John Kirby

Colorado western 201. Bascinova hvězda

Lee Bascin byl absolutním vládcem kraje na South Platte River a Fort Collins byl jeho městem. Byl tam zákonem – on a ne muž, kterému občané na vestu připnuli hvězdu! Warner, marshal Fort Collins, to měl pochopit. Mohl si sám za to, když ho jeho kůň přivezl naloženého přes sedlo. Bascin pak dal marshalskou hvězdu jako by naschvál Chippsu Raffertymu, největšímu opilci ve městě, který pro něho byl tím posledním chudákem…

Kavalkáda jela krokem po široké Main Street města Fort Collins. Šest jezdců vedlo prázdného koně s tělem přikrytým plachtou. Byli to tvrdí muži a bylo vidět, že za sebou mají náročnou jízdu.

Před marshalovou úřadovnou zastavili. Nemuseli čekat dlouho a otevřely se dveře. Ven vyšel jeden muž.

První z šesti jezdců si sáhl na okraj klobouku a řekl: „Našli jsme ho u South Platte, zástupče.“

Muž s hvězdou na vestě je opatrně obešel, aniž by se k nim otočil zády.

Rychle zvedl plachtu a zase ji pustil.

„Marshal Warner,“ řekl. „Kde jste ho našel, pane Bascine?“

„U řeky.“

„Víte, jak se to stalo?“

„Pronásledoval zloděje dobytka,“ řekl jezdec. „Asi si na něho počíhali. Koupil to do zad.“

Zástupce marshala pohlédl na jezdce a zbledl, když spatřil výraz v jeho očích.

„Rozumím,“ chraplavě řekl.

Jezdec přikývl.

„Jenom si vezmu své věci,“ řekl zástupce marshala.

Jezdec opět přikývl.

„Hned odjedu!“

„Nemusíte spěchat,“ řekl jezdec. „Můžete počkat do západu slunce.“

„Odjedu daleko,“ řekl zástupce marshala.

Jezdec přikývl, otočil koně a přes ulici se vydal k saloonu. Ostatní ho následovali.

+ + + + +

Pro Chippse Raffertyho byl život nudný a monotónní a jen občas mu ho zpestřila whisky. Tak to bylo odjakživa. Když se však nyní probudil v suché, silně vonící slámě v nájemní stáji ve Fort Collins, nepamatoval si nic víc než posledních šest měsíců.

Pomalu se posadil a rozhlédl se. Nevěděl, jak se tam dostal. Vstal, oklepal si slámu ze svého notně otrhaného oblečení, povytáhl si kalhoty, seskočil z hromady slámy a mezi boxy zamířil k velkým vratům.

Tam se zastavil, dal si dlaně za opasek a vyhlédl ven.

Ze stínu jednoho boxu se vynořila malá, shrbená postava, která přišla k němu.

„Vyspaný?“

Chipps Rafferty se ohlédl.

„Ano, díky,“ odpověděl. Potom rychle řekl: „Poslouchej, Bene, jsem švorc. Nemohl bys mi půjčit…“

„To máš pravdu, nemohl,“ řekl Benescoten Tait a opřel se vedle něho o násadu vidlí, kterými se opíral o podlahu. „Kdybych měl prachy, sám bych je propil.“

Chipps Rafferty se poškrábal na bradě. Už dlouho se neholil, byl zarostlý a měl mastné, špinavé vlasy.

„Přemýšlíš, koho bys tak dneska mohl pumpnout?“ zeptal se Tait, aniž by na něho pohlédl. „Co třeba Bascin?“

Chipps Rafferty vzhlédl k modravému nebi.

„Bascin?“ řekl. „Proč?“

„Dneska má dobrou náladu.“

„Jo?“

„Hodně jsi toho prospal,“ řekl Tait a zlomyslně se zachechtal. Byl starý a šedivý a když za války přišel o nohu, převzal ve Fort Collins nájemní stáj. Byl tam, co si Chipps Rafferty pamatoval, odjakživa.

„Bascin je znovu pánem Fort Collins!“ vyhrkl. „Před hodinou se vrátil do města a přivezl marshala.“

„Co je na tom tak zvláštního?“

„Vlastně nic. Jenom to, že Warnera přivezl naloženého přes sedlo.“

Chipps Rafferty pomalu otočil hlavu a zkoumavě na něho pohlédl.

„Ví se, kdo to byl?“

„Zloději dobytka,“ řekl Tait a chytrácky se usmál.

„A ty tomu nevěříš, Bene?“ zeptal se Chipps Rafferty.

Tait se oběma dlaněmi opřel o násadu a položil na ně bradu.

