John Kirby

Colorado western 199. Ten silnější

Mocný Big Dan Brewster přinutil kovboje Franka McRea, aby se plazil prachem Main Street, a pak ho bičem vyhnal z města. To bylo před pěti lety a jméno McRea bylo v Escalante téměř zapomenuto. Potom se však Frank McRea objevil znovu – s mužstvem pistolníků. Koupil měděný důl Tři hvězdy, díky němuž začaly Brewsterovy pastviny vysychat. A každý v Escalante věděl, co má v úmyslu. Vzájemná nenávist těchto dvou mužů byla obrovská. A nešlo o moc nebo o peníze, nýbrž o jednu mladou ženu – Brewsterovu dceru Joey. Tu mohl získat pouze ten silnější…

Okres Garfield 1869

„Meekere!“

Tmavý kůň nervózně zafrkal, když se jezdec postavil ve třmenech.

„Meekere, vyjdi ven! Nebo si pro tebe máme jít?“

Ve večerním šeru se otevřely dveře usedlosti a ven vyšel jeden muž.

Pomalu se rozhlédl po jezdcích, kteří se rozestavili do půlkruhu okolo domu postaveného z kmenů a nepálených cihel.

„To jsem já, Brewstere,“ řekl. „Co ode mě chcete?“

Byl mladý, ale vysoký a ramenatý. Měl kostkovanou vlněnou košili, hnědé, ošoupané manšestráky a šněrovací boty, které mu sahaly až po kolena. Boty měl špinavé, na podrážkách měl hlínu. Pod pravou paží držel sharpsku. Do tváře mu visela čupřina vlasů.

Vzal pušku do obou nikou a pravým palcem natáhl kohoutek, zatímco pozoroval jezdce, který stál před ním.

„Takže?“ řekl. „Co chcete na mé půdě, Brewstere? Nechci vás tu vidět!“

Jezdec se naklonil a oběma rukama se opřel o hrušku sedla McClellan s vysokou rozsochou.

„Na okraji plošiny Table Cliff stojí v jednom údolí dvacet našich koní. Před třemi dny je někdo ukradl na našich pastvinách, Meekere. Před třemi dny, když do Escalanty přijeli nákupčí armády. Jeli jsme po stopách a ty nás dovedly sem. Nu?“

Osadníkovi trhlo ve tváři.

„Proč bych vám kradl koně, Brewstere,“ odpověděl, zatímco zvedl hlaveň sharpsky.

„Třeba jste je chtěl prodat armádě?“ řekl jezdec. „Armáda platí dobře a cejchy ji nezajímají, protože koně potřebuje.“

„Proč nejedete do Escalante za smírčím soudcem?“ zeptal se osadník.

„Se zloději koní jsme se tu vždy dokázali vypořádat sami.“

„Vím, co chcete Brewstere. Zmizte z mé půdy, nebo…“

Jezdec ho pozoroval tvrdýma, šedýma očima, v nichž se podivně jiskřilo.

„Nebo?“ zeptal se.

Dveře usedlosti se otevřely a ven vyšel starý, šedovlasý muž a možná desetiletý chlapec. Zůstali stát za osadníkem.

Muž s puškou si všiml jezdcova pohledu.

„Briane, běž dovnitř a vezmi Johnnyho s sebou!“ řekl.

Lehce kývl hlavou, jako by se chtěl otočit.

Tu se ozvalo tiché zasvištění. Zvedl pušku, ale už bylo pozdě.

Dopadla na něho smyčka lasa a stáhla mu ruce k tělu. Jezdec, který laso hodil, otočil svého poníka a pobídl ho do cvalu.

Osadník ještě stačil vystřelit ze sharpsky, ale kulka minula. Byl stržen na zem a vlečen padesát yardů. Potom jezdec obrátil koně a smýkal ho zpátky.

Jeho košile byla roztrhaná, tvář měl od krve, když se posbíral ze země. Hleděl na jezdce, který ho pozoroval.

„Jime!“

Chlapec se rozběhl k němu. Narazil však do jednoho z koní a kdosi ho chytil.

Jezdec, který pozoroval osadníka, se postavil ve třmenech a kývl na mohutný topol, v jehož stínu stál statek.

„Dávejte na ty dva pozor!“ řekl. „A přehoďte přes nejspodnější větev laso!“

+ + + + +

Okres Garfield 1872

„Marshale!“

Clem Aldridge vzal z věšáku ručník a utřel si mokré ruce.

„Co se děje, Bene?“ zeptal se. Otočil se a pohlédl na otevřené dveře, v nichž stál Ben McKedrick.

Ten hleděl na městského marshala přivřenýma očima, protože v kanceláři panovalo přítmí a venku svítilo slunce.

„Tam jede ještě jeden,“ řekl. „Teď už je jich s těmi dvěma, co sesedli před hotelem St. James, pět.“

Aldridge se prodral kolem něho ke dveřím a pohlédl na jezdce, který jel po Main Street.

„Je Brewster ve městě?“ zeptal se.

McKedrick přikývl. „Předtím jsem ho viděl, jak vyšel z hotelu. Myslíte, že…?“

„Nemyslím si vůbec nic,“ skočil mu do řeči Aldridge. Hodil McKedrickovi ručník.

„Pověs ho a přines mi můj kolt,“ řekl. „Viděls obličej toho chlápka venku?“

McKedrick zavrtěl hlavou. „Tuctový obličej,“ odpověděl a hodil ručník na psací stůl. Pak vzal z věšáku těžký, tmavý revolverový opasek a podal ho marshalovi.

Aldridge už měl své nejlepší roky za sebou, ale to mu bylo jedno.

Zatímco si připínal revolverový opasek, krátce pohlédl na kalendář.

„17. červenec 1872,“ řekl. „Ty zůstaneš tady v kanceláři, Bene! Nechoď odtud, dokud se nevrátím, rozumíš?“ Vzal z věšáku klobouk a sešel z chodníku na ulici.

Jezdec, který krátce předtím projel kolem úřadovny, zastavil před saloonem Lion. Nyní pomalu a toporně slezl ze sedla, omotal konec uzdy okolo zábradlí, podlezl ho a vyskočil na chodník.

Aldridge zůstal na chvíli stát mezi vrzajícími křídly lítacích dveří a prohlížel si ho. Měl na sobě prostý oděv kovboje a nic na něm nebylo neobvyklé kromě obou revolverů, které měl v pouzdrech na bocích. Tato pouzdra měl koženými řemínky přivázaná ke stehnům.

Potom si Aldridge všiml, že muž ho pozoruje ve velkém zrcadle se zlaceným rámem, které viselo za pultem. Chvíli váhal, potom se otočil a šel ze saloonu ven. Sáhl si do kapsy kožené vesty bez rukávů, vytáhl cigaretu, škrtl jí o sloup a zapálil si.

Náhle uslyšel rychlé kroky, které se blížily, a otočil se. Kráčel k němu postarší, malý, zavalitý muž v tmavých kalhotách, tmavé vestě a se zeleným kšiltem na čele.

Zastavil se vedle Aldridge a zadýchán řekl: „Všude jsem vás hledal, marshale. Právě přišel telegram.“

Aldridge sklonil ruku se sirkou. „Pro mě?“ udiveně se zeptal.

„Ne!“ Muž zavrtěl hlavou. „Je pro Daniela Brewstera, marshale. Ale – ale myslel jsem si…“

„Co jste si myslel?“

„Myslel jsem si, že byste to měl vědět. Byl odeslán z přepřahací stanice Wells Fargo 23. Je adresován Danielu Brewsterovi, ale…“

„Co jste si myslel?“

Nedokončil větu, vytáhl složený papír z kapsy vesty a podal ho Aldridgeovi.

„To je ta depeše,“ řekl. „Čtěte, marshale!“

Aldridge vzal pomačkaný papír a urovnal si ho na předloktí. Bylo tam jen pár řádků.

pan d. brewster ranč zlomené kolo okres escalante frank mcrea se vrací do escalante – stop – jede dostavníkem dnešní datum e.buchman w & f – stanice 23 okres garfield

Aldridge sklonil ruku s telegramem. „McRea se vrací,“ řekl. Pohlédl na telegrafistu. „Kde je Brewster teď?“

„Myslím, že je v Shermanově restauraci, marshale. Můžu teď tu depeši…?“

„To udělám já,“ řekl Aldridge. „Vy se už o to nestarejte. Kdy sem přijede dostavník?“

Telegrafista vytáhl postříbřené kapesní hodinky. „Asi za hodinu.“

Aldridge se otočil a vydal se k přes ulici k restauraci.

Nezaklepal a vešel dovnitř. Tou dobou byla prázdná. Seděli v ní jenom dva muži.

Daniel Brewster nevrle vzhlédl, když se na prahu objevil Aldridge. Byl to vysoký muž s širokým, snědým obličejem a řídkými, šedivými vlasy.

„Něco pro vás mám, pane Brewstere,“ řekl marshal.

Brewster sklonil ruku, v níž držel sklenici brandy.

Kývl na muže, který seděl u stolu naproti němu.

„To je pan Donlevy. Je to advokát z Denveru. Donlevy, to je marshal Aldridge.“

Donlevy byl štíhlý, bledý muž s pronikavýma, tmavýma očima a černým knírkem. Uklonil se a podal Aldridgeovi ruku.

„Těší mě, že vás poznávám, marshale.“ řekl. „Pan Brewster mi už o vás vyprávěl. Co si myslíte o té věci s měděným dolem Tři hvězdy. Chceme…“

Aldridge položil telegram na stůl před Brewstera. „Čtěte,“ klidně řekl.

Pozoroval Brewstera, zatímco četl, a všiml si, jak se rančer stále víc mračí. To ale také byla jediná reakce, která se z jeho tváře dala vyčíst. Když telegram dočetl, zvedl hlavu a pohlédl nejprve na Donlevyho a pak na Aldridge. Potom vzal telegram, zmačkal ho a zahodil.

„No a?“ zeptal se. „Proč by mě mělo zajímat, zda se McRea vrátí do Escalante nebo ne?“

Aldridge si zahákl palce za širokým zbraňovým opaskem. „Pokud vás to tak ponechává chladným, Brewstere,“ řekl, „proč jste potom kvůli McReovi svolal houf pistolníků?“

V rančerových šedých očích se na zlomek vteřiny zajiskřilo. Trhalo mu v koutku úst. Pohlédl na Donlevyho a řekl: „Jakých pistolníků, marshale? O McReovi jsem neslyšel už pět let. Nevěděl jsem, že přijede. Takže jakých pistolníků?“

Aldridge přišel k oknu a vyhlédl na Main Street. „Přijíždějí sem cizinci, Brewstere. Teď je jich pět. Všichni jsou vyzbrojeni dvěma kolty. Jsou mlčenliví a zdá se, že na něco čekají. Naproti je jeden z nich. Brewstere. Pojďte k oknu a uvidíte ho!“

Za zády uslyšel šourání židle. Potom se přiblížily těžké kroky a Brewster stanul vedle něho.

„Toho muže neznám,“ řekl. „Mám třicet jezdců.“ Odstoupil od stolu a nalil si brandy, aniž by se posadil.

Aldridge se zády opřel o okno. „Vzpomínám si na to, co McRea řekl před pěti lety, když jste ho nechal vyhnat z města. Řekl, že se vrátí. A své slovo dodržel.“

Brewster se posadil na roh stolu a malými doušky pil brandy. A zatímco pil, přes okraj sklenice pozoroval Aldridge.

„Kdy přijede?“

„Pravděpodobně za hodinu.“

„Co budete dělat, Aldridgei?“

„Co můžu dělat?“

„Vykázat ho z města.“

Aldridge zavrtěl hlavou. „K tomu nemám důvod, Brewstere.“

„Zapomněl jsem,“ tiše řekl rančer. „Kdysi jste se s ním přátelil, že?“

Aldridgeovi strnuly rysy ve tváři. „Nevzpomínám si, že bych se s ním kdy přátelil,“ přidušeně řekl.

„Ne?“ Brewster si točil sklenicí brandy mezi dlaněmi. „Něco tehdy do vašeho přátelství vstoupilo, že?“ řekl.

Aldridge pomalu odstoupil od stolu. „Slyšel jsem, že Joey se před několika dny vrátila na ranč.“

Viděl, jak Brewsterovi trhlo ve tváři.

„McRea ji bude chtít vidět,“ dodal. „Co proti tomu chcete dělat?“

Brewster hleděl do své prázdné sklenice. „Nechcete nás na chvíli nechat o samotě, Donlevy? Marshal a já si o něčem musíme promluvit. Pak za vámi přijdu do hotelu.“

Aldridge hleděl za advokátem, který odešel z jídelny. Potom si přisunul židli, posadil se na ni, sáhl po Donlevyho sklenici a napil se brandy. Brewster stál vedle něho a mlčky ho pozoroval.

Aldridge pomalu a zamyšleně vypil sklenici a pak Brewster promluvil.

„Něco proti McReovi podniknete, Aldridgei. Zabráníte tomu, aby se vrátil do Escalante.“

„Za hodinu je tady,“ odpověděl Aldridge. „Proč se nespolehnete na své lidi?“

„To nejsou moji lidé,“ tiše odpověděl Brewster. „Nevěděl jsem, že McRea se vrátí.

„Jinak by se zřejmě nedostal ani do stanice 23,“ řekl Aldridge. „Ale teď se blíží sem.“

„Vrátím se na ranč a svolám mužstvo,“ řekl Brewster.

Aldridge sáhl po láhvi brandy a ještě jednou si nalil. Zatímco láhev postavil na stůl, řekl: „Budete si muset pospíšit. Nejede sem bezdůvodně.“

Brewster sáhl po svém stetsonu s úzkou krempou, který byl zdoben stříbrnou stužkou, a posadil si ho na hlavu.

„Nechci, aby se setkal s Joey. Pošlete mi zprávu, jakmile dorazí do Escalante.“

„Proč ne?“ řekl Aldridge. „A co bude s vašimi lidmi tady?“

Brewster se narovnal. „Řekl jsem vám, že to nejsou moji lidé, Aldridgei. Ve svém mužstvu mám dost dobrých střelců. Nemám zapotřebí si kupovat pistolníky, kteří jsou možná soudně stíhaní. Jenom si nemyslete, že se Franka McRey bojím. Ne, Aldridgei. Tentokrát se postarám o to, aby z okresu Garfield už neodjel. Ví, co tu spustí. Ví to velmi dobře, Aldridgei.“

Sáhl si na okraj klobouku, pak se otočil a šel ke dveřím. Tam se ještě jednou na okamžik zastavil, položil ruku na kliku a přes rameno řekl: „Povím Joey, že ji necháváte pozdravovat, Aldridgei. Bude ráda.“

Clem Aldridge hleděl za ním, i když už zavřel dveře.

+ + + + +

Frank McRea hleděl z okna dostavníku na domy Escalante. Neměl pocit, že jede domů. Věděl, kam přijíždí a co ho tam čeká.

Opřel se o opěradlo a zavřel oči. Minulost postupně ožívala. Rozhovor ostatních cestujících slyšel jen nezřetelně a tlumeně.

Oči otevřel teprve, když se dostavník zastavil. Slyšel, jak zaskřípěly brzdy. Potom viděl, jak kočí slezl po loukotích kola na zem. Dveře se otevřely.

Zůstal sedět, dokud ostatní pasažéři nevystoupili. Potom vylezl i on a seskočil do prachu ulice.

Byl to vysoký, hubený muž. Měl na sobě tmavé sako se sametovými výložkami a manžetami, černé jezdecké kalhoty a černé boty, které mu sahaly až po kolena. Pod sakem měl žlutou, hedvábnou košili a černou vázanku. Do tváře mu stínil klobouk, který měl stažený do čela.

Zatímco spolujezdec začal shazovat zavazadla ze střechy, Frank McRea se rozhlížel. Ze stínu verandy dostavníkové stanice se k němu vydalo několik postav.

„Pan McRea?“ ozval se hluboký hlas.

Frank McRea pohlédl do chladných, tmavých očí, které si ho prohlížely.

Přikývl.

„Jmenuju se John Harding.“

Frank McRea si ho prohlédl od hlavy až k patě. Jeho pohled ulpěl na revolverech.

„Ano. A to jsou Curly O’Brian, Wes Day, Bill Fessenden a Lee van Cleef. Přijede ještě někdo?“

Frank McRea si muže prohlédl.

„Ne,“ řekl. „Telegram jsem poslal vám pěti. Řekli mi, že s koltem není nikdo rychlejší.“

„Kde vám to řekli?“ Frank McRea si všiml, že na Hardinga lichotkami dojem neudělá.

„V Texasu,“ odpověděl. „Jsem z okresu San Saba, Hardingu. Kdy jste přijeli?“

„Fessenden přijel před hodinou,“ řekl Harding. „My ostatní před pár dny.“

Frank McRea se otočil a podal kočímu bankovku. „Nechte mé věci odnést do hotelu St. James,“ řekl. „Chci ten nejlepší pokoj, s výhledem na Main Street.“

Obrátil se a kývl na Hardinga. „Můžeme jít. Který saloon je tu nejlepší?“

„Všechny jsou špatné, ale v saloonu Lion se aspoň dá pít whisky.“

„Zajímal se o vás někdo?“ zeptal se Frank McRea, když vedle Hardinga kráčel po ulici.

„Ne.“

„Ani městský marshal?“

„Ne.“

Frank McRea na něho pohlédl úkosem. „Vy jste Texasan, Hardingu?“

„Ano.“

„Jistě si dokážete domyslet, proč jsem sem vás a ostatní pozval, že?“

Texasan pokrčil rameny.

„Chci zničit jednoho muže,“ odpověděl Frank McRea. „Chci ho vidět na kolenou. V Texasu jsem slyšel o vás, Hardingu, a byl jste první, komu jsem poslal telegram, když přišel čas. Zaplatím každému z vás dva tisíce dolarů za měsíc.“

„To je spousta peněz.“ Harding přikývl. „Viděl jsem, že pod sakem nemáte zbraň. Proč?“

„Nevěřím, že už někdo ví, že jsem v Escalante. Zbraň si vezmu zítra. Dnes to nemám zapotřebí – dnes ještě ne.“

„A kdo je muž, kterého chcete zničit?“ zeptal se Harding. „Slyšel jsem, že v Texasu těžíte ropu. Když někdo jako vy přijede do Escalante, musí pro to mít dobrý důvod. Jak se ten důvod jmenuje, pane McRea?“

„Brewster,“ odpověděl Frank McRea. „Daniel Brewster, muž, který ovládl celý okres Garfield, Hardingu. Říká vám to jméno něco?“

„Ano, viděl jsem ho,“ odpověděl Texasan. „V Escalante se tvrdí, že mu patří půda mezi plošinou Table Cliff a Circle Cliffs. Přezdívají mu Big Dan Brewster a bojí se ho.“

„V okrese Garfield se ho bojí všichni,“ řekl Frank McRea. „Vy jste ho viděl, Hardingu? Co si o něm myslíte? Povězte mi, co si o něm myslíte.“

„Myslím, že bude bojovat,“ zamumlal Harding a z jeho hlasu byla cítit únava. Frank Rea takovou únavu znal.

Byla to únava člověka, který strávil příliš dlouhou dobu v boji.

Pohlédl na Hardinga a na okamžik přemýšlel, zda bylo dobré se s ním spřáhnout.

„Bude bojovat,“ řekl. „Bude bojovat jako puma, kterou psi zahnali na strom.“

„Bude těžké se s ním vypořádat,“ namítl Harding.

„Už teď je poražen,“ odpověděl Frank McRea. „Už teď je poražen, akorát o tom ještě neví. Každý má své slabé místo. Jenom je nutné ho najít. Pak je možné člověka zlomit jako suchou větev.“

Harding se krátce a přidušeně rozesmál. „Vy ho asi hodně nenávidíte, že?“

Frank McRea vyšel na chodník a otevřel lítací dveře.

Otevřel ústa k odpovědi, ale z jeho úst se už nevydrala ani hláska.

++

U stolu v rohu seděla jedna žena a vykládala si pasiáns. Vzhlédla, když Frank McRea spolu s Hardingem vešel dovnitř. Na chvíli nevzrušeně sklonila hlavu, ale pak ji zvedla a pohlédla k lítacím dveřím. V její tváři se něco změnilo. Karty jí vyklouzly z ruky na stůl potažený zeleným plyšem.

