uviděla, že Holbrook chce Ganadovi střelit do zad.

Ganado vykřikl a vrhl se stranou, protože si myslel, že Kathy chce vystřelit na něho. Díky tomu unikl Holbrookově kulce. Podruhé už pistolník vystřelit nestihl, protože ho její kulka trefila doprostřed hrudi.

Tex Holbrook vytřeštil oči.

„Kathy…,“ zamumlal, ale pak se zhroutil.

Ganado už byl znovu na nohou. Nevěřícně hleděl na bělocha, jehož kulce by neunikl nebýt Kathy.

Ta padla na kolena a svalila se na stranu. Chvěla se jí ramena.

Ganado si k ní klekl a podepřel ji.

Nevšimli si, že střelba ve vesnici utichla, neviděli, jak ze sedla šedého valacha seskočil vysoký míšenec, který pozdravil náčelníka Klaha.

Potom Kathy uslyšela pláč kojence. Natáhla ruku a pohlédla na Ganada.

Mladý Navaho rozuměl.

+ + + + +

Whitehead uháněl jako s větrem o závod. Téměř necítil záda. Podle stop poznal, že Tranterovi pistolníci nemůžou mít velký náskok. Doufal, že je špehové Navalili včas objeví. Pak před sebou spatřil navažskou vesnici.

A viděl i skupinu jezdcům, kteří cválali k hoganům. Náhle třeskly výstřely. Whitehead viděl obláčky dýmu a znovu šedáka kopl patami do slabin.

Zvíře vyrazilo. Zběsile cválalo ze svahu dolů.

Zděšený Whitehead viděl, že zabijáci už několik Navahů postřelili. Stříleli kolem sebe a nebrali ohled na ženy, děti nebo starce.

Za jízdy vytáhl ze sedlového pouzdra henryovku a jakmile byl na tři sta yardů od hoganů, začal střílet.

Nebylo jednoduché na tu vzdálenost ze sedla cválajícího koně trefit, ale jediní jezdci ve vesnici byli pistolníci, takže se nemusel bát, že zasáhne nějakého Navaha.

Tři pistolníci to koupili, dalšího srazil ze sedla jeden Navaho. Whitehead viděl blyštící se čepel nože, pak se Navaho zase postavil.

Třeskly ještě dvě nebo tři rány, potom přestřelka utichla.

Jeden jezdec se mezi hogany hnal přímo k Whiteheadovi. Očividně chtěl uprchnout. Byl skloněný ke krku koně a ohlížel se, zda ho někdo nepronásleduje.

Když pohlédl před sebe a spatřil míšenec, ztratil nervy a zvedl revolver.

Whitehead byl rychlejší. Kulka z henryovky muže srazila ze sedla. Když Whitehead zastavil vedle něho, už nebyl naživu.

Míšenec vjel krokem do vesnice.

Všude seděli ranění. Pravděpodobně při útoku několik indiánů i zemřelo. Navahové se však bránili statečně. Nikdo z pistolníků už nežil.

Uviděl Klaha, stál před svým hoganem. Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst. Pomalu přijel k němu a seskočil ze sedla. Natáhl ruku. Klah neváhal. Pozdravili se jako vždy. Klah svého čejenského bratra z přepadení nevinil.

Whitehead viděl, že napravo od něho se cosi pohnulo a otočil hlavu. Zhluboka si oddechl, když u jednoho mrtvého pistolníka spatřil Kathy. Ganado se právě skláněl k ženě, která ležela na zemi, a cosi vzal do náruče. Uslyšel tichý nářek.

Potom uviděl, že Ganado drží v náruči kojence. Přinesl ho ke Kathy a položil jí ho do náruče.

Kathy měla slzy v očích. Začala dítě houpat a to přestalo plakat.

Whitehead a Klah šli k nim.

„Whitehead odvede mladou bílou squaw zpátky k jejímu otci,“ tiše řekl Klah. „Nechceme bojovat s jeho muži.“

Whitehead zavrtěl hlavou. Pohlédl na Kathy a řekl: „Owen Tranter je mrtvý, Klahu. Jeden seržant ho musel zastřelit. Nechej Kathy u vás, dokud se jí noha nezahojí. Pak se sama rozhodne, zda vás opustí či ne.“

Kathy přikývla. Pohlédla na Ganada.

Mladík však sklonil hlavu. Styděl se za to, že ji chtěl zabít.

Ganado odvedl Kathy s dítětem do hoganu.

Objevil se Mariano. Podal Whiteheadovi ruku.

Potom se napili tiswinu, který Mariano sehnal od jednoho Apače z kmene White Mountain, a Whitehead musel vyprávět, co v posledních dnech zažil.

„Musíš sám rozhodnout, zda Kathy důvěřuješ, Klahu,“ chraplavě řekl Whitehead. „Myslím, že se ve vašich hoganech stala jiným člověkem. Měl bys ji poprosit, aby se vrátila na ranč svého otce. Tam vám pomůže nejlépe, protože zabrání tomu, kdyby někdo chtěl znovu získat vaši půdu.“

„Pak se můžu vrátit na své rancho,“ řekl Mariano.

„Tvé rancho?“ namítl Whitehead s úsměvem. „Mám papír, ve kterém stojí, že jsi mi ho odkázal.“

„Teprve, až budu mrtvý,“ zabručel Mariano. Potom se rozesmáli a dál pili tiswin. Vypili ho víc, než bylo zdrávo.

Whitehead přestal dřív než Mariano. Nezapomněl, že na něho v jeho hoganu čeká Kayeta.