„Když to říká Bascin,“ zamumlal, „tak to asi bude pravda.“

Chipps Rafferty na něho vrhl nejistý pohled, načež se v myšlenkách vrátil k whisky. Nikdy neměl Warnera v lásce, jednou kvůli němu čtrnáct dnů seděl za mřížemi. Necítil k němu kvůli tomu nenávist, ale ani ho neměl rád a představa, že se teď situace ve Fort Collins poněkud uvolní, se mu zamlouvala.

Ze saloonu se ozýval orchestrion a řev opilců. Chipps Rafferty si bezděky olízl rty.

Jenom jedna, dvě nebo tři skleničky a přestala by mě bolet hlava.

„Co to tam slaví?“ zeptal se.

Taitova tvář se zkřivila nenávistí a hořkostí.

„Bascinovo vítězství,“ řekl. „Jenom tam běž! Bascin má dneska určitě dobrou náladu! Možná ti dá celou láhev skotské, když ho o to poprosíš!“

„Myslíš?“ zeptal se Chipps Rafferty s nadějí v hlasu. Pak náhle ucítil cosi jako stud, ale rychle ten pocit zase potlačil. Už nic neřekl a šel přes zaprášenou ulici k saloonu.

Váhavě a pomalu prošel lítacími dveřmi, na okamžik se zastavil, rozhlédl se a potom se podél stěny vydal k pultu. Viděl, že Bascin stojí se svým předákem a dvěma nebo třemi dalšími muži u dlouhého, mosazným plechem pobitého baru a baví se s nimi. Bascin měl na sobě šedý, městský oblek. Barman, který je obsluhoval, si Raffertyho všiml jako první a přišel k němu.

„Co tu hledáš?“ zeptal se.

Chipps Rafferty si hřbetem dlaně otřel rty a nejistě pohlédl na láhve za pultem.

„Potřebuju se napít,“ ostýchavě řekl.

„Máš peníze?“

„Ne, ale…“

Barman zatnul pěsti.

„Ven!“ vyhrkl.

„Zvu ho na jednu whisky,“ ozvalo se vedle Chippse Raffertyho.

Barman pohlédl za Raffertyho. „To přece nemůžeš, Brett,“ řekl.

„Proč ne?“ ozval se chraplavý hlas. „Dej nám dvě whisky, na můj účet.“

Chipps se pomalu otočil.

Stála vedle něho žena. Bezpochyby patřila k dívkám ze saloonu, přestože to vypadalo, že již má své roky. Byla přibližně tak vysoká jako Chipps Rafferty a měla sametové šaty s širokým, náběrkami zdobeným výstřihem. Své kaštanově hnědé vlasy měla načesané do jakési koruny a ozdobené je měla laciným diadémem se dvěma růžovými pštrosími pery. Ve tváři měla tolik šminek, že vypadala téměř jako dřevěná maska. Jen oči žily.

Chipps Rafferty cítil, jak se mu stáhl žaludek. Jeho mužská hrdost mu nedovolila nechat se pozvat od ženy. Zavrtěl hlavou.

„Díky, madam,“ řekl. „Ale já nic nechci.“

„Jednu se mnou vypít musíte,“ řekla zakouřeným hlasem.

Zvedla jednu ze sklenic, kterou k ní posunul barman.

„Na zdraví!“ řekla.

Chipps Rafferty bojoval sám se sebou.

Už po té sklenici chtěl sáhnout, když tu se ozvalo: „Ale ne, Chippsi.“

Chipps Rafferty se otočil a takřka rozhořčeně řekl: „Musím se něčeho napít, pane Bascine.“

Bascin přistoupil k němu a s úsměvem na něho pohlédl. Ve tváři a v očích měl jízlivý výraz.

Rychle sáhl po sklenici a odsunul ji tak, že Chipps už na ni nedosáhl. „Měl by ses napít, Chippsi. Ale na takto. Jsi přece gentleman a gentleman se nenechá zvát od žen. Já tě zvu, Chippsi.“

Chipps ještě stále upřeně hleděl na sklenici whisky, na kterou nemohl dosáhnout. Bascinova slova vnímal jen podvědomě. Potom za zády uslyšel hlas oné ženy, která řekla: „Nech ho na pokoji, Lee!“

„Drž hubu, Brett,“ řekl Bascin a pak se v jeho tváři s ostrými rysy objevil úsměv. Sáhl si do kapsy vesty, vytáhl stříbrný dolar a podržel ho Chippsovi před obličejem.