Frank McRea ještě pořád stál u dveří. Pak šel s Hardingem a ostatními k pultu.

„Hned se vrátím,“ řekl, aniž by pohlédl na Texasana, odstoupil od barového pultu a přišel ke stolku v rohu.

Žena na něho tázavě pohlédla, když si sundal klobouk a zůstal stát před stolem.

Měla úzkou, hezkou tvář a zrzavé vlasy, které měla načesané. Byla oděna do prostých, tmavozelených šatů, které jen zdůrazňovaly její tvary. V zelených očích se jí zračil výraz překvapení a zděšení zároveň.

„Kathy!“

Položila dlaně na stůl.

„Takže ty ses vrátil,“ zašeptala. Měla poněkud chraplavý, hluboký hlas.

„Ty jsi o tom někdy pochybovala?“ zeptal se. „Vedělas přece, že se vrátím.“

„Nepřijels kvůli mně,“ řekla. Neznělo to jako otázka, nýbrž jako konstatování.

„Nevěděl jsem, že tě tu ještě potkám.“

Přikývla, aniž by odtrhla pohled od jeho tváře. „Pět let je dlouhá doba, Franku.“

Kývl na prázdnou židli.

„Můžu se na chvíli posadit?“

„Pokud nechceš mluvit o tom, co bylo, tak ano,“ tiše řekla.

Přitáhl si židli a posadil se na ni, načež hodil klobouk na stůl.

„Dávej pozor!“ řekla. „Pomíchals mi karty. Vždycky jsi jenom ničil.“

„Dáš si něco na pití?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou.

„Řekni mi, co tu chceš, Franku! Přijels proto, aby ses vypořádal s Danielem Brewsterem?“

„Víš velice dobře, proč jsem přijel,“ řekl. „Takže proč se ptáš?“

„Myslím, že je ve městě. Co chceš dělat? Jít za ním a zastřelit ho?“

Frank si prohlížel své ruce, pak zvedl hlavu a pohlédl na ni.

„Ta myšlenka mě pět let udržovala naživu, Kathy,“ řekl. „Ale myslím, že to by bylo příliš jednoduché, ne?“

Kývla k pěti mužům, kteří se mlčky opírali o pult a pili whisky, aniž by se o něco starali.

„Kdo jsou ti chlápci, kteří s tebou přišli, Franku?“

Krátce se ohlédl přes rameno. „Přátelé,“ řekl.

„Už jsi mluvil s Clemem Aldridgem, Franku?“

„S Clemem?“ Zachmuřil se. „Ještě pořád nosí hvězdu?“

„Vždycky ji nosil.“

Frank se napůl trpce, napůl zamyšleně usmál. „Big Dan stojí za ním, co?“

„Je mocný,“ odpověděla a bylo jasné, že tím míní Brewstera. „Franku, ty nevíš, jak je mocný. Ovládá kraj ještě víc než před pěti lety. Je to nekorunovaný král všech pastvin. Víš, co se stane, když mu hodíš rukavici?“

Frank McRea se opřel a pohlédl na ni přivřenýma očima.

„Co se musí stát, to se stane,“ řekl. „Pět let jsem snil o svém návratu. To jsi zapomněla, co se tehdy stalo? Pověz mi, co se tu mezitím přihodilo, Kathy! Co je s Joey?“

Kathy sklonila hlavu a začala skládat karty. „Před několika dny se vrátila,“ odpověděla. „Big Dan ji poslal do Evropy. Rok byla pryč a Brewster musel prodat tisíc kusů dobytka, aby to mohl zaplatit. Teď je zase zpátky. Možná ji uvidíš. Přijels kvůli ní, že ano?“

Frank McRea si opět zamyšleně prohlížel ruce. Byly to tvrdé, opálené ruce. Ruce muže, který téměř nikdy nenosil rukavice, ruce, které uměly pracovat, a které uměly zacházet s revolverem.

„A jak se mezitím vedlo tobě?“ zeptal se, aniž by vzhlédl. „Proč ses neprovdala, Kathy?“

„Co ti na to mám odpovědět?“ řekla. „Že jsem se neprovdala kvůli tobě, Franku?“ Rychle vstala, odsunula židli a obešla stůl. Chvíli stála vedle Franka a hleděla na jeho vážnou, smělou tvář a potom řekla tak tiše, že to nemohl slyšet nikdo kromě něho: „Franku, odjeď odtud! Až uslyší, že ses vrátil, zabije tě. Ví, že jsi tu kvůli Joey. A proto udělá všechno pro to, aby tě odklidil. Tentokrát to s tebou provede tak jako s Meekerem.“

Frank McRea pozvedl obočí.

„Meeker? To jméno jsem nikdy neslyšel. Co je s ním?“

Už však byla pryč. Houpavým krokem prošla saloonem a po schodech se vydala do patra. V následujícím okamžiku zmizela.

Zavrtěl hlavou, vstal, vzal svůj klobouk a šel k pultu, kde se postavil vedle Hardinga.

„Whisky!“

Přišel barman, posunul k němu sklenici a nalil mu z láhve, která stála před Hardingem. Potom si hodil ručník přes rameno a chtěl pryč. Frank se však naklonil přes stůl a chytil ho za rukáv.

„Říká vám něco jméno Meeker?“ zeptal se.

Všiml si, jak barmanovi trhlo ve tváři. Pak si sáhl do kapsy vesty, vytáhl zlatou, pětidolarovou minci a hodil ji na stůl.

„Před pěti lety měl na False Creeku nějaký Meeker usedlost,“ řekl barman a vzal zlatou minci. „Ale to už je dlouho. Proč se ptáte?“

„Co se s Meekerem stalo?“ zeptal se Frank McRea. „Žije ještě na False Creeku?“

„O tom nic nevím,“ zabručel barman. Položil minci před Franka, otočil se a šel pryč.

Harding, který ho pozoroval, pokrčil rameny. „Má strach,“ řekl. „Co je s tím Meekerem, pane McRea? To je váš přítel?“

„Vůbec ho neznám,“ odpověděl Frank. „Když jsem před pěti lety odjel z kraje, ještě na False Creeku žádné usedlosti nebyly.“

+ + + + +

Když Frank McRea opustil saloon Lion, slunce již zašlo. Před bary a saloony svítily lucerny a svítilo se i ve většině oken. Na noční Main Street zněl orchestrion. Escalante působilo mírumilovně.

Frank zůstal stát ve stínu na rohu. Zapálil si cigaretu, zhluboka se nadechl a pomalu se po chodníku vydal k hotelu St. James, před jehož vchodem svítily dvě lampy.

Zatím se o něho nikdo nestaral. Vypadalo to, jako by o něm ve městě ani nevěděli.

Vešel do hotelu, zapsal se do knihy hostů a vzal si klíče od pokoje. Potom šel do patra a našel pokoj číslo jedenáct.

Odemkl dveře a nechal je otevřené, aby viděl na stůl, na němž musela stát petrolejová lampa. V kapse našel sirku a škrtl jí o botu.

Potom se zarazil.

Jeho ruka, kterou chtěl vzít skleněný cylindr lampy, strnula. Hleděl na muže, který seděl na kraji postele.

Vteřiny plynuly v tíživém, nebezpečném tichu. Pak muž vstal a šel blíž. Frank McRea mu pohlédl do očí, když k němu přistoupil.

„Co má znamenat ten revolver, Cleme?“ polohlasně se zeptal. „Chceš mě zastřelit?“

Clem Aldridge pohlédl na zbraň, kterou držel v ruce. „To jen pro jistotu,“ řekl. „Pro případ, že bys mě hned nepoznal. Chci s tebou mluvit. Ale předtím si odepni opasek, Franku!“

McRea zvedl skleněný cylindr z lampy, zapálil knot a vytáhl ho tak, že Aldridge zalilo světlo.

„Nemám u sebe zbraň,“ odpověděl a vyhrnul si šosy kabátu, aby se Aldridge mohl přesvědčit. „Schovej kolt, Cleme! Co po mně chceš?“

„Řekl jsem ti přece, že s tebou musím mluvit.“ přidušeně odpověděl Aldridge.

Stáhl kohoutek revolveru a strčil si zbraň do pouzdra. Ruku však nechal na pouzdře.

„Mohl sis se mnou promluvit i někde jinde,“ odpověděl Frank McRea. „Takže věděls, že jsem v Escalante. Proč jsi nepřišel do saloonu Lion? Očekával jsem tě.“

Aldridge přišel k oknu a stáhl tmavé, plátěné žaluzie. Potom se prudce otočil.

„Odjeď z Escalante, Franku! Ještě dnes v noci, ještě v tuto hodinu! Odjeď tam, odkudjsi přijel! Vůbec nevíš, jak za těch pět let vzrostla Brewsterova moc, Franku. Nemůžeš s ním bojovat. Myslíš, že sám proti němu něco zmůžeš? Jeho stín je tak velký, že tě zadusí, když na tebe dopadne.“

„Kdo říká, že jsem přijel sám?“ opáčil Frank. „A na čí straně budeš stát ty, Cleme?“

Aldridge na něho pohlédl přivřenýma očima, kolem nichž se utvořily vrásky.

„Koupil sis pár pistolníků, Franku. Viděl jsem je. Myslíš, že s nimi proti Brewsterovi něco zmůžeš?“

„Zdá se, že máš velký zájem na tom, abych odtud zmizel,“ řekl Frank. „Kdysi jsme přece bývali přátelé, Cleme.“

„Možná jsem tě přišel varovat právě proto,“ odpověděl Aldridge.

Frank si zvedl límec a začal si uvazovat kravatu.

„Myslíš, že mě to dojme k slzám?“ odpověděl jízlivým tónem. „Udělal bys všechno, jen abych nemohl k Joey. Ano, je to tak! Doufals, že už se sem nikdy nevrátím. Co ti Brewster slíbil za to, když mě zneškodníš? Joey? Co myslíš, že s tebou udělá, až už tě nebude potřebovat? Nebo když pro něho budeš příliš nebezpečný? Vzpomínáš si na to, co provedl s Meekerem?“

Viděl, jak se Aldridgeovi stáhly panenky – jako kočce, která náhle pohlédla do prudkého světla.

„S Meekerem? Co ty víš o Meekerovi?“ zeptal se. „A co to má co společného s Brewsterem? Nikdo nepochybuje o tom, že Meeker na ranči Zlomené kolo loupil koně, Franku. Když ho Brewster a jeho mužstvo chtěli vytáhnout z jeho doupěte, došlo k přestřelce a Meeker byl při ní zastřelen.“

„Ano,“ řekl Frank McRea, „ano, chápu, Cleme.“

Aldridge položil pravou ruku na pažbu koltu. „Proč nechceš odjet?“ přidušeně se zeptal. „Co tě tu ještě drží?“

Frank si rozepnul vestu. „Ty mě odtud nevyženeš,“ zasyčel. „Ty ne! Nosíš hvězdu zákona. A budeš stát na straně toho, kdo je v právu.“

Aldridge si levou rukou sáhl do kožené vesty, odepnul hvězdu a strčil si ji do kapsy.

„Nechceš jít? Dobrá. Vyřídíme to tu rovnou?“

Frank pokrčil rameny. „Nemám u sebe zbraň,“ řekl. „Myslíš, že Joey bude tvá, když mě zastřelíš, Cleme? Proč to neuděláš? Pak bys přece mohl říct, že jsi střílel v sebeobraně. Že jsem tě napadl nebo tak. Mám ti říct, jak dlouho by ses z toho radoval? Dokud by tě muž, který stojí v pozadí, nerozmáčkl jako veš. Neměl by s tebou slitování.“

Aldridge náhle sevřel pažbu koltu. Celou dobu mlčel, zbledl však.

„Je možrlé, že Brewsterovi unikneš,“ řekl hlasem, který prozrazoval, že se ovládal jen s vypětím všech sil. „Ale od Joey dej ruce pryč, Franku! Jestli se jí jen dotkneš, oddělám tě. To ti přísahám!“

Frank se otočil a promnul si oči.

„Věřím ti. Cleme. Když mě Brewster vyhnal z města, když jsem se plazil po ulici a on za mnou jel s koltem v jedné a bičem v druhé ruce, když jsem se plazil prachem s vědomím.

že na kraji města sedí na koni Joey a všechno to vidí, myslel jsem si, že přijdeš a pomůžeš mi. Ano, byl jsem si jistý, že mi pomůžeš, když jsem se plazil po Main Street. Ale pak jsem si pomalu začal uvědomovat, že s tebou nemůžu počítat. Velmi dobře jsi věděl, co se děje, Cleme. A mám ti říct, proč jsi nepřišel a nepomohl mi? Nebylo to ze strachu. To bych pochopil, kdyby to bylo ze strachu, Cleme.“

Prudce se otočil a pohlédl na Aldridge. Jeho tvář byla strhaná.

„Nebylo to ze strachu,“ dodal. „Ne, chtěls Joey. To jsem pochopil, když jsem dorazil na kraj města, když mi Brewster šlápl na záda a zatlačil mě do prachu. Tehdy jsem to pochopil, a tak jsem si uvědomil, kdo jsi: špinavý, malý grázl. Mohls v tom Brewsterovi zabránit. Jenže doufals, že se do Escalante už nikdy nevrátím, protože Joey mě viděla, jak se plazím prachem.“

Odmlčel se a pohlédl na Aldridge. Ano, tak to bylo, pomyslel si. Řekni něco!

Z Aldridgeových sevřených rtů se však nevydrala ani hláska. Téměř minuta uplynula v tichu.

Pak Aldridge otevřel ústa. „Odjeď z Escalante! Varuju tě, Franku!“

Potom za sebou zavřel dveře.

Frank hleděl za ním. Trpce a chladně se usmíval.

Když Aldridgeovy kroky venku odezněly, položil Frank těžkou cestovní tašku na postel, rozepnul ji a vytáhl z ní cosi těžkého, co měl zabalené ve staré, špinavé košili. Položil to na stůl a rozbalil to.

V matném, narudlém svitu petrolejky se leskl kov. Zvedl těžký, černý opasek a potěžkal ho v ruce. Potom ho položil na košili a vzal z pouzder oba revolvery.

Byly to peacemakery ráže 45, jejichž pažby byly z rohoviny. Byly to zbraně rychlého střelce. Mušky byly upilované. Stejně tak jim chyběly i lučíky spouští.

Frank chladnou ocel pohladil.

Potom obě zbraně strčil zpátky do pouzder, připnul si těžký opasek a zapnul si velkou mexickou přezku. Potom se sklonil a koženými řemínky si ke stehnům přivázal pouzdra.

Několikrát zkusmo vytáhl těžké peacemakery z pouzder. Potom si oblékl kabát, vyhrnul si šosy za pažby revolverů, vzal klobouk a zhasl lampu.

Odešel z pokoje, nechal klíče v recepci a vyšel na noční ulici.

Zapálil si cigaretu a sešel z chodníku na ulici.

„Franku!“ ozval se tichý hlas.

Pootočil se. Bezděky pravou rukou sáhl po koltu.

Potom spatřil štíhlou postavu, která se vynořila z temnoty, a pustil zbraň.

„Kathy?“ zeptal se.

Přistoupila k němu. Ještě stále měla zelené šaty, pouze si přes ramena přehodila šálu.

„Hned musím do saloonu,“ zašeptala. „Za deset minut mám vystoupení. Chtěla jsem s tebou ještě mluvit.“

Vytáhl si cigaretu z úst.

„Ano?“

„Franku, prosím, opusť Escalante!“

„Kathy, víš, že…“

„Franku, prosím! Všichni jsou proti tobě.“

„I ty?“ zeptal se. „Proč jsi proti mně i ty? Právě ty! Proč?“

„To bys nikdy nepochopil, Franku. Kdysi jsem tě moc milovala. Ale to už je dlouho a ty jsi mě opustil kvůli Jocy Brewsterové. A to přestože jsi věděl…“

„Kathy,“ skočil jí do řeči, „nemám právo se tě ptát, co se za těch pět let stalo. A ani se tě na to nezeptám. Ale proč se stavíš proti mně?“

„Opustíš město?“ zeptala se, aniž by odpověděla na jeho otázku. Její hlas zněl naléhavě.

„Ne.“

„Pak…“

Dál se nedostala.

Ozval se totiž dusot kopyt.

Frank McRea se otočil a vtáhl ji do stínu.

Po ulici jela skupinajezdců. Ve světle luceren, které visely před saloony, byli dobře vidět.

V jejich čele jel vysoký muž na plavém koni, který měl bílý ocas a hřívu.

Frank na několik vteřin spatřil jeho tvář.

„To byl on!“ tiše vyhrkl.

Jezdci zastavili před hotelem St. James a rozestavili se do půlkruhu. Muž na plavém koni seskočil ze sedla a šel do hotelu.

„Běž do saloonu,“ vyhrkl Frank. „Ať nás nevidí spolu.“

Vedl ji s sebou přes ulici k saloonu.

„Připrav se na vystoupení,“ řekl.

„A ty?“ V jejím hlasu byl cítit strach.

Neslyšel to. Ramenem otevřel lítací dveře a vešel dovnitř. Byl tam cítit kouř, tabák a kůže.

Harding a ostatní ještě chvíli stáli u pultu a mlčky vyčkávali.

Frank McRea přišel k Texasanovi. „Je tady!“ řekl. „Šel do hotelu St. James. Za pár minut bude tady.“

Harding kývl na ostatní. Čtyři muži se otočili a zmizeli.

„Máte revolver?“ zeptal se Harding.

McRea přikývl a položil ruku na pravý šos kabátu, pod nímž se rýsovala pažba peacemakeru. Potom se otočil, zády se opřel o pult a pohlédl na malé pódium, kde se právě odhrnuly závěsy.

Muži, kteří stáli a seděli u pultu a stolů, začali hvízdat a tleskat.

Frank viděl, že v očích texaského pistolníka se zajiskřilo, když na jeviště vyšla Kathy. Měla hluboký výstřih a kolem ramen péřové boa. Cítil, že po něm pátrá pohledem.

Začala zpívat. Byla to smutná mexická píseň. Frank cítil nejistotu v jejím hlasu.

„Chci jít vedle tebe, Chci tě učinit šťastným, Vidět tvé oči, Slyšet tě v tichu, Dotýkat se tě, A toužit jen po tobě…“

Uprostřed písně se náhle odmlčela.

Frank se pomalu otočil.

U dveří stál jeden muž.

Frank cítil, jak pomalu bledne. Mezi křídly lítacích dveří stál Brewster. Na okamžik na sebe pohlédli.

Frank si všiml, že těch pět let, které uplynuly od jejich posledního setkání, se nic nezměnilo. Sevřel mosaznou tyč baru. Měl zpocené, horké dlaně.

Brewsterlio pozoroval šedýma, tvrdýma očima. I on Franka okamžitě poznal. Pomalu vešel do saloonu a přistoupil k pultu. Za ním se objevili jeho jezdci. Brewster si jich nevšímal a kráčel k Frankovi. Před ním zůstal stát a pohlédl mu do očí.

„Takže jste se vrátil, McRea,“ řekl chvějícím se tvrdým hlasem. „Nečekal jsem, že se ještě někdy uvidíme. Co tu chcete?“

Frank cítil, jak mu strnuly všechny svaly. Toto byla chvíle, na kterou čekal pět dlouhých let.

„V tomto kraji vám nic nepatří,“ řekl rančer. „Nepatří vám ani prach na vašich podrážkách. Mám vás znovu přinutit plazit se z města?“

Frank McRea se zády opřel o pult a položil dlaně na revolverový opasek.

„Zkuste to, Big Dane,“ odpověděl. „Slyšel jsem, že Joey je zase tady.“

Brewsterovi se zajiskřilo v očích. Jeho tvrdá tvář se náhle změnila v masku.

„Přijel jste kvůli ní?“ zeptal se. „Pakjste si mohl ušetřit cestu.“

Frank McRea zamyšleně přikývl. „Zůstanu tu,“ odpověděl.

„Už jsem se vypořádal s jinými,“ řekl Brewster. „Vím, proč jste přijel.“

„Koupil jsem důl Tři hvězdy,“ pomalu řekl Frank McRea. „Měděný důl na plošině Table Cliff.“

V Brewsterových očích se na chvíli objevil zlověstný výraz.

„I kdyby to tak bylo,“ zabručel, „nebudete mít moc času na to, abyste tam mohl těžit.“

Zvedl ruku. „Wintere!“

Z půlkruhu mužů za Brewsterem vyšel jeden muž a přistoupil k rančerovi.

Frank mu pohlédl do očí. Měl je těsně při sobě, byly neurčité barvy a chladně si ho prohlížely.

„Ano, pane Brewstere?“

„Dávej pozor na jeho ruce!“ řekl Brewster. „Jestli sáhne po revolveru, zastřel ho! Ostatní…“

McRea spíš cítil, než viděl, jak se Harding, který dosud stál krok od něho a byl k Brewsterovi obrácen zády, pomalu otočil.

Potom Harding řekl: „Winter? Sidney Winter z Waca v Texasu?“

Muž vedle Brewstera se přikrčil a protáhlým, texaským nářečím řekl: „Ano.“

„Už jsi zapomněl na mou tvář?“ zeptal se Harding. „To už mě neznáš?“

Winter přivřel oči.

„John Clayton Harding?“

Harding přikývl.

„Pak…“

Winter úkosem pohlédl na Brewstera.

„Venku…,“ začal a otočil se, takže byl nyní k Frankovi a Hardingovi obrácen zády.

Frank viděl, jak se Brewster zašklebil a jak otevřel ústa k odpovědi.

V tom samém okamžiku se Winter otočil. Frank viděl, jak trhl rukou.

Sáhl po koltu.

Nestačil ho vytáhnout z pouzdra. Viděl, jak Winter zvedl hlaveň, nenamířil však na něho.

Trvalo to jen zlomek vteřiny, ten však jako by se protáhl do věčnosti.

Třeskl výstřel, který byl v uzavřeném prostoru ohlušující.

Frank měl pocit, jako by mu praskly ušní bubínky. Viděl Winterův pohyb, pomalu se otočil stranou, jako by se chtěl chytit muže, který stál vedle Brewstera. Promáchl však do prázdna. Pak se skácel na zem, Brewsterovi k nohám.

Frank se opíral o pult, s oběma peacemakery v rukou, a viděl, jak z Hardingova koltu stoupá kouř.

„Než někdo z vás sáhne po zbraní,“ řekl Harding, „podívejte se tam!“

Hlavní revolveru kývl na galerii.

I Frank bezděky vzhlédl. Nahoře na galerii stáli O’Brian, Fessenden, Day a van Cleef. Fessenden a van Cleef drželi pod paží pušku.

McRea pohlédl zpátky na Brewstera, který už měl pravou ruku na pažbě koltu. Potom ji z ní pomalu sundal.

Brewster se podíval na muže, který ležel na podlaze posypané pilinami. Pak zvedl hlavu a pohlédl na Franka McReaho.

„Nepřijel jste sám, McRea,“ řekl. „To jsem si mohl myslet. Ale přísahám vám, že den, kdy jste se sem vrátil, ještě budete proklínat! Tentokrát vás nenechám odplazit se.“

Obrátil se k Hardingovi, který tam ještě pořád stál s koltem v ruce.

„A vám, vám co jste přišli s ním, můžu poradit jen jedno: Zmizte! Jeďte co nejdál, pokud vám je život milý.“

Harding pomalu natáhl kohoutek svého revolveru a klidným pohybem ho strčil zpátky do pouzdra.

„Jsem John Clayton Harding,“ řekl. „Pocházím z Texasu a zůstanu v Escalante.“

Brewster na něho pohlédl.

„McRea,“ řekl, aniž by Hardinga spustil z očí, „dávám vám dvanáct hodin na to, abyste opustil kraj. Jestli zůstanete, nechám vás pověsit na nejbližším stromě.“

Frank odolal jeho nenávistnému pohledu. Věděl, že v saloonu proti němu nikdo z Brewsterových jezdců zbraň nezvedne, dokud tam jsou Harding a ostatní. Uvědomoval si, že Brewstera vůbec poprvé porazil. Rančer to věděl též, ale právě díky tomu byl tak nebezpečný.

„Tak, jak jste to udělal s Josém Nietem a Barrym Carlssonem?“ zeptal se Frank McRea. „A s Jimem Meekerem?“

Brewster nehnul ani brvou.

Otočil se a prošel mezi svými jezdci.

Frank hleděl na své dva peacemakery. Pomalu je strčil do pouzder.

Potom si všiml, že Harding na něho pohlédl úkosem. V očích měl zvláštní výraz.

McRea se podíval na muže na podlaze a zeptal se: „Kdo to byl?“

Harding neodpověděl.

Přistoupil k němu Day a namísto něho řekl: „Měli spolu nevyřízené účty, pane McRea. Ze starých časů v Novém Mexiku.“

Sklonil se a převalil Wintera na záda. Vzal mu revolver a podal jej Hardingovi tak, že byla vidět ořechová pažba se stříbrnými iniciálami.

„Derekova zbraň,“ řekl. „Ale tentokrát s ní nebyl dost rychlý, Johne. Chceš ji?“

Frank vzhlédl od dlouhohlavňového revolveru v Dayově ruce, protože uslyšel skřípění lítacích dveří.

Ve svitu mnoha petrolejových lamp spatřil mezi křídly dveří Aldridgeovu tvář. Za nim tam vešel další muž, který měl též hvězdu na vestě.

Aldridge měl revolver v pouzdře. Zástupce marshala držel pod pravou paží dvouhlavňovou parkerovku a dlaň měl na kohoutcích. Ve vzduchu se ještě vznášel kouř z výstřelů, Frank cítil v ústech pachuť.

Harding pomalu natáhl ruku a vzal Dayovi z dlaně patterson s iniciálami na pažbě. Pak si jej strčil za opasek, zatímco Aldridge a jeho zástupce stáli před mužem, který ležel na zemi.

Aldridge zvedl hlavu a pohlédl na Franka McReaho. „Ty jsi ho zastřelil?“ zeptal se.

„Zastřelil jsem ho já,“ řekl Harding.

„Byla to sebeobrana,“ vysvětloval Frank, který Aldridge nespouštěl z očí. „Je pro to nejméně tucet svědků. Přišel sem s Brewsterem.“

Aldridge se sklonil a pohlédl na Winterovo prázdné revolverové pouzdro. „Kde je jeho zbraň?“ zeptal se.

Harding si ji vytáhl zpoza opasku a hodil mu ji.

„Pojďte!“ řekl Frank McRea a položil na pult pětidolarovou minci.

Otočil se, ale Aldridge mu rychle vstoupil do cesty.

Chvíli na sebe upřeně hleděli, načež Aldridge řekl: „Teď přišla chvíle, na kterou jsi celou dobu čekal, Franku. A stojíš sám proti celému kraji.“

„Já se Brewstera nebojím,“ odpověděl Frank. „Ale k příteli už se nikdy neotočím zády, Cleme. Nikdy nejezdi na plošinu Table Cliff. Ta patří mně a ty stojíš na Brewsterově straně.“

„Tentokrát tě pověsí, Franku,“ řekl Aldridge.

Frank se otočil a šel ven. Harding a ostatní ho s cinkáním ostruh následovali.

Venku před saloonem zůstali Frank a Harding stát, ostatní šli dál.

„Přivedou koně,“ řekl Texasan. „Máme pro vás dobré zvíře, McRea. Proč museli Nieto a ti dva další zemřít?“

Frank si strčil cigaretu do úst a škrtl sirkou. Jeho napjatou tvář na okamžik osvítil plamének. Pak plamének znovu zhasl.

„Museli zemřít, protože zjistili, jaké je Brewsterovo jediné slabé místo. Poblíž jejich táborů našli koně s cejchem Zlomeného kola a všichni dopadli stejně. Nieto, Carlsson a pravděpodobně i Meeker byli pověšeni. Nikdo z nich neměl čas se bránit. Byl jsem při tom, když pověsili Josého Nieta. Byl to míšenec, fešák s černými vlasy a černýma očima.“

Viděl, jak se z temnoty vynořili čtyři jezdci se dvěma volnými koňmi.

„Povězte Dayovi, ať jede do hotelu St. James a odveze mé věci do dolu.“

Fessenden mu přivedl jeho koně, vraného hřebce s širokou hrudí a malou hlavou.

Frank McRea strčil nohu do třmenu a vyšvihl se do sedla. Pod pravým kolenem ucítil sedlové pouzdro s winchestrovkou.

„Franku!“ zvolal kdosi, když koně pobodl ostruhami a chtěl vyjet.

Zatáhl za uzdu a otočil se v sedle.

Po chodníku k němu s vlajícími šaty běžela Kathy Munroeová. Chytila koně za ohlávku. Byla zadýchaná a zrudlá.

„Franku,“ vyhrkla, „proboha odjeď odtud! Teď už nejsi v bezpečí. Udělá všechno pro to, aby tě zničil. Vždyť ho znáš.“

Lítací dveře saloonu se otevřely a na chodník dopadl stín. Tiše cinkaly ostruhy, když muž kráčel po schodech dolů.

„Dej na její radu, Franku,“ řekl Aldridge. „Ví, co říká. Zná Big Dana dobře, dokonce velmi dobře. Nevěříš tomu? Pak se jí zeptej! Dělej, Kathy, pověz mu, co musí vědět! Pověz mu, jak dobře znáš Big Dana! Těch pět let, co jsi byl pryč, Franku, dobře využila.“

„Je to pravda, Kathy?“ zeptal se Frank McRea. „Mluví pravdu? Nemám právo se míchat do tvého života.“

„Je to pravda,“ tiše odpověděla. „Prosím, Franku, opusť kraj a vrať se tam, odkud jsi přijel.“

„Je mi to líto, Kathy. Je mi to líto kvůli tobě, ale už nemůžu couvnout.“

„Ty ho chceš zabít, že? To je tvůj cíl, Franku.“

„Ano,“ přiznal.

„A co se tím změní? Smažeš tím to, co se kdysi stalo, Franku?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl. „A ty,

Cleme, mi běž z cesty. Varuju tě! Kdysi jsme byli přátelé.“

Otočil koně a pobodl ho ostruhami. Harding a ostatní ho následovali.

+ + + + +

Na plošinu Table Cliff dorazili dlouho po půlnoci. Byla to mohutná skála připomínající gigantickou želvu. Měsíční svit byl slabý na to, aby byla dobře vidět. Zvedl se vítr, po obloze se hnaly mraky, které čas od času zakryly měsíc. Keře na okraji cesty šelestily.

Náhle se z temnoty ozval hlas: „Stát! Kdo tam?“

Kdesi u cesty cvakl kohoutek pušky a Frank McRea zastavil svého koně.

„Jsem McRea,“ řekl. „Kde je Joshua Stevens? Chci s ním mluvit.“

Z keřů z cesty se vynořily dvě postavy. Kráčely k němu. Ve svitu měsíce se zaleskly pažby pušek.

Jeden z mužů zapálil sirku. Na chvíli jí osvítil Frankovu tvář, pak ji vítr uhasil.

Viděl dva muže v manšestrových kalhotách, bavlněných košilích a šněrovacích botách. Mířili na něho puškami. Jeden z nich řekl: „V pořádku, přivedu vás do tábora, pane McRea. Curly, ty zůstaň tady! Nikoho nepouštěj dál, dokud se nevrátím. Pojďte!“

Mluvil k Frankovi.

Pomalu se vydali k táboru.

V závětří několika kopců, na nichž rostly topoly a ponderosy, stály budovy dolu. Haldy hlušiny, baráky, kůlny, hromady trámů, které sloužily jako vzpěry v šachtách. Před baráky hořel velký oheň a Frank viděl tmavé siluety mužů. Jel za horníkem, který ho vedl, až k ohni, tam sesedl a hodil uzdu Hardingovi.

Ze země vstal vysoký, ramenatý muž, odsunul stranou svůj plechový talíř a utřel si ruce do džín.

Frank McRea měl chvíli čas na to, aby si v záři ohně prostudoval jeho tvář. Byl to Irčan s mohutnou bradou, nízkým čelem a plstnatými, zrzavými vlasy.

Horník, který je přivedl do tábora, zašeptal obrovi něco do ucha.

Irčan přikývl a z kapsy kalhot vytáhl pomačkaný list papíru.

„To je vaše depeše?“ zeptal se. „Je podepsána jen iniciálami F.R., McRea. Proč?“

Když Frank neodpověděl, pohlédl Irčan na další jezdce, kteří ještě seděli v sedlech.

„A kdo jsou oni?“

„Moji muži,“ odpověděl Frank McRea. „Stavíte hlídky každou noc, Stevensi?“

Irčan hodil telegram do ohně a prohrábl si krátce střižené vlasy.

„Už celý měsíc máme každou noc na hlídkách dvacet mužů.“ Frank přistoupil k ohni. Sklonil se, vytáhl jeden prázdný hrnek a nabral do něho horkou kávu. Při tom si všiml, že na místě, kde seděl Stevens, leží puška.

„Vydal jste zbraně?“ zeptal se a zase se narovnal. Přitom vzal hrnek do dlaní, aby se zahřál.

„Ano. Hlídky máme i přes den. Jsem rád, že jste tady. Před měsícem jsem dostal zprávu ze Salt Lake City, že nějaký Texasan nebo nějaká texaská naftařská společnost koupili důl. Rančeři u řeky jen čekají na to, až se na nás budou moct vrhnout. Tvrdí, že odpadová voda z dolu ohrožuje jejich dobytek. Na březích potoků prý denně nacházejí tucty mrtvých krav, protože voda je otrávená.“

Frank McRea si vzal hrnek s horkou černou kávou. Byla hořká, ale chutnala mu.

„Slyšel jsem o tom. Pokusil se někdo důl zničit, Stevensi?“

„Mám tu zhruba šedesát lidí,“ řekl Stevens. „Rančeři to vědí. Zatím to nezkusili. Ale přijdou, to vím. A až přijdou, tak se máme na co těšit, protože mají víc lidí než my. Moji muži jsou horníci. Umějí zacházet s kladivem a majzlem, ale ne s revolverem.“

„Potřebuju jen lidi, na které se můžu naprosto spolehnout,“ řekl Frank McRea. „Zaplatím vám vyšší plat než dosud, Stevensi, ale práce musí pokračovat. Kam rudu odvážíte?“

„Do Ruby’s Inn,“ odpověděl Stevens. „Přes plošinu a výběžky Escalante Mountains vede dobrá cesta. Každý týden jede z Ruby’s Inn jeden transport. Ruda se musí namáhavě převážet v povozech na místo zpracování. Pokud však jednoho dne cestu zablokují, nemáme šanci projet.“

Harding se toporně svezl ze sedla, posadil se k ohni, promnul si ruce a řekl: „Těžbě moc nerozumím, ale zajímalo by mě, jak je možné zablokovat cestu. Myslím, že bychom se měli připravit na to, že to rančeři zkusí. Co myslíte?“

Pohlédl na Franka McRea, který na něho kývl. „Každopádně to zkuste,“ řekl. „Která místanacestějsounejohroženější, Stevensi?“

Mezitím se u ohně shromáždila skupina horníků.

Jeden řekl: „Takových míst jsou mezi dolem a Ruby’s Inn tucty.“

Frank McRea pohlédl na Stevense. „Je to pravda?“

„Je to tak,“ přisvědčil Irčan. „Na mnoha místech cesta vede yard od propasti. Kdyby tam cestu vyhodili do vzduchu, nikdy se tudy s vozy nedostaneme.“

„Máte na ulici hlídky?“ zeptal se Frank McRea.

„Mám šedesát mužů,“ odpověděl Stevens a jeho hlas náhle zněl unaveně. „Nevím, zda dokážeme udržet důl, pokud nás napadnou. Šedesát mužů padesátimílovou cestu neuhlídá.“

Harding zvídavě pohlédl na Franka. „Co teď chcete dělat?“ zeptal se. „Věděl jste přece, co je to za důl. Věděl jste i to o cestě?“

Frank mlčky zavrtěl hlavou a pohlédl do ohně. Potom chvatně vypil kávu a postavil hrnek na zem.

„Potřebujeme někoho, kdo bude strážit cestu. Znáte muže, kteří by to za peníze dělali, Hardingu? Musí to být lidé z Utahu. Trvalo by to příliš dlouho, kdybychom měli přivést mužstvo z Nového Mexika nebo z Texasu. Potřebuju dva tucty mužů, kteří budou neustále patrolovat na cestě mezi dolem a Ruby’s Inn.“

„Můžeme poslat zprávu do Fort Harriman,“ řekl Stevens, „a požádat o ochranu kavalerii.“

„To můžeme udělat teprve, když nás napadnou“ odpověděl Frank. „Potřebujeme chlapy, kteří umějí zacházet s koltem. Znáte tu v Utahu někoho takového, Hardingu?“

„Pár mužů znám,“ ozval se Day.

Přijel na svém koni blíž k ohni. Jeho mladá tvář byla osvětlena září plamenů. „Vím i to, kde jsou. Stačilo by pár telegramů a přijeli by.“

„Myslíte, že by pracovali pro McRea Mining Company?“ zeptal se Frank.

„Přijde na to, kolik zaplatíte,“ odpověděl Harding. „Dejte jim pět set měsíčné a přijedou – všichni.“

Frank přikývl. „Vy a Day pojedete se mnou do Escalante.“

Harding na něho pochybovačně pohlédl.

„Je to jediné místo v okruhu sta mil, kde je telegrafní stanice,“ řekl Frank. „Musíme to zkusit.“

+ + + + +

Pršelo, když dorazili do Escalante. V oknech domů se svítilo. Domy působily temně a mohutně, když po Main Street jeli k telegrafní stanici. Koně kráčeli se skloněnými hlavami proti větru a dešti.

Frank McRea si přitáhl naolejovanou, koženou pelerínu. Dešťová voda mu crčela z okraje klobouku, vítr mu nadouval plášť. Celou cestu jeli mlčky. Mezi domy už vichřice nebyla tak silná. Telegrafní stanice byla malá budova z pálených cihel. Frank zastavil koně a seskočil ze sedla.

„Podej mi seznam se jmény, Dayi,“ řekl. „Harding a já to vyřídíme. Vy běžte do saloonu Lion a počkejte tam na nás. Potřebujeme někoho, kdo nám bude krýt záda, pokud to bude nutné.“

Day mu dal papír, otočil svého poníka a vydal se po ulici.

„Pojďte!“ řekl Frank a plácl Hardinga po rameni.

Přišli do malé, vyhřáté místnosti a Harding za sebou zavřel.

Muž, který se hlavou opíral o ruce na pultu a spal, se probudil. Frank viděl, jak si je měří nedůvěřivým pohledem zpoza brýlí.

„Hm,“ zabručel telegrafista, „co chcete.“

Frank si sundal klobouk a otřepal si z pláště vodu. Do tváře mu dopadlo světlo petrolejové lampy. Všiml si, jak sebou muž u pultu trhl. Takže ho poznal.

„Mám tu seznam jmen,“ řekl Frank a položil před něho složený papír. „Dole je krátký text, který jim pošlete.“

Telegrafista si prohlédl papír.

„Může to trvat dlouho, než sem dorazí odpovědi,“ řekl.

„Na odpovědi čekat nebudeme,“ řekl Frank. „Pošlete to!“

Přišel k Hardingovi, který stál u dveří a čekal.

„Můžete jít do saloonu, pane McRea,“ řekl Texasan. „Jeden z nás by měl dávat pozor na Daye. Jestli natrefí na Brewsterovy lidi, bude malér. Je ještě mladý.“

Frank přikývl. „Můžete pro mě všichni dál pracovat, až se ta věc vyřídí,“ řekl. „Tedy pokud chcete, Hardingu. Každopádně to pak pro vás bude bezpečnější živobytí. Znáte to přísloví, že každý pistolník jednou najde někoho, kdo je rychlejší?“

Harding přikývl. „Tak jako to bylo předtím s Winterem,“ řekl. „Co ještě chcete říct? Zastřelil jednoho mého přítele. Věděl jsem, že se s ním jednou setkám. Jestli chcete, nechte si tu Daye. Já jsem spával příliš dlouho s koltem pod polštářem na to, abych si teď mohl odvyknout.“

„Jak chcete,“ zamyšleně řekl Frank. „Každopádně má nabídka trvá.“

Texasan se trpce a smutně usmál, jak měl ve zvyku.