„Podívej, Chippsi,“ řekl a jeho hlas prozrazoval, že není úplně střízlivý, „to je stříbrný dolar. Za ten dostaneš dvě láhve whisky.“

Chipps si nemohl pomoct a musel se při tom pohledu zašklebit. Natáhl ruku a dolar byl rázem pryč.

„Ne tak rychle,“ řekl Bascin s úsměvem. „Ten dolar si musíš zasloužit.“

Chipps Rafferty přikývl. Představa dvou láhví alkoholu ho málem připravila o rozum, nebyl schopen myslet na nic jiného.

„Vezmi si ho,“ řekl Bascin a hodil minci pryč. Ozvalo se cinknutí a Chipps cítil, jak mu úsměv strnul na rtech. Stříbrný dolar spadl do mosazného plivátka. Těkal pohledem mezi ním a Bascinem.

„Vezmi si ho!“ řekl Bascin.

Chipps se pomalu sklonil a natáhl ruku…

Náhle kdosi plivátko odkopl.

Chipps se rychle narovnal.

Stála před ním ona dívka a metala blesky očima.

Chipps se rozzuřil a v očích se mu objevily slzy.

„Máš vůbec nějakou hrdost?“ vyhrkla.

„Ty…“

Tlesk!

Chipps jí dal facku do tváře. Pak tam stál a prohlížel si dlaň.

Saloonem se ozval hlasitý smích. Chipps viděl, že dívka běží pryč.

Ten smích ho bolel.

Náhle se rozhostilo ticho. Ohlédl se. U baru stál Bascin a měl zvednutou ruku. Tímto gestem všechny umlčel.

Zády se opřel o pult, zkřížil si ruce na hrudi a vyzývavě pohlédl na Chippse Raffertyho.

Polohlasně řekl: „Zrovna mě něco napadlo, když vidím, jak statečně se náš přítel Chipps umí bránit. Po nečekaném odchodu marshala Warnera přece potřebujeme vhodného nástupce. Myslím, že nebude špatné, když marshalský úřad svěříme našemu příteli Chippsu Raffertymu.“

Po jeho slovech se ozval hurónský smích. Chipps Rafferty byl ještě příliš otřesený na to, aby to všechno pochopil, všiml si ale, že se mu smějí, a tak se s prosbou o pomoc v očích obrátil k jedinému člověku, který mu pomoct mohl: k Lee Bascinovi.

Ten se klidně opíral o pult a hleděl na něho. Byl jediný, kdo se nesmál.

Náhle smích utichl.

„Kdo je pro to, abychom Chippse Raffertyho zvolili marshalem Fort Collins?“ klidným hlasem se zeptal Bascin.

Nikdo nic neřekl.

Bascin ostrým tónem dodal: „Já jsem pro. Kdo je se mnou pro Raffertyho, ať zvedne ruku.“

Náhle se rozhostilo ticho. Bascin se rozhlédl kolem sebe a řekl: „Takže – jsme jednomyslně zvolili nového marshala.“

V napjatém tichu, v němž byl slyšet pouze Chippsův sípavý dech, se Bascin otočil, sáhl si do kapsy a vytáhl marshalskou hvězdu. Dýchl na ni, utřel ji rukávem a připnul ji Chippsu Raffertymu na hruď.

Chipps se rozhlížel po přítomných. Hleděly na něho tucty lidí. Byl tak rozrušený, že by nejraději vyl. Pomalu zvedl ruku a dotkl se hvězdy. Bascin, který stál vedle něho, ho bodře poplácal po rameni a přivedl ho zpátky k baru. Ještě stále panovalo ticho a Chipps měl jen jediné přání – co nejrychleji se napít.

„Výborně a teď můžete promluvit, marshale,“ řekl Bascin. „To bude váš první úřední akt ve Fort Collins, marshale Rafferty.“

Chipps věděl, že už je u konce se silami. Otočil se, opřel se dlaněmi o pult, položil na ně dlaně a rozplakal se. Nedokázal a nechtěl se slzám bránit. Měl strach, že se mu vysmějí, ale nikdo se nesmál. Protože měl ještě stále tvář skrytou v dlaních, nemohl vidět, že Bascin zvedl ruku. Nikdo se neodvážil smát…

+ + + + +

Bylo dopoledne, když přišel do velkého saloonu. Ještě stále ho bolela hlava z toho, co vypil večer. Nechtěl přemýšlet. Šel rovnou k pultu, aniž by se díval doprava nebo doleva, protože věděl, že pak by pro něho bylo ještě těžší zůstat na nohou. Barman za pultem sklonil ruku s utěrkou, když tam Chipps přišel, a sklenici, kterou právě vytřel, postavil stranou. Zamrkal.