„Postavil jste pistolnické mužstvo. Nezapomeňte, proč! Chcete zničit muže, mocného muže, který bude bojovat. Všechno ostatní je teď nedůležité. Jsme tu jen proto, abychom vybojovali tento boj.“

Frank přikývl. „To zvládneme, Hardingu. Jakmile budou odeslány telegramy, přijďte do saloonu Lion. Day a já na vás budeme čekat.“

Nasadil si na hlavu klobouk a prošel kolem Hardinga ven. Jelikož vyšel z teplé místnosti, otřásl se chladem. Bičoval ho déšť, pod podrážkami bot mu čvachtala voda.

Pomyslel na den rozhodnutí a při této myšlence pocítil velké zadostiučinění. Vrátil se a věděl, že v tomto boji zvítězí. V den, kdy ho Brewster s bičem přinutil plazit se prachem, si přísahal, že se vrátí a zničí tohoto muže, kterého tolik nenáviděl.

A Joey?

Ví, že jsem se vrátil, pomyslel si. Proč přihlížela, když jsem se musel plazit prachem? Co při tom pohledu cítila?

Joey!

V duchu se mu vybavil její obraz.

Joey!

Vrátil se jenom kvůli ní? Po celé ty roky myslel jen na ni.

„McRea!“

Náhle se zastavil.

Třesk výstřelu a záblesk na protější straně ulice přišly ve stejný okamžik. Cítil, jak mu něco narazilo do pláště.

Černá, bahnitá voda na ulici vystříkla, když se vrhl na zem, a když se převalil stranou, aby mohl vytáhnout revolver. Měl mokrý obličej a na rtech chuť hlíny.

Opět se zablesklo. Třesk výstřelu se odrážel od stěn domů. Těsně před jeho tváří vytryskl z bláta malý gejzír, do tváře se mu dostalo bahno.

Ležel v břečce, s revolvery v rukou, a palci natahoval kohoutky.

Viděl, jak se postava, která běžela po chodníku, zastavila. V následujícím okamžiku třeskl výstřel.

Frank McRea cítil, jak mu v rukou trhly revolvery, ale byla tam příliš velká tma. Slyšel náraz kulek do dřevěné stěny domu. Potom se ozval výkřik a zároveň dusot kopyt.

Otočil se a před saloonem Lion spatřil osvětlenou postavu. Po ulici jel jezdec, doslova se vynořil z deště. Převalil se, aby unikl kopytům, která jen těsně minula jeho hlavu. Uviděl nad sebou strhanou tvář a ruku, která držela revolver. Pak se ozval výstřel, málem ho ohlušil.

Jezdec se pokusil otočit svého koně a ještě jednou zvedl revolver. Frank se však převalil na záda a o zlomek vteřiny ho předešel. Vypálil z obou peacemakerů. Jezdec sebou trhl, vykřikl a pokusil se udržet hrušky sedla. Zároveň Frank uslyšel salvu. Viděl, jak muž sklouzl ze sedla, zůstal však viset ve třmeni. Splašený kůň ho chvíli smýkal bahnem, pak zmizel v temnotě.

Frank se otočil a zvedl revolver. Chtěl vystřelit na muže na druhé straně ulice. Potom však uviděl tělo ležící na ulici, dva kroky od chodníku, a za sebou uslyšel kroky.

Z temnoty se vynořil Harding s koltem v ruce. Neměl na sobě klobouk a po tváři mu tekly kapky deště. Zůstal stát vedle Franka, nepomohl mu však na nohy.

„Day to koupil,“ tlumeně řekl. Frankovi to připadalo, jako by to znělo z velké dálky.

Vstal a pohlédl k saloonu Lion. Kdosi tam ležel na chodníku.

Šli tam. Harding se sklonil k Dayovi a převalil ho na záda.

„Chlapče?“ řekl. „Dayi?“

Frank na něho pohlédl a zavrtěl hlavou.

„Stál na světle jako terč,“ řekl Harding. Bylo to, jako by mluvil cizí řečí. „Ti grázlové!“

Frank se rozhlédl dokola, ale na ulici nikdo nebyl.

„V Escalante už nemáme co dělat, Hardingu,“ tiše a chraplavě řekl. „Musíme zpátky.“

Harding zvedl hlavu a pohlédl na něho.

„Ano,“ zamumlal a schoval revolver do pouzdra. Potom pohlédl na Daye a řekl: „Byl ještě příliš mladý na boj. Měl jsem ho rád. Byl příliš mladý na to, aby se mohl vyhnout chybám, které jsem kdysi dělal sám.“

Rukávem si utřel mokrou tvář. Potom se sklonil a zvedl Daye. Jako dítě ho nesl v náruči.

+ + + + +

Aldridge přes stůl pozoroval tvář Joey, která ve světle svíček ve dvou stříbrných svícnech působila měkce a půvabně. Své dlouhé blond vlasy měla sčesané dozadu a svázané tmavou, sametovou stužkou.

„Aldridgei, neslyšel jste, co jsem řekl?“ zeptal se Brewster. „Jak můžeme dosáhnout toho, aby se v měděném dole zastavily práce? Dobře víte, co si rančeři myslí o znečištění potoků mezi plošinou a Circle Cliffs. Jednoho dne začnou jednat.“

Aldridge se k němu otočil. „Můžete to samozřejmě zkusit,“ řekl, „Ale pokud se rančeři pustí do otevřeného boje s těžaři, požádají těžaři o pomoc kavalerii.“

„Pokud na to budou mít čas,“ namítl Brewster a sáhl po své sklenici. „Rančerský spolek dlouho přihlížel tomu, jak důl znečisťoval vodní toky. Ne, pokud nám nepomůže vláda, pak si pomůžeme sami.“

„Co vám v Salt Lake City odpověděli na váš poslední dopis?“ zeptal se Aldridge, aniž by odtrhl pohled od Joey Brewsterové.

„Zeptejte se Donlevyho,“ odpověděl Brewster a kývl na advokáta.

Donlevy pokrčil svými úzkými rameny. „Nedostali jsme odpověď,“ řekl. „Úřad guvernéra to podle všeho moc nezajímá, marshale. Anebo mají těžaři na guvernéra takový vliv, že nás zneutralizovali. Každopádně nevidím šanci s tím nějak pohnout protestem.“

„Slyšel jste,“ vyhrkl Brewster. „Nemáme možnost docílit dohody právní cestou.“

Joey odsunula židli s vysokým, vyřezávaným opěradlem a upravila si širokou, sametovou, krinolínovou sukni.

„Jestli dovolíš, otče, trochu se projdu. Beztak vás jen ruším. Nemáš nic proti?“ Brewster vstal a odsunul jí židli.

„Nudíme tě, že?“ řekl. „Ale jsou to věci, které musíme prodebatovat, Joey. Vezmi si šálu, venku je zima.“

Hleděl za ní, když šla ven. Aldridge a Donlevy na chvíli vstali.

„Posaďte se,“ řekl Brewster, když se za Joey zavřely dveře. „Teď můžeme mluvit otevřeně. Nechci, aby se Joey dozvěděla, že McRea se vrátil. Teď je však jasné, pánové, proč nás těžařská společnost tak provokuje. McRea si myslí, že je dost silný na to, aby se proti mně mohl prosadit. Dokážu mu opak. Už nebude mít možnost požádat o pomoc armádu. Můžeme důl zničit jediným úderem. McRea chce otevřený boj. Má ho mít.“

Donlevy si odkašlal a napil se portského. „Takže mluvme otevřeně, pane Brewstere,“ řekl. „Zdá se, že nejde ani tak o boj těžařské společnosti a rančerů jako spíše o osobní válku mezi vámi a McReam. Důl je v provozu už od roku 1870, ale dosud nebyla zvažována možnost otevřeného boje. Teď se vrátil McRea a vy chcete vytáhnout do války. Varuji vás před tím, abyste do toho zatahoval osobní záležitosti. Slyšel jsem o tom, co se tu stalo před pěti lety. Řekl byste mi, proč k tomu došlo?“

Brewster na něho pohlédl a hněv v jeho tváři vyhasl. Jeho oči však byly tvrdé a nebezpečné jako úlomky diamantu. Všiml si, jak Aldridge postavil sklenici na stůl a pohlédl na něho, neopětoval však ten pohled.

„O tom nechci nic slyšet,“ odpověděl, zatímco si točil sklenicí mezi dlaněmi. „Bojuji jako každý jiný rančer v kraji o to, aby naše stáda měla čistou vodu.“

Pak opětoval Aldridgeův pohled. „Očekávám, že budete stát na naší straně, Cleme,“ řekl. „Musíte nás podpořit, protože jsme v právu. Byli jsme tu mnohem dříve než těžaři. A budeme svá práva bránit, v případě nutnosti i se zbraní v ruce.“

Aldridge odsunul svou židlí. „Teď mě omluvte, prosím,“ řekl. „Musím zpátky do Escalante. Pokud mě budete potřebovat, pošlete za mnou do města někoho z vašich mužů.“

Brewster přikývl. Donlevy podal Aldridgeovi ruku, načež marshal opustil velkou, pochmurnou místnost a vyšel ven. Sluha mu podal plášť, klobouk a revolverový opasek a otevřel mu dveře.

Déšť poněkud polevil. Aldridge vyšel do vysoké arkádové chodby, která vedla kolem domu, postaveném ve španělském, koloniálním stylu.

Ve světle, které ven pronikalo z vysokých oken, spatřil mezi sloupy arkády, po nichž se vinuly růže, štíhlou postavu Joey.

Její tvář viděl potmě jen nezřetelně.

„Krásná noc,“ řekl. „Škoda, že už musím do Escalante. Rád bych ještě zůstal tady. Jak se vám líbilo v Evropě?“

„Právě tam byla válka,“ odpověděla polohlasně. „Jsem ráda, že jsem zase v Utahu, Cleme. Rozumíte tomu?“

„Tady je váš domov. Myslím, že Big Dan je šťastný, že vás má tady. Byla jste v Evropě velmi dlouho. Na mě až příliš dlouho.“

„Je hezké, že to říkáte,“ odpověděla. „Asi se tu toho hodně změnilo od té doby, co jsem odjela, že? Jezdí můj otec často do města?“

Aldridge cítil, kam tím míří. „Má moc práce,“ řekl. „Do Escalante už začínají jezdit první obchodníci s dobytkem. Kromě toho rančerům ztěžuje život těžařská společnost. Vždyťjste to slyšela.“

Pohladila bílé růže, na kterých se třpytily dešťové kapky.

„Nikde jsem neviděla tak krásné růže jako tady,“ řekla. „Nezapomněl jste na hlavní důvod, proč otec jezdí do Escalante? Nezapomněl jste na Kathy Munroeovou?“

Aldridge neodpověděl hned. Chytil ji za ruku. Na chvíli si to nechala líbit, pak se mu však vymanila.

„Nemyslím, že to je správná chvíle a správné místo pro to, abychom mluvili o Big Danovi,“ řekl. „Je…“

„Na ranči Zlomené kolo se mluví pouze o mém otci,“ řekla.

Měl pocit, že v jejím hlase zaslechl náznak hořké jízlivosti, ale přinutil se na to nedbat.

„Joey, je toho tolik, o čem bych s vámi chtěl mluvit. Proč si nikdy nemůžeme promluvit o věcech, o kterých opravdu chceme mluvit?“

„O věcech, o kterých opravdu chceme mluvit?“ řekla. „Mám vám něco povědět, Cleme? Nejsem šťastná, že jsem zpátky. Byla bych šťastnější, kdybych mohla zůstat v Evropě. Ale zavolal mě zpátky. V Londýně jsem dostala jeho dopis. Už jsem se nechtěla vrátit. V Londýně jsem potkala muže, který nechtěl, abych se vrátila. Ani jsem se vrátit nechtěla, ale přesto jsem to udělala. Ani nevím, proč.“

Aldridge položil klobouk, plášť a revolverový opasek na širokou kamennou římsu a objal ji kolem ramen.

„Jste příliš krásná na to, abyste byla nešťastná, Joey,“ řekl. „Udělal bych všechno pro to, abych vás učinil šťastnou. Vím, že se mi vyhýbáte. Ale není to tak, že…“

„Cleme, prosím.“

Zavrtěl hlavou. „Ne, Joey. Tentokrát jenom tak neodejdu. Tentokrát ne! Tentokrát to nesmí skončit tak jako vždycky. Proč si nemůžeme promluvit?“

„Není o čem, Cleme,“ tiše řekla a uhnula jeho pohledu.

„Protože jsme se nikdy nepokusili spolu mluvit. Zkusme to teď, Joey.“

Takřka nevrle se mu vytrhla. „Teď raději půjdu dovnitř. Je zima.“

Přitáhla si tlustou, třásněmi zdobenou šálu k ramenům.

„A kdybych nebyl Clem Aldridge?“ zeptal se. „Kdybych byl José Nieto nebo Carlsson nebo Jim Meeker? Ani pak byste se mnou nemluvila?“

Otočila se a dala mu facku. Trefila ho prsty do očí. Přidušeně vykřikl a ucukl. Bezděky zvedl ruku ke tváři.

„Možná toho jednoho dne budete litovat, Joey,“ řekl. „Až budete potřebovat mou pomoc.“

Už šla ke dveřím, ale cosi v jeho hlase ji zarazilo.

Aldridge zvedl z kamenné římsy revolverový opasek.

„Frank McRea se vrátil,“ řekl.

Otočila se.

„Frank?“

Aldridge zapnul přezku zbraňového opasku a přehodil si pelerínu přes ramena.

„Přijel z Texasu,“ dodal. „A doprovází ho smečka pistolníků, které posbíral všude možně. Víte, proč přijel, Joey? Protože nezapomněl, že se v Escalante musel plazit prachem. A nezapomněl ani na to, že děvče, které miloval, bez hnutí stálo na kraji města a pozorovalo ho. Teď se vrátil. Patří mu měděný důl na plošině Table Cliff. Chce boj a chce zničit Big Dana. Udělá vše pro to, aby uskutečnil svou pomstu. Ano, Frank McRea je zpátky v kraji.“

Viděl, jak s vějícími sukněmi běží zpátky do domu. Práskla za sebou dveřmi.

+ + + + +

Joey prudce otevřela dveře jídelny.

Daniel Brewster, který stál u krbu, se otočil a pohlédl ke dveřím. Byl statný a vypadal zdravě, přestože měl šedivé vlasy. Jeho vysoké holínky se v záři ohně leskly. Měl tmavé jezdecké kalhoty s širokým, stříbrem zdobeným mexickým opaskem a bílou, hedvábnou košili s náběrkami na límci a manžetách. V jeho tvrdých, šedých očích byl jantarových lesk.

„Co se děje, Joey?“ zeptal se a sklonil poleno, které vytáhl z krbu, aby si zapálil doutník. Svíčky na stole ještě stále hořely.

„Frank McRea se vrátil.“

Brewster nehnul ani brvou. Jenom na ni hleděl.

Pak klidným hlasem řekl: „Kdo ti to pověděl? Aldridge?“

„Ano.“

Brewster si zapálil doutník a hodil poleno do krbu.

„Ano, vrátil se,“ řekl. „Chce se pomstít za to, že jsem ho vyhnal z Escalante.“

„To jsi mi neřekl,“ odpověděla. „Nemyslíš, že mám právo to vědět?“

„Na tvém místě bych si nedělal starosti,“ řekl. „Nebude tu dlouho.“

„Clem – tedy Aldridge – řekl, že se Frank vrátil se smečkou pistolníků.“

Brewster se posadil ke stolu a nalil si sklenici portského.

„Proč tě zajímá to, že se Frank McRea vrátil do kraje? Byl to jen malý kovboj na mém ranči. Nějak se dostal k penězům. No a? Teď si to se mnou chce rozdat. Ale tentokrát kraj neopustí.“

Joey obešla stůl a přistoupila ke krbu. Měla zatnuté pěsti a držela je před sebou.

Brewster ji pozoroval, aniž by něco řekl. V jeho pohledu bylo cosi číhavého.

„Tehdy jsme ho chytili, když nám chtěl odehnat pár krav,“ řekl po několika minutách mlčení. „Mohl jsem ho nechat pověsit. Dokonce sáhl po zbrani, když jsme ho dopadli. Jeden z mých chlapců by ho zastřelil, kdybych tomu nezabránil.“

Ukázal na velkou, ručně kreslenou mapu, která visela na jedné stěně místnosti.

„To je moje země,“ řekl. „Toto je moje země, moje! A toho, co jednou mám, už se nikdy nevzdám.“

„Co chceš dělat?“ zeptala se, aniž by se otočila. Přestože stála těsně u ohně, chvěla se chladem.

„Dal jsem mu šanci. Druhou už nedostane.“

„A – muži, které vzal s sebou? Clem řekl, že…“

„… to jsou pistolníci,“ dodal její otec. „Pár jich koupil. Pistolníky! Tu nejhorší pakáž. Tím ukázal, co je zač. Vyženeme ho i s jeho bandity, ale tentokrát nejenom bičem.“

Vstal, přišel ke krbu a položil jí ruku kolem ramen.

„Nemusíš si dělat starosti. Chce boj a má ho mít. Seženu dost lidí na to, abych mohl zničit důl – a McRea s ním.“

Joey hleděla do plamenů v krbu. Probudil se v ní nový pocit, který si nedovedla vysvětlit. Vytrhla se mu a šla pryč.

Celá se při tom chvěla.

+ + + + +

Přišlo pošmourné ráno. Vítr a déšť ustaly, ale byla zima a nad zemí se až do výše kolen vznášela neproniknutelná mlha.

Frank spal jen několik hodin. Vstal dlouho před svítáním a se Stevensem a Hardingem se prošel po dole. Ve štolách se již pracovalo, připravovala se nálož, která měla prohloubit jednu chodbu.

Když vyšel ven, zamířil k ohni, aby se zahřál. Měl na sobě dlouhý, plátěný plášť podšívaný ovčí kožešinou.

Za remízkem zurčila řeka. K šedivému nebi se tyčila skaliska.

„Pak se projedeme po okolí a podíváme se, jak bychom se mohl nejlépe bránit, kdyby nás napadli,“ řekl k Hardingovi.

Vysoký Texasan se přikrčil a nastavil dlaně ohni. Neřekl ani slovo. Měl kruhy pod očima. Frank věděl, že Hardingem otřásla smrt Wese Daye. I mezi těmito muži existovalo cosi jako přátelství, možná byl jejich vztah dokonce silnější než u jiných, protože jezdili bok po boku a věděli, že je nepochopí nikdo, kdo k nim nepatří.

„Myslím, že teď, když Brewster ví, že jsem se vrátil, to nebude dlouho trvat a začne jednat.“

„Jen ať přijede,“ odpověděl Harding. „Terén je tu pro obranu výhodný. Až telegramy, které jsme dnes rozeslali z Escalante, dorazí do cíle, budeme tu za pár dnů mít tucet mužů.“

„Pokud nám Brewster dá dostatek času pro to, aby přijeli,“ namítl Frank. „Ale myslím, že teď už ví, že čekáme posily. Ví o všem, co se v kraji děje. Nevěřím, že nám nechá čas. Ne, udělá všechno pro to, aby nás vypudil dřív, než dorazí posily, proti kterým už by nic nezmohl.“

Přišel jeden horník a přivedl McReaovi a Hardingovi koně.

„Buďte opatrní, až pojedete přes plošinu!“ varoval Stevens. Hřbetem dlaně si utřel ústa a nos a dodal: „Plošina je poměrně nebezpečná.“

„Díky!“

Frank se vyšvihl do sedla. Spolu s Hardingem opustil tábor a po úzké pěšině se vydal na plošinu.

Chtěl se shora podívat na cestu do Ruby’s Inn. Plošina Table Cliff byl skalní labyrint, kterým vedlo hluboké koryto řeky. Cesta vedla po jejím břehu. Byla dobře vidět. Nahoře ještě vál vánek. Frank si zvedl límec kabátu a stáhl si klobouk do tváře.

Půl hodiny jeli mlčky vedle sebe, dokud nedorazili k místu, kde se stezka, jež vedla těsně vedle propasti, zužovala. Cesta dole mizela za skalním výstupkem.

Frank zastavil svého hřebce, podal Hardingovi cigaretu a sám si též vzal. Chvíli takto mlčky seděli a pozorovali okolí.

„Budu sem muset poslat pár dobrých střelců,“ řekl Harding. „Až přijde čas. Musíme zabránit tomu, aby nám vpadli do zad. Z okraje plošiny by důl měli jako na dlani.“

‚A cesta je zcela nechráněná,“ zamumlal Frank. „To mi dělá starosti.“

„O cestu se nebojím,“ odvětil Harding. „Počítám, že zaútočí na důl.“

„Zkusí to,“ řekl Frank. „I kdyby měl Brewster přijet sám.“

„Nenávidí vás tak, jako vy nenávidíte jeho,“ řekl Harding. „Musí jít o víc než o půdu, když se dva muži takto nenávidí. Je to pravda, že jste se v Escalante musel plazit prachem?“

Frank na něho rychle pohlédl a pak přikývl.

„Myslel si, že mě tím zlomí. Ale nepovedlo se mu to. Na to nemá, aby mě zlomil. Udělal chybu, že mě nechal naživu. Já tuto chybu neudělám.“

Zachmuřen otočil koně a vydal se zpátky po cestě, po které tam přijeli.

Harding jel za ním. Přijel k němu a chraplavě řekl: „Mějte se před ním na pozoru. Takoví lidé jsou schopní zastřelit člověka ze zálohy.“

„Budu mít krytá záda, Hardingu,“ odpověděl Frank. „S revolverem sice nejsem tak rychlý jako vy, ale na Brewstera to stačí. Patří mně. I kdyby napadl důl, Hardingu. Na to nezapomeňte: Patří mně!“

„Má na svědomí Daye,“ zamumlal Texasan. „Kdo ví, čí kulka ho nakonec srazí ze sedla.“

„Pokud ho něčí kulka srazí ze sedla, pak budu vědět, že jste ji vystřelil vy,“ řekl Frank. „Patří mně, mně a nikomu jinému! To…“

Náhle se ozval dusot kopyt. Ohlédl se. Dole na cestě se mezi skalisky objevil jezdec.

Vzhlédl a Frank viděl, jak položil dlaň na pažbu koltu. Harding se vedle McRea sklonil a ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku.

Náhle muž na cestě otočil koně a zmizel mezi skalami. Harding objel Franka a postavil se ve třmenech, aby měl lepší výhled. Jezdec však již byl pryč.

„Někdo z Brewsterových jezdců?“ zeptal se Harding a strčil winchestrovku zpátky do sedlového pouzdra.

Frank McRea přikývl. „Věděl jsem, že na sebe nenechají dlouho čekat. Myslím, že do čtyřiadvaceti hodin se tu objeví se svým mužstvem. Pak budete moct pomstít Daye, Hardingu. Záleží na nás, jestli Brewsterovo mužstvo pronikne do tábora nebo ne. Horníci nám moc nepomůžou. Umějí zacházet s kladivem, ale s puškou…?“

„Jeďme zpátky,“ navrhl Harding. „Jestli si myslíte, že Brewster se tu do čtyřiadvaceti hodin objeví, bude lepší, když se na to připravíme.“

Vydali se zpět. Nyní byli opatrní a drželi se více než dvacet kroků od sebe.

Frank vytáhl pušku a položil ji na sedlo před sebe. Jel jako první. Věděl, že teď musí být velmi opatrný. Tam, kde byl jeden Brewsterův jezdec, mohl být i další. Jakou odměnu mohl Brewster slíbit za jeho skalp?

Na úzké pěšině čekal na Hardinga. Když znovu strčil pušku do sedlového pouzdra, spatřil bryčku, která jela k dolu. Tažného koně vedl za ohlávku jeden muž. Frank neviděl, kdo sedí v bryčce, cítil však, jak se mu rozbušilo srdce.

Aniž by počkal na Texasana, zamířil po pěšině dolů do tábora. U dolu předal koně jednomu z mužů a vydal se k cestě.

Hleděl na bryčku.

Kathy Munroeová si stáhla z vlasů šátek, když ho spatřila. Frank cítil zklamání, když ji poznal. Přišel k ní a horníka, který ji přivedl, poslal pryč. Potom zůstal stát u vozu a hleděl na ni.

„Víš, jak je to nebezpečné sem teď jezdit?“ řekl. „Proč jsi přijela? Potulují se tu muži Big Dana. Ví, že jsi tady?“

Na chvíli jí trhalo ve tváři, potom se však ovládla.

„Musela jsem přijet, Franku,“ tiše odpověděla. „Vím, koho jsi čekal. Jsi zklamaný? Musím tě varovat. Big Dan na Zlomené kolo svolal rančery od Escalante River. Nemusím ti říkat, co má v úmyslu. Zuří jako šílenec. Za pár hodin přesvědčí rančery o tom, že musejí jednat. Joey se od Aldridge dozvěděla, že ses vrátil. Och, Franku!“

McRea hleděl na své ruce, které měl položené na kozlíku bryčky.

„Mluvilas s Joey?“ zeptal se nejistým hlasem.

Zavrtěla hlavou.

„Kde je?“

„Na ranči, Franku. Teď se nepokoušej se s ní setkat. Brewster by…“

„Udělal by se mnou to samé co s Nietem, Carlssonem a Meerem, že?“

„Ano.“

Trpce se usmál. „Jestli přijede, Kathy, bude to jeho konec. Čekáme na něho. Chceme, aby přijel.“

„Nebude sám, Franku,“ odpověděla. „Budou ho doprovázet ostatní rančeři od řeky. Bude to více než sto mužů, Franku.“

„To všechno vím. Ale nemělas sem jezdit. Co když se dozví, že jsi tu byla?“

„Musela jsem přijet,“ odvětila. „Měla bych dost důvodů pro to, abych tě nenáviděla, Franku. Ale možná – možná jsem ještě stále nezapomněla na to, co bylo kdysi. Vím, že už na to nemyslíš. Myslíš jenom na Joey. Zapomněls na to, jak se dívala, když ses v Escalante plazil prachem ulice? To jsi na to opravdu zapomněl?“

Frank McRea zatnul pěsti. „Přinutil mě k tomu,“ vyhrkl.

Kathy Munroeová zavrtěla hlavou. „To není pravda a ty to víš. Jenom si to nechceš přiznat. Jen zřídkakdy ti někdo řekl pravdu, Franku, a žena už vůbec ne. Ale ode mě ji uslyšíš. Víš, že Nieto a ostatní nezemřeli proto, že na Zlomeném kolu kradli koně. Ani tys neloupil dobytek. Museli zemřít proto, že Big Dan chce mermomocí zabránit tomu, aby mu někdo vzal Joey. Visí na ní. Víš, že Joey z jeho moci vytrhne jen ten, kdo bude tvrdší než Big Dan. Nikoho jiného by neuznala. I kdybys ji miloval sebevíc, Franku, musel bys o ni svést nemilosrdný boj, abys ji dostal. A vůbec není jisté, kdo z tohoto boje vyjde jako vítěz, zda ty nebo Big Dan. Nebojujete o měděný důl, ani o pastviny, Franku, ale o Joey. Chceš ho zničit kvůli Joey. Ne, teď nic neříkej! Vím, že to tak je. Kdysi jsi řekl, že není nutné, abychom si navzájem lhali. Vždy jsme k sobě byli upřímní.“

Frank se pravou rukou opřel o bryčku.

„Ano, budu o ni bojovat,“ přiznal. „Udělám všechno pro to, abych ji získal, Kathy.“

„To jsem věděla,“ zašeptala. Znělo to chladně. Jako by se v ní něco zlomilo.

„Kathy…,“ řekl.

„Musím zpátky.“

Odstrčila jeho ruku a vzala uzdu.

Pomalu otočila bryčku a vydala se k cestě.

Z dolu se ozvala tlumená rána a ze vchodu jedné z šachet se vyvalil prach. Ve vzduchu byl cítit kouř po výbuchu, který vítr odnášel pryč. Země se zachvěla.

Pak uslyšeli skřípění kol důlního vozíku. Muži přiběhli ke štole. Prach se rozplynul.

K Frankovi pomalu přišel Harding.

„Nějaké zprávy z Escalante?“ zeptal se, aniž by pohlédl na McReaho.

„Brzy půjde do tuhého, Hardingu. Brewster svolal rančery. Nebude to dlouho trvat a přijedou se svými jezdci na plošinu.“

‚Ženy,“ řekl Harding s podivným tónem v hlasu. „Ženy mohou zradit, když v nich cit převáží nad rozumem. Nemyslíš?“

Frank si zahákl palce za zbraňový opasek. „Kdysi jsem ji velmi miloval,“ řekl.

Potom zavrtěl hlavou, jako by musel zahnat myšlenky na minulost. Teď musel myslet na jiné, důležitější věci.

Bylo jasné, že Brewster přitáhne.

Jak dlouho na sebe nechá čekat?

Při této myšlence Frank McRea pocítil jisté zadostiučinění. Věděl, že Brewster přijede a pak sklapne past, z níž už neunikne.

+ + + + +

Když Kathy Munroeová předala bryčku stájníkovi, vykasala si šaty a šla do saloonu.

Velký sál s barovým pultem a hracími stoly zel prázdnotou. Osamělý barman zametal podlahu. Ve vzduchu tam byl stále cítit tabák.

Barman opřel koště o pult, vytáhl ze zástěry ručník a utřel si zpocený obličej.

„Nahoře ve vašem pokoji je někdo, kdo s vámi chce mluvit, Kathy,“ řekl.

Přikývla. Neptala se, kdo to je, a pomalu se vydala po schodech. Hlavou se jí honily myšlenky. Věděla, že pokud Big Dan zaútočí na důl, dojde k přestřelce. A že při tom poteče krev. Teď už ani nevěděla, proč Franka navštívila a varovala ho.

Co pro ni vlastně ještě znamenal?

Chvíli zůstala stát přede dveřmi svého pokoje a pak je tiše otevřela. Na okamžik strnula ve dveřích, když uviděla, kdo na ni čeká v pokoji.

„Och, to jste vy, Joey,“ řekla a vešla dovnitř.

Joey Brewsterová stála u okna. Musela Kathy vidět na ulici.

„Ano, jsem to já. Jste zklamaná? Očekávala jste mého otce?“

Kathy cítila, jak se dívce chvěje hlas.

Joey Brewsterová měla širokou, jezdeckou sukni, vysoké boty, které jí sahaly až po kolena, bílou blůzu a hedvábný šátek. Nervózně si prsty pohrávala s koženým jezdeckým bičíkem.

Kathy si sundala šálu z ramen a položila ji na postel.

„Ano, očekávala jsem vašeho otce,“ řekla. „No a? Musím vám skládat účty? Proč jste za mnou vůbec přišla, Joey?“

Joey Brewsterová prohnula bičík. „Protože chci, abyste opustila Escalante,“ odpověděla. „Ještě dnes, ještě v tuto hodinu!“

Kathy se chraplavě rozesmála. „Můj Bože,“ řekla. „Tak proto jste přišla? Nevěřím, že Big Dan o tom ví.“

„Ne, neví o tom,“ řekla Joey. Náhle se jí začaly potit dlaně. Lomcoval jí hněv.

„Uděláte lépe, když mu to neřeknete,“ odvětila Kathy. „Vím, že by mě nenechal odjet. Přijel by pro mě, ať už bych odjela kamkoli.“

Joey praštila stříbrnou rukojetí biče do stěny. „Vy ho nemilujete,“ řekla. „Žena jako vy o lásce patrně neví vůbec nic.“

Kathy na ni pohlédla koutkem oka. Její tvář byla náhle velmi vážná.

„Milovala jsem víc mužů, drahá, než jste vy vůbec poznala.“

„Tentokrát věřím, že mluvíte pravdu,“ odvětila Joey.

„Ano? A – McRea byl mezi nimi, Joey.“

„I tomu věřím. Proč Big Dana nenecháte na pokoji? Myslíte, že se vám povede ovládnout ranč Zlomené kolo? Povím mu, co si o vás myslím. Podváděla byste ho s kdekým. Ve skutečnosti vám jde o ranč, že ano? Ale to se otec nesmí dozvědět.“

Kathy pomalu přišla k ní. „Jste dítě,“ řekla a na rtech se jí objevil úsměv.

„To je vaše poslední šance,“ tiše řekla Joey. „Brzy pro vás bude pozdě. Nebude to trvat dlouho a už pro muže nebudete přitažlivá. Proto se teď chcete prosadit za každou cenu. Ale tomu já zabráním. To přísahám.“

Kathy ztuhl úsměv na rtech.

„Přeceňujete se,“ odpověděla. „Jste jen – jeho dcera. Já jsem žena, kterou miluje. A pokud bude postaven před volbu, rozhodne se pro mě. Řekla jsem vám, že jste dítě. Proč bych nemohla o muže bojovat? Možná máte pravdu a je to má poslední šance. No a? Copak spolu nemůžeme vycházet?“

Pokusila se o úsměv, ale ten se jí nepovedl. Dívčina slova ji zasáhla na zranitelném místě. Pohlédla Joey do očí a v tom okamžiku pochopila, že v ní má protivníka, který je nelítostnější, než by byl kterýkoli muž. Viděla, jak Joey začalo cukat ve tváři.

„Copak spolu nemůžeme vyjít? Navzdory tomu všemu?“ zeptala se a podala jí ruku.

Joey ji švihla bičem do tváře. Kathy vykřikla a oběma rukama se chytila za obličej.

Děvče, které ovládl hněv, ji bilo bičem, mlčky, aniž by něco řeklo. Při tom Joey po tváři tekly slzy. Bičovala Kathy, která se zoufale snažila vykrýt rány. Cosi jí nedovolilo se bránit, pouze se snažila krýt.

Náhle Joey ucítila, jak ji kdosi chytil a odtáhl ke stěně. Silná rukají vykroutila bičík a odhodila jej do kouta.

Otočila se a přes slzy před sebou uviděla otce.

Odstrčil ji a přišel ke Kathy, která klečela u stolu a měla tvář skrytou v dlaních.

Chytil ji pod paže a zvedl ji na nohy. Položil jí ruku kolem ramen a pomohl jí na židli.

Potom se obrátil k Joey a řekl: „Běž!“

Otevřela ústa, jako by chtěla něco odpovědět.

„Běž!“ řekl ještě jednou. Přes veškerou ostrost zněl jeho hlas chladně.

Hleděla na něho a z očí se jí řinuly slzy. Potom se otočila a šla pryč.

Brewster vytáhl kapesník a podal ho Kathy. Odvrátila tvář a zavrtěla hlavou.

„Co se stalo?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. Trvalo to několik minut, než dokázala promluvit. Vzlykala a celá se chvěla. Při tom řekla: „Co jste to jen za lidi? Tak jako se ty snažíš zničit každého muže, který se k ní přiblíží, chce ona odklidit z cesty každou ženu, která je ve tvé blízkosti. Co jste to jen za lidi, Dane? Jste posedlí? Jste šílenci? Ničíte se navzájem, jako byste od života nic jiného nechtěli.“

„Tady rozhoduju jenom já,“ řekl. „Já jsem vládce kraje, Kathy. Ani Joey mi nemůže odporovat. Víš, že tě miluju. Musím ještě vyřídit pár maličkostí. Až se vrátím, odvezu tě na ranč.“

Ještě stále k němu neotočila tvář. „Zničí všechno, co kdy mezi námi bylo,“ zajíkavě řekla. „Ty nevíš, jak mě nenávidí. A podlehneš jí, to vím. Přeju si, aby ses – aby ses z dolu už nevrátil, Dane. Pak bych totiž věděla, že mě nikdy nepřestaneš milovat.“

„Podívej se na mě!“ vyzval ji.

Zavrtěla hlavou.

„Chci, aby ses na mě podívala, Kathy!“

Váhavě na něho pohlédla. Bič jí ve tváři zanechal tmavé pruhy.

„A teď?“ zamumlala. „Jsem stále tak krásná jako dřív? Ano? Určitě se ti hnusím.“

„Jsi tak krásná jako dřív,“ odpověděl. „A nic se mezi námi nezměnilo. Vůbec nic!“

Stál tam v oděvu honáka, s revolverovým opaskem a koltem v pouzdře.

Teprve tehdy pochopila, jak se změnil, a zároveň poznala, proč. A tak se zeptala: „Co chceš dělat, Dane?“

„Pojedu k dolu,“ odpověděl.

Náhle vstala. „Nedělej to, Dane! Čeká na tebe!“

Brewster na ni vrhl udivený pohled a pak pohlédl na její ruce, kterými ho držela.

„Vím, že jsi byla v dole. Mluvilas s McReam, že?“ Přikývla, aniž by na něho pohlédla. „Kdysi jsi ho milovala. Miluješ ho ještě stále?“

Zavrtěla hlavou. „Myslela jsem si to, když se tak náhle objevil přede mnou. Ale mýlila jsem se, Dane.“

„Proč jsi tam jezdila?“

„To nevím,“ odpověděla a byla to pravda. „Možná – možná jsem věřila, že bych to mohla odvrátit a…“

„Odvrátit?“

„Nepojedeš tam proto, abys zabil muže, který zpochybnil tvou moc nad krajem,“ řekla. „Pojedeš tam proto, abys zničil muže, který chce Joey. Pokud mě miluješ, tak tam nejezdi!“

Chytil ji za ruku a přivedl ji k oknu.

„Podívej se na to,“ řekl.

Na Main Street bylo mnoho jezdců. Muselo jich být víc než sto.

„Na plošinu Table Cliffs potáhnou mužstva z šesti rančů,“ řekl. „Dnes večer důl i Frank McRea přestanou existovat.“

Kathy pomalu odtrhla pohled od jezdců a pohlédla na Brewstera.

„A nic tě nezastaví? Joey tě bude stále ovládat.“

Položil pravou dlaň na pažbu koltu a pohlédl na jezdce.

„Mě nikdo neovládá,“ řekl. „Až se vrátím, odvezu tě na ranč.“

„Kéž bych tak tomu mohla věřit. Budu na tebe čekat.“

Usmíval se, když se k ní sklonil a políbil ji.

„Ale nebudeš mě ovládat ani ty,“ řekl. „I když jsi ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl, Kathy.“

Pustil ji a šel ke dveřím. Tam se s rukou na klice ještě na chvíli zastavil a ohlédl se přes rameno.

„Joey udělá to, co jí řeknu. To spíš z ranče odejde ona než ty.“

Pokusila se usmát, když odešel. Věděla, že to není pravda a věděla i to, že to sám ví. V tom okamžiku však předstírali, že to je pravda.

Kathy stála u okna, když se Brewster na ulici vyšvihl do sedla svého plaváka. Pohlédl na ni a smekl klobouk.

Potom pobodl koně ostruhami do slabin.

Houf jezdců se rozjel a Kathy se cítila, jako by Dana Brewstera už nikdy neměla vidět.

+ + + + +

„Stevensi!“

Frank mávl na důlního inženýra.

„Pošlete jednoho muže nahoru!“ řekl a ukázal na pěšinu. „Musí vylézt co nejvýš, ať má dobrý výhled. Vidíte tam tu skálu? To bude dobré místo.“

Stevens luskl dvěma prsty a utřel si ruku o špinavé manšestrové kalhoty, které si natáhl na plátěné kalhoty, když připravoval další trhavinu ve štole. Pohlédl na skálu a přikývl.

„Pošlu tam někoho,“ řekl. „Jenom doufám, že si nezlomí vaz. Už jste se podíval na plány, pane? Vypadá to, že žíla se s hloubkou rozšiřuje. Má mírný sklon směrem dolů. Budeme muset být opatrní při používání výbušnin, jinak se zřítí půl plošiny. Zítra budeme muset vyslat muže na dřevo, ať máme z čeho dělat vzpěry. Se zásobami už nevystačíme.“

Frank, který si svlékl kabát a stál ve vestě a košili u stolu s plány těžby, si utřel pot z čela.

„Zítra,“ řekl. „To má ještě čas. Připravte nálože, Stevensi! Všechno ostatní má čas.“ Šel k soudku s vodou, který stál pod přístřeškem z dek, vzal si plechový hrnek a nabral do něj vodu. Tu uslyšel kroky a otočil se.

Přes okraj hrnku pozoroval Hardinga, který za sebou vedl svého koně.

„Zdá se, že všude je klid,“ řekl a pustil koně. Též si nabral vodu. „Až příliš velký klid na můj vkus. Projel jsem okolí v okruhu pěti mil. Nikde nikdo.“

„Kde jsou Fessenden a O’Brian?“ zeptal se Frank McRea.

Harding si odsunul stetson z čela. „Někde venku,“ odvětil. „Pět mil odtud. Dají nám vědět, jakmile se objeví jezdci.“

Vypil vodu a pověsil hrnek na háček. Tvář měl pokrytou vrstvou potu a prachu.

Frank viděl, že hledí k borovicím, kde pohřbili Daye.

„Jak se vlastně stal pistolníkem?“ zeptal se.

Harding ho nejdřív nepochopil.

Frank kývl hlavou k borovicím.

„Day?“ řekl Harding. „To nevím. Nemám tušení. Každopádně si zasloužil šanci na návrat do normálního života. Byl ještě dost mladý na to, aby to zvládl.“

„Měl jste ho rád, že?“

Texasanovi se ve tváři objevil stydlivý úsměv.

„Byl tak mladý, že mohl být mým synem,“ odpověděl. „Miloval život. Možná jsem ho měl rád právě proto.“

„A vy, Hardingu?“ zeptal se Frank.

„Já? Co já?“

„Až všechno skončí, budu potřebovat pár mužů, na které se budu moct spolehnout – a kteří umějí zacházet s koltem tak dobře jako vy.“

„Až všechno skončí,“ hlesl Harding, „pak odtud Fessenden, O’Brian, van Cleef a já zmizíme. Děkuju vám, pane McRea, ale nemělo by pro mě smysl tu zůstávat a hlídat měděný důl.“

„To by asi řekl i on,“ dodal Frank a kývl na prostý kříž pod borovicemi.

Harding pokrčil rameny.

„To je možné,“ řekl. „Rozestavil jste hlídky?“

Frank si všiml, že se snaží změnit téma. Přikývl. „Ano. Nemohou nás překvapit.“

„Možná vůbec nepřijedou,“ zamumlal Texasan a opřel se dlaněmi o pažby svých revolverů.

Frank se usmál a pohlédl do dáli. „Přijede,“ řekl. „Jsem si jistý, že přijede, Hardingu.“

Texasan si z kapsy vytáhl cigaretu a zapálil si.

„V Texasu jste těžil ropu, že ano? Proč jste nezůstal u svých ropných věží?“

„Ty pracují i beze mě,“ odpověděl McRea. „Když jsem před pěti lety přijel do kraje San Saba, měl jsem deset dolarů, staré sedlo a pár bot. Dnes mi patří většina San Saba Petroleum Company, Hardingu. Měl jsem štěstí, potřeboval jsem ho pro to, abych mohl provést to, co jsem si přísahal.“

Texasan přikývl. Upřeně hleděl na jeho tvář.

„Jméno McRea je v Texasu pojem,“ řekl klidným hlasem. „Fessenden mi vyprávěl, že pro vás kdysi pracoval v Texasu. Když jste přitlačil konkurenci, Diamond & Fargoe Company, ke zdi. Tehdy jste zaměstnával sedm pistolníků a jedním z nich byl Bill Fessenden. Teď, když nejste v Texasu, dáváte svým nynějším konkurentům možnost vás vyřídit – tak jak jste to kdysi vy provedl s Robertem Diamondem. Proč to všechno riskujete? Dáváte všanc to, co máte, McRea. Nevěřím, že jste přijel proto, abyste zničil toho muže. Na urážku se dá zapomenout. Na ženu ne.“

Frank si ho měřil pohledem. Neviděl v jeho očích jízlivost, pouze moudrý klid a mlčenlivou otázku.

„Jak…,“ začal, ale potom zavrtěl hlavou a pohlédl na plány na stole.

„Myslíte, že tomu nerozumím?“ řekl Harding. „Je možné, že máte pravdu, McRea. V mém životě se nikdy žena neobjevila. Ano, mihly se v něm stovky žen, ale ne žena. Chápete, co tím chci říct? Když člověk žije s tímto,“ řekl a položil dlaň na revolverové pouzdro, „má ve svém životě místo pro tucet žen, ale nikdy ne pro jedinou.“

Frank mu položil ruku na rameno. „Rozumím. Chtěl jsem…“

Náhle se ozval ostrý hvizd. Bezděky zvedl hlavu a pohlédl na skálu nad stezkou.

Muž, kterého tam poslal Stevens, vstal a zamával puškou nad hlavou.

Frank se otočil a pohlédl na cestu, kde se tetelil vzduch.

„Fessenden!“ řekl Harding.

Z jednoho údolí vyjel jezdec, přecválal hřeben a zmizel za ním.

O vteřinu později se objevili další dva jezdci, kteří jeli stejným směrem. Frank poznal O’Briana a van Cleefa. O něco později se opět objevil Fessenden. Cválal po prostranství před dolem. Jeho valach při tom přeskočil hromadu trámů.

Fessenden zastavil koně před McReam a Hardingem a hodil uzdu jednomu z horníků. Potom vrávoravě přišel k soudku s vodou a nabral si do hrnku.

„Co se děje, Bille?“ zeptal se Harding.

Fessenden vypil hrnek a hřbetem ruky si utřel ústa.

„Jedou,“ vyhrkl. Unaveně oddechoval. „Vypadá to, jako by byl celý kraj na nohou, Johne. Je to nejméně sto jezdců, zřejmě ale mnohem víc. Jsou asi pět mil za námi.“

Harding se otočil a pohlédl na Franka. „Takže jsou tady,“ řekl. „Byl bych raději, kdybych měl více mužů, kteří umějí zacházet se zbraněmi.“

Obrátil se k van Cleefovi, který přijel spolu s O’Brianem. „Kolik mužů to podle tebe je, Lee?“

Van Cleef sklouzl ze sedla. Jeho tvář s ostrými rysy a vystouplými lícními kostmi ještě byla zkřivená vypětím. Vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku a hodil ji na stůl.

„Bill má pravdu,“ řekl. „Musí to být více než sto jezdců. Krom toho s sebou ženou dobytek. Nemám tušení, proč. To stádo je poměrně velké, určitě to jsou takové dva, tři tisíce herefordů. Pozoroval jsem je dalekohledem. Za půl hodiny budou tady. Nevím, jak je zastavíme. Ale co se stane, jestli je nezastavíme, ti řeknu přesně.“

Ze skladiště vyšel Stevens s náručí zápalných šňůr a trhavin.

„Půjdeme odpálit nálože?“ zeptal se.

„K čertu s tím!“ vyhrkl van Cleef.

Frank těkal pohledem mezi nimi. „Přineste ten dynamit sem, Stevensi!“ přikázal. „Ať se muži připraví. Budeme mít návštěvu. Rozdejte pušky a každému muži vydejte padesát nábojů.“

O’Brian se posadil na skládací křeslo, které stálo u stolu, odvázal si z krku šátek a utřel si prach ze tváře.

„Budeme mít potíže,“ řekl. „První nápor odrazíme, ale jak dlouho se udržíme, ví Bůh.“

Harding na něho mlčky pohlédl, pak se otočil k Franku McReamu a řekl: „Je nás pět, co umíme zacházet se zbraněmi. Jak dlouho vydrží horníci, je druhá věc. Nemá smysl bránit prostranství před dolem. Musíme ke štole a ke skalní stěně. Myslím, že bude dobré, když nahoru pošleme deset až dvacet mužů.“

„Udělejte, co říká, Stevensi,“ řekl Frank.

Stevens položil dynamit a zápalné šňůry na stůl a rozběhl se k malému parnímu stroji, s jehož pomocí se ze štoly vytahovaly vozíky.

V následujícím okamžiku se ozvala siréna. Ze štoly a z baráků vyběhli muži, někteří jen v kalhotách a botách. Všechny zalarmovala siréna.

Bylo odemknuto skladiště zbraní a ty byly rozdány mezi horníky. Bedny s náboji byly vytaženy ven a rozbity sekerami. Parní stroj přestal pracovat a dlouhá řada vozíků zůstala stát na úzkorozchodných kolejích.

Frank mávl na jednoho z mužů a přikázal mu, aby jejich koně odvedl do stáje.

Ve zmatku byl slyšet Stevensův pevný hlas: „Callahan a jeho skupina půjdou nahoru na plošinu! Ostatní se rozmístí podél skalní stěny a ve štole! Kryjte se, chlapi! A vezměte si s sebou dost střeliva!“

Ze skály se znovu ozvalo hvízdnutí.

Frank nevzhlédl. Otočil se a pohlédl na rovinu.

Tam se už objevili první jezdci. Vytvořili Širokou řadu. Frankovi se rozbušilo srdce.

Na temenech kopců stálo v široké řadě více než sto jezdců. Většina již měla v rukou pušky. Přestože zatím byli tři sta yardů daleko, byl zřetelně slyšet dusot kopyt.

Před kovboji jela malá skupina jezdců. Frank mezi nimi viděl Brewstera a Aldridge. Ostatní tři jezdce neznal. Pomalu jim šel naproti. Harding ho doprovázel a s ním i O’Brian, van Cleef a Fessenden.

Frank viděl, jak Brewster zvedl ruku. Řada jezdců se zastavila. Frank rovněž. Dlaně měl těsně za pažbami peacemakerů.

Brewster se postavil ve třmenech a vykřikl: „McRea! McRea! Slyšíte mě?“

‚Ano, slyším,“ odpověděl Frank. „Co tu chcete?“

„Chceme s vámi mluvit,“ zvolal Brewster a zase se posadil.

„Pak mluvte!“ zvolal Frank. Když se však Brewster pohnul, jako by chtěl pobídnout koně, vykřikl: „Ale zůstaňte tam, kde jste!“

Brewster se rozhlédl a dal jednomu z jezdců, kteří stáli vedle něho, znamení. Muž předjel před něho. Frank si nevzpomínal, zda ho někdy viděl. Měl městské šaty a úzký, bledý, vrásčitý obličej.

„Zůstaňte tam, kde jste!“ ostře zvolal McRea. „Nechci, aby na vás někdo omylem vystřelil.“

Jezdec zastavil koně. „Jmenuju se Samuel A. Donlevy,“ řekl. „Jsem advokát. Zastupuji pana Brewstera a nyní i ostatní rančery z oblasti mezi plošinou Table Cliff a Circle Cliff. Přivedli jsme s sebou městského marshala z Escalante, abychom si s vámi promluvili v jeho přítomnosti. Rančeři požadují zastavení prací v dole. Guvernérovi byla zaslána odpovídající žádost. Požadujeme, abyste do rozhodnutí vlády v Salt Lake City zastavili těžbu.“

„A když neposlechneme?“ zeptal se Frank. „Dobře víte, že proti naší společnosti nemáte nic v ruce. Co chcete dělat, když budeme dál pokračovat V těžbě?“

Aldridge se postavil ve třmenech. „Franku!“ zvolal. „Rančeři a jejich mužstva jsou rozhodnutí prosadit své požadavky tak či onak a mají k tomu sílu. Pokud chceš slyšet radu přítele, pak…“

„Nevidím tu žádného přítele,“ skočil mu McRea do řeči. „A nebudeme ustupovat před Brewsterovými výhrůžkami. Dokud zastavení těžby nenařídí guvernér, budeme pokračovat.“

Donlevy pomalu odjel zpátky k Brewsterovi. „Pomyslete na to, že rančeři kvůli odpadním vodám z vašeho dolu každý den ztrácejí dobytek v hodnotě stovek dolarů. Nepřipustí, aby…“

„V okolí jsou dva tucty potoků, které důl neznečišťuje.“

„Franku…,“ začal Aldridge.

Frank ho však nenechal domluvit.

„V Escalante jsme se zapletli do přestřelky, marshale,“ řekl. „Jeden z mých mužů byl zastřelen. Nastražili nám past. A kde jsi byl ty, když se to stalo? Kde jsi byl, marshale?“

Donlevy náhle mávl rukou.

„Požadujeme, abyste…“

„Ne,“ odsekl Frank. „Zmizte odtud! Vy i vaši lidé…“

Nedokončil tu větu.

Jeden z jezdců, kteří stáli vedle Brewstera, vytáhl kolt a vypálil z něj.

V následujícím okamžiku vypuklo peklo.

Frank tasil, Harding též začal střílet.

Van Cleef a O’Brian pálili z winchestrovek.

Frank viděl, jak se Brewsterův plavák vzepjal. Brewster střílel z revolveru.

Potom všechny zvuky zanikly v dunění šedesáti sharpsek, kterými byli vyzbrojeni horníci. Frank viděl, jak kulky srážejí muže ze sedel, jak se koně otáčejí. Brewsterův hřebec se s řehtáním zřítil k zemi a shodil svého jezdce ze sedla.

„Zpátky!“ zvolal Harding.

Běžel k vozíkům, které stály na kolejích před vchody do štol. Při tom střílel z obou revolverů. Frank ho následoval. Van Cleef a Fessenden se kryli za hromadou trámů. O’Brian běžel k vozíkům, ale už to nezvládl. Frank viděl, jak sebou náhle trhl. Ještě chvíli vrávoral, pak narazil do prvního vozíku a zůstal ležet vedle kolejí.

Harding pálil ze svých pětačtyřicítek. Potom McRea na prostranství spatřil masu jezdců a slyšel dusot kopyt a třesk výstřelů. Ve zvířeném prachu se míhaly siluety jezdců. Kulky se s hvízdáním odrážely od stěn vozíků.

Vrhl se na zem a natáhl kohoutky obou peacemakerů. Třesk jeho výstřelů však zanikl v ryku boje. Kolem proběhl strakatý poník bez jezdce. Potom kolem projel jeden jezdec. Jeho kulka jen těsně minula Frankovu hlavu, pak zase zmizel.

Frank se otočil. Viděl, že Harding klečí vedle vozíku a nabíjí oba revolvery. Opět kolem procválali jezdci. Zvířený prach byl tak hustý, že nebylo vidět ani na deset yardů daleko.

Frank vypálil na jednoho poníka a viděl, jak se skácel k zemi a katapultoval svého jezdce ze sedla. Muž se připlazil k revolveru, který mu při pádu vypadl z ruky, otočil se a vystřelil na Franka.

V následujícím okamžiku třeskly dva revolvery z Hardingova koltu. Muž se otočil a svalil se do prachu.

Potom ho Harding chytil za rameno. Frank se obrátil a pohlédl mu do tváře. Texasan měl šrám na tváři, po bradě mu tekla krev.

Harding pohyboval rty, neřekl však ani slovo. Pohnul rukou a Frank porozuměl. Harding chtěl, aby se stáhli do štoly.

V prachu, který se vznášel ve vzduchu, šlehaly plameny. Podpálili baráky, pomyslel si Frank. Vstal a běžel za Hardingem k nejbližší štole.

Z prachu se vynořilo několik jezdců, kteří procválali kolem nich. Frank vystřílel poslední tři náboje, které měl v bubínku revolveru. Jeden z jezdců pustil pušku, klesl na krk koně a opřel se o hrušku sedla. Potom se zapotácel a zmizel v prachu, jenž se začal mísit s kouřem.

Pak dorazili ke štolám.

Frank ještě běžel, když ho náhle neviditelná pěst udeřila do zad a odmrštila ke vchodu štoly. Za ním se vznesl prach a při dunění výbuchu málem ohluchl. Ucítil horko, a pak ho tlaková vlna odhodila ke skále.

Kdosi křičel: „To je náš dynamit!“

Plazil se do bezpečí štoly. Kdosi ho vzal pod paži a přivlekl ho tam. Všude kolem se střílelo. Venku řehtali koně a znělo to jako lidské výkřiky. Nad sebou uviděl Hardingovu tvář a vrávoravě vstal. Při výbuchu ztratil oba revolvery.

Harding mu hodil sharpsku.

Do vchodu štoly pronikl prach.

Frank uviděl stín jezdce a vystřelil na něj. Muž rozhodil rukama, nebylo však vidět, zda se skácel do prachu.

A potom se náhle ozval jiný zvuk, zvuk, který byl důvěrně známý všem kovbojům. Sílící dusot, při kterém se chvěla země.

Střelba okamžitě utichla. Bledí muži hleděli na Franka. Byl slyšet pouze dusot. I ve štole bylo cítit, jak se chvěje země, jako by ožila a pokusila se vzepjat.

Frank otevřel závěr sharpsky, vytáhl prázdnou nábojnici a strčil tam nový náboj.

„Splašené stádo?“ polohlasně se zeptal Harding.

„Ano a ženou stádo k dolu. Kde jsou Fessenden a van Cleef?“

Harding zavrtěl hlavou. „Nevím,“ zabručel.

Dusot stáda byl ohlušující. Každou chvíli se muselo vynořit ze zvířeného prachu a kouře.

Frank natáhl kohoutek sharpsky a opřel si ji o rameno.

„Nepouštějte je ke štolám,“ řekl. „Jakmile se objeví, střílejte, co to dá! Jestli vběhnou do štol, nikdo z nás…“

V tom okamžiku se náhle objevila masa dobytka. Byl jen padesát yardů od štol. Přihnal se s rychlostí blizardu. Ozvala se palba z dvaceti pušek. Zdálo se, že čelo stáda se rozplynulo, jako by se propadlo do země. Těžké kulky ráže 50-52 kosily tucty kusů a ty na okamžik zastavily další zvířata.

Frank otevřel komoru své zbraně a strčil dovnitř nový náboj.

Vedle něho se ozývala střelba z Hardingových revolverů. Opět se ozvaly těžké pušky. Dobytek se před vchody do štol kácel na zem a vytvořil hradbu, o kterou se ostatní zvířata zastavila. Frank cítil pachuť v ústech, zatímco celý zpocený střílel a nabíjel, dokud tlak stáda na val mrtvých zvířat nepolevil.

Začouzení muži hleděli na prostranství před dolem, kde se mnohatisícové stádo začalo otáčet. Zvířata vše, co se jim dostalo do cesty, zadupala do země.

Kovbojové nalevo a napravo od stáda ostřelovali vchody štol a horníci, kteří se opevnili na stezce a okraji plošiny, palbu opětovali.

Frank McRea pálil z pušky na sotva rozeznatelné siluety v prachu. Těsně vedle něho jeden z mužů koupil kulku a klesl na zem.

Potom se však stádo začalo vzdalovat od skalní stěny. Za několik minut se před štolami utvořil volný prostor.

„Ven!“ zvolal Frank.

Přelezl bariéru ze zastřelených herefordů a ostatní ho následovali.

Stádo mizelo jako písek, který se dostane do vodního víru.

Horníci jej i kovboje stále ostřelovali a pak je začali pronásledovat.

Frank viděl, jak se mezi muži objevil Fessenden. Byl lehce raněný na rameni, v ruce však držel winchestrovku.

„Stahují se!“ zvolal do sporadické palby a dvakrát vystřelil.

Frank se rozhlédl. Mezi mrtvým dobytkem leželo to, co zůstalo z jezdců a koní, kteří se dostali pod jeho kopyta. Část baráků hořela, část zničilo stádo. Vozíky byly převrácené. Tam, kde stávalo skladiště výbušnin, zel dva yardy hluboký kráter a země zde byla poseta troskami.

„Van Cleef leží v naší štole,“ řekl Fessenden. „Koupil to do nohy. A jak jste na tom vy?“

Frank na něho pohlédl. Pak na pušku v jeho rukou.

Střelba utichala, ozývaly se už jen ojedinělé výstřely.

Z prachu se vynořil Harding. V rukou držel revolvery.

„Zvítězili jsme,“ chraplavě řekl. „Ale za jakou cenu?! Za jakou cenu?!“

+ + + + +

Horníci se pomalu shromáždili mezi ještě hořícími troskami tábora. Frank hleděl do začouzených tváří. Nikdo nemluvil, ozývalo se jen praskání plamenů.

Kdosi zvolal: „Potřebujeme doktora!“

Frank se otočil a viděl, že to promluvil Stevens.

Stevens na něho pohlédl a opakoval: „Za každou cenu musíme sehnat doktora!“

„Kde ho seženeme?“ zeptal se Harding a strčil si revolvery do pouzder. „Nejbližší je v Escalante.“

„Pojedeme tam,“ navrhoval jeden z pistolníků. „Nemůžeme naše kamarády nechat zhebnout.“

„Je ještě jedna možnost,“ řekl Stevens a utřel si tvář rukávem. „Jižně odtud je malé desperátské městečko zvané Canaan Burte. Leží na úpatí Canaan Mountain. Tam mají doktora. Jenom pro něho někdo musí jet.“

Frank pohlédl na Hardinga a Texasan přikývl. Potom řekl: „Dobrá, já a Harding tam pojedeme.“

+ + + + +

Frank byl rád, že se dostal pryč. Když přejel kopec a nechal pach kouře a prachu za sebou, pocítil úlevu nad tím, že z toho pekla unikl. Brewster nebyl mezi těmi, kdo padli. Zahynulo tam však mnoho jeho mužů, které dobytek rozdupal na cimprcampr.

Harding ho dostihl a zůstal vedle něho. Zdálo se, že uhádl jeho myšlenky, protože řekl: „Vypadá to, že ten, kdo to všechno způsobil, přežil. Proč to všechno, McRea?“

„My jsme nestříleli jako první,“ zabručel McRea.

„Věděl jste, že budou střílet,“ namítl Harding. „Co uděláte teď? Zavoláte na pomoc kavalerii?“

„Ano.“

„Myslíte, že to Brewster vzdá?“

„Ne. Bude bojovat dál. Dokud bude jeden z nás naživu.“

„Day je mrtvý,“ řekl Harding. „Curly O’Brian též a van Cleef zemře, jestli brzy neseženeme doktora. A pár tuctů horníků a kovbojů to rovněž koupilo. Zažil jsem mnoho bojů, McRea, ale to, co se právě stalo, je výjimečné. Musíte se moc nenávidět, když jste ochotní obětovat tolik lidí.“

Frank shrbeně seděl v sedle a hleděl před sebe. Na obzoru byla bouřková mračna.

„Kolik mužů jste v životě zabil, Hardingu?“ přidušeně a trpce se zeptal. „To je přece váš džob, zabíjet, ne? Žijete přece z toho, že pronajímáte svůj kolt.“

„Ano,“ chladně řekl Texasan. „Ale každý, kdo stál přede mnou, měl šanci. Vy, který jste koupil revolver jistého Johna Hardinga, však svým protivníkům šanci nedáváte. Jste stejný jako Brewster. Fessenden mi vyprávěl, jak jste v Texasu zničil Diamond & Fargoe Company. Vím, že Diamond by jednal stejně. Nikdy vás nepochopím.“

Frank se otočil a pohlédl na něho úkosem, načež zavrtěl hlavou.

„Bojuju o něco, co pro mě znamená hodně,“ řekl. „A udělám pro to všechno. Vždycky jsem bojoval, ale teď bojuju o něco, co je pro mě cennější než všechno, o co jsem bojoval dosud.“

„A?“ Harding chvíli mlčel, načež dodal: „To je tak důležité, že kvůli tomu musí zemřít tolik mužů. Proč jste si ani nevzal svůj revolver?“

Frank bezděky pohladil prázdné revolverové pouzdro. Pak si odepnul přezku zbraňového opasku, potěžkal ho v ruce a potom ho odhodil stranou.

„Je po všem,“ řekl. „Rančeři už důl nenapadnou a brzy nás bude chránit armáda. Už nemusíme bojovat, Hardingu. To, co musím udělat teď, nemůžu vyřídit revolverem.“

„Zapomínáte na své nepřátele,“ namítl Texasan. „Na Brewstera a Aldridge a ostatní. Viděl jsem mnoho mužů, kteří už věřili, že je po boji, a pak skončili s kulkou v zádech. Vždycky vám nebudu krýt záda.“

„Zbývá mi už jen jedno,“ řekl Frank. „A to nemůžu vyřídit zbraní. To…“

Viděl, jak Harding náhle zastavil koně a položil dlaň na pažbu koltu.

Zhruba sto yardů odtud byla proti azurové obloze vidět siluetajezdce. Klidně stál na temeni kopce. Pak náhle otočil koně a zmizel.

Frank na chvíli viděl dlouhé blond vlasy.

Zastavil svého vraníka tak prudce, že se Vzepjal.

„Jeďte dál do Canaan Butte a přived te doktora!“ vykřikl na Hardinga. Potom koně pobodl ostruhami a vydal se ke kopci.

Kopyta hřebce dusala v písku. V mžiku dorazil na kopec a daleko před sebou uviděl jezdce. Zamířil dolů z kopce a znovu koně pobodl ostruhami. Cítil, jak se tělo zvířete pod ním napjalo. Jeho svaly pracovaly jako stroj. Dlouhá, černá hříva mu vlála do tváře, když se sklonil ke krku koně. Uzdou švihal koně po zadku.

Na rovině před sebou viděl jezdce. Za ním se vznášel prach. Pomalu stahoval jeho náskok. Pak ho dostihl, přijel k němu zleva, vyklonil se ze sedla, chytil jeho koně za ohlávku a začal ho brzdit.

Chvíli hleděl do úzké, světlé tváře a na malou pěst, která svírala jezdecký bičík. Švihla ho do tváře, jednou, dvakrát, přesto však ohlávku koně nepustil. Zpod zadních kopyt obou zvířat se zvedal prach. Potom se zastavila. Chvěly se jim slabiny, trhali hlavami.

Frank pustil ohlávku a chytil jezdecký bičík.

Aniž by použil ruce, sklouzl jako Komanč ze sedla a stáhl Joey dolů. Snažila se bránit, on ji však držel pevně.

Pohlédl na ni. Za těch pět let, co ji neviděl, se téměř nezměnila. Ona však hleděla do tváře, která téměř ničím nepřipomínala tvář, kterou kdysi znala. Tento obličej byl tvrdší. Veškerá měkkost a mládí byly pryč. Jeho oči byly chladné.

Konečně ji pustil. Zavrávorala a narazila do svého koně.

„Proč jsi sem přijela?“ řekl. „Před hodinou Big Dan zaútočil na měděný důl. Mnoho mužů při tom přišlo o život, Joey.“

„Vím,“ řekla. „Stalo se mu něco?“

„Nemám tušení,“ odvětil. „Mám ti něco říct? Nepřijela jsi kvůli němu, že? Přijelas proto, že jsi doufala, že nás uvidíš.“

„To není pravda,“ vyhrkla. „Jsi na útěku? Prcháš z kraje?“

„On je na útěku,“ opáčil Frank. „Já odtud neodjedu. Big Dan byl poražen, Joey. Za pár dnů tu bude kavalerie a pak ho postaví před soud. Jeho vláda skončila, Joey.“

V její hezké tváři se objevil ruměnec, cukalo jí v koutcích úst.

„Zapomněls, že tě už jednou porazil,“ sykla. „Porazí tě znovu a tentokrát se nebudeš plazit prachem.“

„Ne, tentokrát se nebudu plazit,“ zabručel a v jeho očích se objevil trpký úsměv. „Z jeho moci nezůstane nic.“

„Nechá tě zabít,“ řekla a v jejím hlasu bylo vůbec poprvé cosi jako strach.

„Tak jako ty ostatní, co se tě opovážili milovat?“ zeptal se a pohlédl jí do očí. „Vrátil jsem se kvůli tobě. Kdosi mi před pár dny řekl, že tě dostane jen ten, kdo bude dost tvrdý na to, aby se vypořádal s Big Danem. A já ti přísahám, Joey, že se s ním vypořádám.“

Natáhl ruku, chytil ji za bradu a zvedl jí tvář.

„Ovládá tě, ještě stále tě ovládá,“ řekl. „Musí mít něco, co může ovládat, co je mu vydáno na milost a nemilost. Nieto a ostatní museli zemřít, protože věděl, že tě ztratí, pokud jim dá dost času na to, aby tě mohli milovat. A mě vyhnal z města bičem. Stálas na kraji města a nepomohlas mi. Myslela sis, že nikdo není lepší než Big Dan. A bylas na to hrdá. Jenže já ti dokážu, že nejméně jeden muž je silnější.“

Přitáhl ji k sobě a políbil ji. Chtěla se bránit, ale v jeho objetí byla bezmocná. Na chvíli cítil, jak jeho polibek opětovala, jak otevřela rty a přitiskla se k němu. Potom se mu však náhle vytrhla.

Opřela se o koně a rychle oddechovala. Pálilo ji ve tváři. Bezděky si hřbetem ruky utřela ústa. V očích se jí zračila bezmocnost.

Potom se v nich však náhle objevila nenávist.

„Klidně bych se na to, jak se plazíš městem, dívala znovu,“ řekla. Nyní měla v očích slzy. „Dívala bych se i na to, jak tě věší.“

Otočila se a vytáhla se do sedla, než tomu mohl zabránit. Pak udeřila koně pěstí a vyrazila pryč.

Hleděl na její blond vlasy, které mu připomínaly obilí vlnící se ve větru, dokud nezmizela mezi kopci.

Dal si do úst cigaretu, jednou rukou se opřel o hrušku sedla, druhou si zapálil cigaretu.

Celou minutu se opíral o hřebce a hleděl na rozpálenou krajinu. Potom vylezl do sedla a vzal uzdu.

Pomalu jel přes kopce, po Hardingových stopách. Jel pomalu, nechtěl ho dohnat, chtěl na něho někde počkat.

Jel podél úzkého, zurčícího potoka. V háji, kde rostly borovice a topoly, sesedl, nechal koně u potoka a posadil se. Sundal si klobouk a začal pít vodu z potoka. Byla čirá a studená a měla lehkou železitou příchuť.

Ještě stále pil, když uslyšel, jak hřebec vedle něho trhl hlavou a tiše zafrkal. Potom se ozval šramot, jako by někdo kopl do kaménku. A pak uslyšel cvaknutí kohoutku winchestrovky. Nato se rozhostilo ticho. Pouze kůň frkal.

Frank zůstal klečet u vody, ale zvedl hlavu a ohlédl se.

Tři kroky za ním stál Clem Aldridge. Byl široce rozkročený a mířil na něho krátkohlavňovou winchestrovkou. Ukazováček měl položeny na spoušti.

„Cleme?“ vyhrkl McRea.

Marshal se nehýbal.

„Vstaň!“ řekl. „Vstaň a zvedni ruce!“

Frank se pomalu zvedl.

„Dej ruce nad hlavu,“ řekl Aldridge.

Frank ho poslechl.

„Výš!“

Frank neměl na vybranou.

„Co se děje?“ zeptal se. „Co to má být, Cleme? Nejsem ozbrojený.“

Aldridge mu namířil hlaveň winchestrovky na tvář.

„Pojď přede mnou!“ řekl. „Tam!“

Frank cítil, jak se potí.

Kráčel před hlavní pušky mezi nízkými mesquitovými keři. Za sebou slyšel Aldridgeovy kroky. Kolem šelestily větve mesquity.

„Stůj!“

Frank před sebou uviděl vyschlé koryto.

„Skoč tam!“ přikázal Aldridge.

„Proč?“

„Řekl jsem ti, abys tam skočil!“ opakoval marshal.

Frank v zádech ucítil ústí hlavně.

„Proč mě chceš oddělat?“ zeptal se. „Proč mám zemřít už teď? Jednoho dne mě najdou.“

„Ale nikdo už nebude vědět, koho našli,“ odpověděl Aldridge. Jeho hlas zněl trpce.

„Myslíš, že Joey…“

„Joey vynech,“ vyhrkl Aldridge. „Stojíš mi v cestě, Franku. Je mi to líto, ale nedals mi na vybranou. Přinutils mě k tomu. Je to tvá vina. A teď…“

„Můžeš mě zastřelit,“ řekl Frank. „Moji lidé mě najdou a…“

„A každý si bude myslet, že tě zastřelil někdo z Brewsterových mužů,“ řekl Aldridge. „Vrátil ses a rozpoutals peklo, ale netušils, že to peklo zničí i tebe. Teď běž dolů, Franku, nebo tě tu…“

Frank věděl, že Aldridge ho chce zabít, cítil to. Nechtěl ho jenom zastrašit. Myslel to vážně, smrtelně vážně.

„Myslíš, že zabráníš tomu, aby někdo jiný dostal to, co nemůžeš získat?“ zeptal se. „Nemůžeš oddělat tucty mužů.“

„Možná ne,“ řekl Aldridge. „Ale ty ji nikdy nedostaneš, Franku. Nikdy!“

V tom okamžiku se McRea prudce otočil. Věděl, že nemá šanci uniknout Aldridgeově kulce. Stejně tak dobře však věděl i to, že to prostě musí zkusit.

Aldridge chtěl jeho smrt a udělal by vše, jen aby dosáhl svého cíle.

Frank viděl jeho strhanou tvář.

Ve stejném okamžiku, kdy udeřil, uslyšel třesk výstřelu a ucítil děsivou ránu do levého boku. Aldridge vrávoravě ucouvl a pokusil se stáhnout páku winchestrovky dolů a posunout tak náboj ze zásobníku do komory, když se na něho Frank vrhl. Oba se zapotáceli a skáceli se do vyschlého, štěrkového koryta.

Frank se rychle převalil a dostal se na Aldridge. Oběma rukama chytil pažbu pušky a přitiskl ji Aldridgeovi ke krku.

Marshal hekal, každý sval v jeho těle byl napjatý k prasknutí. Frank cítil, jak ho Aldridge zvedl nad sebe a odhodil pryč. Pušku však nepustil, otočil se a vyskočil ve stejném okamžiku jako marshal. Pak dostal ránu pažbou do brady. Chytil hlaveň pušky a oba jí cloumali. A potom vytáhl Aldridgeovi z pouzdra kolt.

Aldridgeovi uklouzly podrážky na hladkém štěrku. Skácel se dozadu, ale ještě v pádu otočil hlaveň pušky. Hned po dopadu stáhl páku winchestrovky.

Frank se vrhl k zemi, když uslyšel kovové cvaknutí. S vypětím všech sil se odkutálel yard nebo dva stranou.

Aldridge chraplavě zaklel, natáhl kohoutek a namířil na McReaho, už se však nedostal k tomu, aby zmáčkl spoušť.

Frank malíkovou hranou levé dlaně natáhl kohoutek koltu a vystřelil. Zpětný ráz mu téměř vyrazil zbraň z ruky.

Skrze kouř z výstřelu viděl, jak Aldridge klesl na zem a jak pustil winchestrovku. Aldridgeova tvář se zkřivila, když ho opouštěly síly. Zhroutil se a zůstal ležet na břiše.

Frank se několik vteřin nehýbal. Rychle oddechoval a bolelo ho celé tělo. Připlazil se k marshalovi a z posledních sil ho otočil na záda. Potom si klekl a hleděl na něho. Trefil dobře.

Pohlédl na revolver, který držel v ruce. Pustil ho a zbraň spadla mezi kamení.

Aldridge musel být okamžitě mrtvý. Kulka z pětačtyřicítky ho trefila do levé poloviny hrudi, dva couly od třetí knoflíkové dírky košile. Jeho hvězda už měla jen čtyři cípy, ačkoli jich původně bylo pět. Kulka z Aldridgeova koltu jeden z nich ustřelila.

Frank vrávoravě vstal a opřel se o břeh. Rozepnul si košili a prohlédl si své zranění.

Silně krvácelo. Zatímco se ovazoval ručníkem a kapesníkem, pohlédl na Aldridge, který ležel u jeho nohou a jako by hleděl na oblohu.

„Idiote!“ chraplavě řekl. „Proč jsi musel být takový idiot? Nechtěl jsem tě zastřelit. Proč jsi mě k tornu přinutil? Zapomněls, že jsme kdysi byli přátelé?“

Pomalu vylezl z koryta a dovlekl se k řece, kde se vedle svého koně zhroutil.

+ + + + +

Daniel Brewster se opíral o krb, v němž oheň nehořel. Levou ruku měl v šátku.

v pravé držel sklenici whisky. Šedivé vlasy mu v pramenech padaly do čela. Ještě stále měl oděv prostého kovboje. Byl pokryt nažloutlým prachem plošiny Table Cliff.

„Nebyla to má vina, že k tomu došlo,“ řekl. „Já jsem nestřílel jako první. To byl Hobbson a ten to nepřežil.

Donlevy, který stál u okna, se otočil.

„Ale obviní z toho vás,“ řekl. „To díky vám se rančeři rozhodli vytáhnout proti měděnému dolu. Najdou se lidé, kteří to dosvědčí.“

„Ještě nejsem poražen,“ odpověděl Brewster. „Mám dostatečný vliv a moc na to, abych…“

„Dostatečný vliv na to, abyste co?“ zeptal se Donlevy. „To jste nepochopil, že těžařská společnost je teď ve výhodě? Požádá o ochranu kavalerii. Bude soud kvůli narušení veřejného míru a zabití. Proč jste mě neposlechl? Ta věc se nedá lámat přes koleno. Mohli jsme to prosadit u guvernéra.“

„Ano, poslali jsme pět dopisů a nedostali na ně odpověď,“ vyhrkl Brewster. „To nechápete, že boj vyvolal McRea?“

„Vím.“ Donlevy přikývl. „Byla to zatraceně rafinovaná past. Věděl, že na to skočíme. Dal všanc důl a riskoval, že přijde o život. A vy jste též bez rozmýšlení dal všanc ranč a život. Proč? Měl bych vám radit. O co vlastně s McReam bojujete? Proč jste se nikdy nepokusil s ním dohodnout? Jakmile jste se dozvěděl, že se vrátil, byla to pro vás hotová věc, že ho musíte zničit. A on sem zřejmě přišel se stejnou myšlenkou. Proč?“

„Nikdy mi neodpustil, že se přede mnou musel plazit prachem,“ odpověděl Brewster.

„Pracoval pro mě jako prostý kovboj a přitom mi loupil dobytek. Přistihli jsme ho. To je všechno. Chce se za každou cenu pomstít.“

Donlevy přišel ke stolu, na kterém stála broušená karafa na whisky a několik sklenic. Nalil do jedné z nich trochu whisky a dolil ji vodou ze džbánu. Napil se a pozoroval Brewstera přes okraj sklenice.

Když ji postavil na stůl, řekl: „Co teď chcete dělat?“

„Vypořádám se s ním po svém,“ odpověděl Brewster. „A to dřív, než bude moct zavolat na pomoc kavalerii.“

„Pak s mou spoluprací již nemůžete počítat.“

„A za co vás platím?“ vyhrkl Brewster. „Co chcete? Víc peněz?“

Donlevy zavrtěl hlavou. „Nemohl bych od vás požadovat víc peněz,“ řekl. „Vím, jak jste zadlužený u Western Missouri Bank v Salt Lake City. Jenom u této banky máte dluh přes padesát tisíc dolarů, nehledě na půjčky od Great Western Bank a Utah-Nevada Bank Corporation. Váš celkový dluh přesahuje sto tisíc dolarů, pane Brewstere. McRea je naopak majitelem měděného dolu na plošině Table Cliff a navíc i většinovým podílníkem jedné texaské naftařské společnosti. Nemáte nic v ruce, pane Brewstere. Nic!“

„Můžete k němu přeběhnout,“ zabručel Brewster. „Jistě vám nabídne víc než já.“

„Varuji vás před tím, abyste dál pokračoval ve svém pošetilém úsilí,“ tiše řekl Donlevy. „Propásl jste možnost se s ním dohodnout.“

„Jenže on se nechtěl dohodnout!“ vykřikl Brewster. „To nechápete, Donlevy? Přišel sem s cílem mě zničit. Copak nemám právo se bránit? Velmi dobře věděl, co dělá.

Chtěl otevřený boj a každý prostředek mu byl dobrý. Rozumíte?“

„Zákon stojí vždy na straně napadeného,“ řekl Donlevy. „Vy jste útočník, pane Brewstere.“

Rančer sevřel sklenici. „Pak budu jednat podle svého zákona,“ přidušeně řekl. „Nikdy se nevzdám, dokud budu naživu. Ani teď.“

„Pak se mnou v budoucnu nemůžete počítat,“ klidně řekl Donlevy. „Když jsme se dnes museli stáhnout od plošiny a já viděl, co jsme za sebou zanechali, cítil jsem se tak zhnuseně jako ještě nikdy. A pochopil jsem, že jsem tím vinen i já. Na mě jste nikdy nepomyslel, pane Brewster. Myslel jste si, že každý v kraji vás bude bezpodmínečně poslouchat. Lidé v Escalante vám říkají Big Dan. Bojí se vás a vy chcete, aby se vás báli. Jenže doba velkých dobytkářských magnátů, baronů pastvin, je pryč. Prérie není nekonečná a zákon přijde i do Utahu. Ale pak už tu nebudu. Ještě dnes opustím váš ranč. S tím, co uděláte potom, už nebudu mít nic společného.“

+ + + + +

Byla tma jako v pytli, když se Joey vrátila na ranč.

Daniel Brewster seděl v křesle u krbu, v němž plápolaly malé plaménky. Vedle něho na stole stála rozpitá láhev whisky a prázdná sklenice. Vedle ní ležel revolverový opasek s pouzdrem. Místnost byla zalita narudlou, chvějící se září.

Daniel Brewster uslyšel dusot před domem. Chvíli panovalo ticho, pak se k místnosti přiblížily kroky. Otevřely se dveře a ve světle se objevila Joey. Její vlasy byly rozcuchané, padaly jí v pramenech do tváře.

Brewster se otočil v křesle.

„Kde jsi byla?“ zeptal se. „Dobře víš, že jsem nechtěl, abys dnes odjela z ranče. Kde jsi byla?“

Pomalu přišla ke krbu. „Jela jsem k dolu,“ odpověděla.

Změřil si ji pohledem. „A co jsi viděla?“

„Nic,“ odvětila. „Nebyla jsem až u dolu. Potkala jsem Franka.“

„Takže to přežil? Ten musí být spřáhnutý se samotným ďáblem.“

Joey pohlédla na stůl s láhví a sklenicemi.

„Jsi opilý,“ řekla chvějícím se hlasem. „Jsi opilý!“

„A nemám na to právo?“ odvětil.“Krysy opouštějí potápějící se loď. Jedna po druhé. Donlevy odešel a… Kde je Aldridge?“

„Nevím,“ řekla. „Asi tě též opustí.“

„Nic jiného jsem od něho ani nečekal,“ řekl. „Ale ty – ty mě nikdy neopustíš.“

„Proč neodjedeš do Escalante?“ řekla. „Kathy Munroeová na tebe čeká.“

Prudce se otočil a pohlédl jí do očí.

„Spoléhám na tebe,“ řekl, „protože vím, že na tebe se dá spolehnout. Tobě a mně koluje stejná krev v žilách, Joey.“

„A přece bys ani na vteřinu neváhal a vyhnal bys mě z ranče, kdybych někdy udělala něco proti tvé vůli.“

„I ty?“ zklamaně zamumlal. „I ty?“

„Ano, i já,“ řekla. „Ano, i já, otče. Jednou.“

Nic na to neřekl.

„Dnes jsem pochopila mnohé,“ řekla a v jejím hlasu byla hořkost. „Dnes jsem pochopila, že jsi vždycky musel ovládat druhé, lidi, kteří ti byli vydáni napospas. A každého muže, který vstoupil do mého života, jsi zničil. Dokonce jsem tě kvůli tomu obdivovala. Nikdo nebyl jako ty, otče. Chtěls mě ovládat, jako jsi ovládal svou ženu. Ale teď přišel někdo, kdo mě nahradil: laciná, malá coura ze saloonu.“

„Mlč!“ zvolal Brewster, aniž by vzhlédl. Jeho hlas zněl nejistě. „Mlč, nemluv dál!“

„To jsi říkal vždycky, když jsem ti řekla něco nepříjemného,“ odpověděla. „Vždycky to samé. Mlč! Mlč! A pak? Nikdy jsi nepochopil, že člověk je člověk a ne věc. Už jsi mě ovládal dost dlouho. Nechápala jsem, že ti nejde o mě, ale jen o to, abys měl někoho, komu můžeš vnucovat svou vůli.“

„Mlč!“ Brewster se otočil a v jeho očich se objevily jiskry. Rozechvěl se mu spodní ret.

„Ne,“ odhodlaně řekla. „Ne, nebudu mlčet. Musel se vrátit Frank, abych to pochopila. Ty se nikdy nevzdáš toho, co ti patří. Zničil bys i Franka, kdybys mohl. Jenže teď jsi narazil na protivníka, který je silnější než ty. A…“

Udeřil ji hřbetem dlaně do obličeje.

Zavrávorala a skryla si tvář do dlaní. Brewster šel za ní a ještě jednou zvedl ruku. V tomto pohybu se projevil veškerý hněv z konečné porážky. Už ji však podruhé neudeřil. Zarazil se.

S nevěřícnou zlobou hleděl na její pravou ruku, v níž držela jeho vlastni revolver. Sklonila levou dlaň a natáhla kohoutek koltu.

Chtěl k ní jít, ale ona na něho okamžitě namířila kolt. Zastavil se.

„Vystřelila bys,“ řekl, a to tak pomalu, jako by už neměl sílu to říct.

„Myslím to vážně, otče! Zůstaň tam, kde jsi! Jestli mě ještě jednou uhodíš, zmáčknu to.“

Pomalu couval ke krbu. Opřel se o něj.

„Ano,“ řekl, „udělala bys to. Zastřelila bys mě. Jsi má dcera, má krev, ale zastřelila bys mě. Zmáčkla bys to. Vím, že to myslíš vážně. Udělala bys to.“

Rozesmál se a ten smích byl horší než výkřiky zoufalství.

„Jsi jiná než tvá matka. Jsi stejná jako já. Zastřelila bys mě.“

Ještě stále se smál. V jeho tváři a očích se však zračila osamělost a zoufalství. Přesto se smál. Zatnul pěsti a zdálo se, že se to už nesměje on, že ho něco ovládlo.

Joey cítila, jak nenávist, která se v ní nahromadila, vyhasla. Ruce, kterými svírala pažbu koltu, se jí rozechvěly. Jako by skrze mlhu před sebou viděla velkého muže, který se ještě stále smál a držel se krbu, jako by to byla jeho poslední opora. Sevřelo se jí hrdlo a nemohla dýchat. Pustila revolver a ten spadl na podlahu.

„Otče!“

V následujícím okamžiku se mu opřela o rameno. Rozvzlykala se a celá se při tom chvěla.

Objal ji kolem ramen a přitiskl ji k sobě.

„Věděl jsem, že mě neopustíš,“ řekl nejistým hlasem.

Mlčky zavrtěla hlavou, jako by nemohla mluvit.

„Jsme stejné krve,“ řekl. „A tento boj nevzdáme, Joey, dokud budeme naživu.“

+ + + + +

Ostrý signál trubky vytrhl Franka ze spánku. Chvíli ospale ležel na pryčně a hleděl na plachtu stanu, za níž svítilo slunce. Pak se posadil, opatrně přehoupl nohy přes okraj pryčny a zvedl deku.

Odhrnula se vchodová chlopeň stanu a objevila se Stevensova široká, irská tvář.

„Dorazil sem oddíl kavalerie z Fort Harriman, pane McRea,“ ohlásil.

Frank vstal, natáhl na sebe kalhoty, obul si boty a oblekl si košili. Pak šel ven.

Mezi stany stál oddíl zhruba dvaceti modrokabátníků. Důstojník sesedl a přišel k Frankovi.

„Pan McRea?“ řekl. „Jsem poručík Corbett z 25. pluku kavalerie z Fort Harriman. Mám chránit váš důl. Bylo mi přiděleno dvacet mužů, abychom…“

Frank mu stiskl pravici. „Jsme rádi, že vás tu vidíme, poručíku,“ řekl. „Armáda garantuje ochranu dolu?“

Důstojník si stáhl žluté rukavice a strčil si je za opasek.

„Kaprále, velte sesedat!“ zvolal. „Zřídíme ležení na okraji tábora. Postavte zdvojené hlídky.“

Rozhlédl se. Ještě stále byly vidět stopy boje, který se tam odehrál před dvěma dny – spálené chaty, převržené vozíky, zkroucené kolejnice.

„Kolik mužů jste ztratil v boji?“ zeptal se poručík a dal si šavli pod paži, zatímco s Frankem kráčel táborem.

„Přišli jsme o sedm mužů,“ odpověděl Frank. „A nejméně dvacet z nich bylo raněno. Rančeři měli podstatně větší ztráty. Nemyslím, že by nás ostatní rančeři napadli, kdyby v jejich čele nebyl Daniel Brewster.“

„Podnikl jste něco proti němu?“ zeptal se poručík a odkopl ohořelou lať.

„Bylo nemožné proti němu něco podniknout,“ odpověděl Frank. „Je na svém ranči. Tekla by krev, kdybychom tam pro něho přijeli. Musíme čekat.“

„To může převzít muj oddíl,“ řekl poručík. „Nevěřím, že dojde k přestřelce, když se objeví oddíl kavalerie. Bude lepší, když to provedeme my.“

Frank si ho změřil pohledem.

„Nemáte představu, jak to tu momentálně vypadá,“ řekl. „Proč nepočkat, až odjede z ranče. Máme čas. Proč zbytečně riskovat lidské životy?“

„Byl jsem sem vyslán jen na deset dnů,“ odpověděl poručík. „Pokud se během této doby nic nestane, musíme se vrátit zpátky do Fort Harriman, pane McRea. Armádě může být jedno, co se tu stane, ale na vašem místě bych byl opatrnější.“

Zasalutoval a vrátil se ke svým jezdcům, kteří právě stavěli ležení.

Frank za ním chvíli hleděl, pak šel pomalu dál.

Na kraji hornického tábora hořel velký oheň, na němž se vařilo. Opodál stál za jedním stanem starý vůz. Byl zakrytý plachtou, v postrojích stáli dva unavení koně se svěšenými hlavami.

Frank spatřil Hardinga a Fessendena, kteří seděli u ohně a jedli, a posadil se k nim. Neměl hlad, ale vzal si hrnek s kávou.

Fessenden na chvíli vzhlédl od jídla a zeptal se: „Co rána?“

Frank pokrčil rameny a usrkl si černé, neslazené kávy.

„Komu patří ten vůz?“ zeptal se.

Fessenden kývl směrem za oheň.

Frank uviděl postaršího, šedivého muže s přibližně dvanáctiletým chlapcem, kteří tam seděli a jedli. Starý muž měl oděv prostého osadníka: vlněnou košili, manšestrové kalhoty a šněrovací boty. Chlapec měl džíny a vyšmatlané boty. Neměli revolvery, ale vedle starého muže ležela na zemi sharpska.

„Tvrdí, že jedou do Escalante,“ řekl Fessenden. „Měli hlad.“

Starý muž si všiml, že se mluví o nich.

„Za všechno samozřejmě zaplatíme,“ řekl. „Nechceme nic zadarmo.“

„Nemusíte platit,“ řekl Frank a usrkl kávu. „Co chcete v Escalante? Hledáte práci? Tu můžete najít i tady.“

Starý muž opět pohlédl na talíř s masem a fazolemi.

„Nehledáme práci,“ odpověděl. „Přijeli jsme proto, abychom srovnali jeden starý dluh.“

„Jak se jmenujete?“

„Já jsem Brian Hasley. A toto je Johnny.“

Jeho syn, pomyslel si Frank. Všiml si, že hoch si ho zvídavě prohlíží.

„Proč jsou tu ti vojáci, pane?“ zeptal se kluk.

„Neptej se tolik, Johnny,“ řekl starý muž. „Radši rychle jez! Musíme dál.“

„Vyznáte se tu?“ zeptal se Frank. „Jestli ne, tak počkejte, dokud odtud neodjedeme se švadronou kavalerie. Můžete nás doprovodit.“

Starý muž zavrtěl hlavou. „Už jsme tu kdysi byli. Ale to už je pár let.“

Harding postavil talíř na zem a utřel si ústa. „Jak dlouho můžeme počítat s kavalerií?“ zeptal se. „Může to trvat ještě dny, než sem dorazí soudce ze Salt Lake City. Někdo bude v Escalante muset převzít funkci městského marshala.“

Frank hleděl do prázdného hrnku, kterým si otáčel mezi dlaněmi.

„Čekám jenom na to, až Brewster odjede do Escalante,“ řekl. „Kdybychom se ho pokusili dostat na jeho ranči, došlo by ke krveprolití. Nevzdal by se ani švadroně. Ne, musíme počkat, dokud nevyleze z doupěte. Jednou to bude muset udělat.“

Harding vzal z ohně polénko a zapálil si jím cigaretu.

„Nesmíme váhat,“ řekl. „Ne teď, když máme na své straně armádu.“

Frank pohlédl přes oheň. Místo, kde předtím seděli starý muž a chlapec, však už bylo prázdné.

Otočil se a uviděl, že jdou ke svému vozu. Starý muž nesl pod paží pušku. Vylezli na kozlík, starý muž uvolnil brzdu, trhl opratěmi a koně zabrali.

„Rád bych věděl, kdo to je,“ řekl Harding, který je též pozoroval. „Zajímalo by mě, jestli tu opravdu někdy byli. Jejich tváře neznám, nikdy jsem je neviděl. Starý muž a chlapec. A stará puška…“

Z ležení kavaleristů se ozvaly tóny trubky.

Frank vstal a ohlédl se.

„Je načase dát důl znovu do pořádku,“ řekl. „Hardingu, povězte Stevensovi, ať popožene lidi. Každý den přicházíme o tisíce dolarů, když se nepracuje a…“

Na východě se objevil jezdec, který projel mezi stany modrokabátníků a pak se přihnal k ohni, kde zastavil koně a seskočil ze sedla. Byl to jeden z horníků, které Frank rozestavil okolo Escalante. Šel k ohni a vzal hrnek kávy.

„Viděl jsem Brewstera ve městě,“ řekl. „Jel jsem jako s větrem o závod, abych vám to mohl říct, pane McRea. Přijel do Escalante se dvěma muži. Poznal jsem ho.“

Frank se usmál a pohlédl na Hardinga.

„A je to,“ řekl. „Přišel čas jednat. Hardingu, vy a Fessenden teď půjdete se mnou k poručíku Corbettovi! Nastala naše hodina. Stevens též půjde s námi, může si vzít van Cleefova koně a jet s námi do Escalante.“

O deset minut později spolu s Hardingem, Fessendenem, Stevensem a poručíkem Corbettem a jeho švadronou vyjel z tábora.

+ + + + +

Už se začalo stmívat, když přijeli do města. Mezi domy se již černaly stiny. Dusot kopyt se odrážel od stěn domů, když švadrona projížděla po Main Street.

Frank věděl, že Brewster bude v saloonu Lion.

Ze saloonu zněl ženský zpěv. Byla to tklivá píseň. Frank ji znal. Zpívala ji Kathy. Tuto písničku hráli Mexičané v roce 1836 u Alama, dokud v klášteře nepadl poslední Texasan. Pochmurné tóny vyjadřující osamění se nesly večerním městem.

Frank sesedl a šel na chodník. Harding ho následoval spolu s Fessendenem a poručíkem, zatímco vojáci švadrony sesedli a obsadili obě strany ulice. Až na zpěv panovalo ticho.

Frank otevřel lítací dveře a vešel do saloonu. Na pódiu stála Kathy a zpívala. Okamžitě ho spatřila, ale nepřestala zpívat. Pouze v její tváři se cosi změnilo. Muži v saloonu se otočili a pohlédli na Franka.

U pultu stáli Daniel Brewster, Joey a jeden kovboj. Všichni tři se otočili.

Frank pomalu přišel k Brewsterovi. Všiml si, žeje opilý.

„Poručíku,“ řekl. „Vy jste v Escalante vykonavatelem zákona, takže zatkněte tohoto muže. Obviňuji ho z porušení veřejného míru, vraždy a navádění k vraždě.“

Kovboj vedle Brewstera sáhl po revolveru, v následujícím okamžiku však pohlédl do hlavní Hardingovy a Fesšendenovy zbraně. Jeho dlaň sklouzla z pouzdra.

Kathy přestala zpívat. V saloonu se rozhostilo ticho.

A do tohoto ticha řekla Joey Brewsterová: „Toho se neodvážíš, Franku. Toho se neodvážíš.“

Brewster sáhl po sklenici whisky a vypil ji. „Odváží se toho, Joey,“ řekl. „Mělas pravdu. Našel se někdo, kdo je silnější než já. A vždy zvítězí ten silnější.“

Frank cítil děsivé napětí.

To byl Brewster tak opilý, že se podrobil? Nebo se chystal – jako vždycky – udělat to, co od něho nikdo nečekal?

Brewster na něho pohlédl. Jeho oči byly matné. Pak se otočil ke Kathy, která sešla z pódia.

„Dane,“ řekla.

„Kdo je ta žena?“ zeptal se Brewster. „Neznám ji. Poslouchejte, madam, neznám vás. Kdo jste?“

„Dane,“ řekla ještě jednou. Zdálo se, že cosi v jejím hlasu se zlomilo.

Brewster pohlédl na poručíka.

„Přece pro vás nebude těžké zatknout opilého muže,“ řekl. „Ale nemějte strach. Já vás – doprovodím a…“

Joey ho chytila za ruku.

„To nesmíš,“ řekla. „Řekls, že se nikdy nevzdáš. Nikdy!“

Brewster se usmál.

Frank viděl, jak se snaží překonat opilost. Brewster řekl.: „Už se nemám čeho vzdát, Joey. Už nic nezbylo.“

Dlouze pohlédl na Franka.

„Měl jsem tě nechat pověsit, McRea,“ řekl. „Teď už to udělat nemůžu, protože jsi příliš mocný. Joey, měla bys na to být hrdá. To všechno se dělo jen kvůli tobě. Musel mě zničit, aby tě dostal. Ty jsi byla odměna. Ne, teď nic neříkej. – Líbíte se mi, McRea. Říkám to proto, že jsem opilý a protože vás budu nenávidět, až vystřízlivím. Ale teď jsem opilý. Nenapijeme se? Ne tady. Naproti, v Adamsové saloonu. Napijeme se na vaše vítězství.

„Dane, prosím!“ řekla Kathy.

Pokusila se ho chytit za ruku, ale odstrčil ji.

„Nechej mě,“ řekl. „Musíme si připít na vítězství.“

Položil jednu ruku Frankovi na rameno, druhou okolo Joey a odvedl je ven.

Večerní vzduch byl chladný.

„Otče,“ řekla Joey,, ještě nejsme na konci.“

Pomalu tam jel starý povoz. Nikdo si ho nevšímal.

„Ještě nejsme na konci,“ opakovala dívka a pohlédla na Franka. „Budeme bojovat.“ V očích měla slzy.

„Dnes bojovat nebudeme,“ řekl Brewster. „Dnes se napijeme na jeho vítězství a zítra – zítra budeme bojovat. Je čas žít a je i čas zemřít. Teď je čas…“

Povoz přijel k saloonu, na jehož chodníku stáli. Náhle se odhrnula plachta a třeskly dva výstřely.

Potom chlapec, který seděl na kozlíku povozu, pobídl koně a vůz se rozjel.

Frank měl pocit, že na chvíli spatřil pušku a tvář s šedivými vlasy, ale pak byl vůz pryč. Vojáci na vůz několikrát vystřelili.

Brewster ležel na chodníku. Joey vykřikla a klesla vedle něho na kolena. Pokusila se ho otočit, ale Frank jí musel pomoct.

Brewster zemřel okamžitě. Už nic neřekl.

Z ulice zněl dusot švadrony, jež pronásledovala vůz.

Joey klečela vedle mrtvého a celá se chvěla.

Frank ji objal, ona ho však odstrčila.

„To ty jsi ho zavraždil!“ vykřikla. „To – ty jsi ho zavraždil!“

„Ne, Joey,“ řekl. „Víš, že to tak není. Celou dobu věděl, že to jednou přijde. Věř mi, věděl to.“

Neodpověděla mu.

Vstal a zvedl ji. Bránila se, držel ji však pevně.

„Joey!“

Bila ho do tváře, přestože přes slzy nic neviděla.

„Joey!“

Teprve pak toho nechala a svěsila ruce. Opřela se o něho a chytila se ho. Celá se chvěla.

Položil jí ruku na rameno a přitáhl ji k sobě. Přes její hlavu pohlédl na Hardinga, který spolu s Fessendenem stál u dveří saloonu, a řekl: „Je po všem. Přiveďte naše koně, jedeme zpátky.“