„No, marshale, co to bude?“

Chipps se opřel o pult. „Whisky,“ řekl. Předstíral, že si chce sáhnout do kapsy, ale barman zvedl ruce. „Ne, ne, marshale. To je na účet pana Bascina. Můžete vypít tolik whisky, kolik jenom chcete.“ Přisunul k Chippsovi, který se unaveně rozhlížel po saloonu, plnou sklenici.

Chipps v rohu spatřil dívku, která si tam vykládala karty. Zdálo se, že ho nevidí.

V hlavě se mu začaly rodit nepříjemné myšlenky.

„Kdo je to?“ zeptal se barmana.

Muž v bílé košili s modrými proužky pohlédl tam, kam on. Usmál se a řekl: „Vaše známá ze včerejšího večera.“

Chipps od ní nedokázal odtrhnout zrak.

„Jak se jmenuje?“ zeptal se.

„Brett Sterlingová.“

Chipps se neotočil, natáhl ruku za sebe a řekl: „Dejte mi láhev a druhou sklenici.“

Barman si odkašlal. „Pokud ji chcete pozvat na skleničku… tak to raději nedělejte, marshale.“

„Chci se jí omluvit,“ řekl Chipps a poklepal si na marshalskou hvězdu. „Dostanu tu láhev?“

Vzal láhev a druhou sklenici a nejistým krokem přišel ke stolku v rohu. Chvíli před ním stál, načež na něj postavil sklenice a láhev a přitáhl si židli.

Brett Sterling nevzhlédla a dál si prohlížela karty. Potom se, aniž by odvrátila oči od karet, zeptala: „Co chcete?“

Chipps si mnul nos.

„Chtěl jsem vás pozvat na skleničku, jestli… jestli chcete.“

„Raději běžte,“ stroze řekla.

„Přišel jsem, abych se… ehm, abych se vám omluvil,“ dodal.

„Nemusíte se mi omlouvat,“ řekla. „Jste přece marshal, Bascinův marshal.“

„Je to můj přítel,“ zamumlal.

„Aha?“ V jejích tmavých očích se objevila ironie.

Chipps Rafferty si nalil whisky a na ex ji vypil. Téměř okamžitě se začal cítit lépe.

„Ještě nikdy jsem neměl opravdového přítele,“ řekl.

„Myslím, že ještě nikdy jste neměl tak málo přátel jako teď,“ odvětila.

Postavil svou sklenici na stůl. „Ale co,“ řekl. „Jenom mi všichni závidíte, že se přátelí se mnou a ne s vámi.“

Viděl, jak se zašklebila. „Bascin,“ řekla. „Velký Bascin! Nevíte, co děláte.“

„Bascin je můj přítel,“ odvětil Chipps.

S trpkým úsměvem zavrtěla hlavou. „Ano,“ řekla. „Protože vám platí kořalku. To je pro vás důležité, jenom to.“

„Vím, že mě nemáte ráda,“ řekl. „A nedivím se. Choval jsem se k vám jako prase. Ale měl jsem prostě žízeň.“

„A proto jste byl ochotný vzít peníze i z plivátka, že?“

Chipps Rafferty nevydržel její pohled a sklonil hlavu.

„Všechno se změní, od základu,“ řekl tak tiše, že tomu nemohla rozumět. „Teď, když mám toto.“ Sáhl si na hvězdu. „Všechno se změní.“

„Nic se nezmění,“ chraplavě řekla. „Už zase pijete. Mám vám něco povědět, marshale? Bascin vám dal hvězdu jen proto, že dobře věděl, že si s vámi může dělat, co chce. Stačí jen, když budete mít dost kořalky.“

Chipps Rafferty zvedl hlavu a viděl, že Brett se na něho už nedívá.

„Sakra, dělám si, co chci!“ vykřikl na ni. „Tady, podívejte!“

Nalil si plnou sklenici, vypil ji, nalil si znovu a vypil i druhou. Potom ji postavil na stůl, utřel si hřbetem ruky rty a řekl: „Tak!“ Pak už nic neřekl a vyšel ven, do vedra, které dusilo Fort Collins jako deka. Zůstal stát na chodníku a vytáhl z kapsy tabatěrku.

Třesoucími se prsty se třikrát pokusil ubalit si cigaretu. Snažil se uklidnit ruce, ale neposlouchaly ho. Cigareta se roztrhla, takže ji skrčil a zahodil. Potom tam stál se zatnutými pěstmi a hleděl na tři kovboje, kteří na protější straně ulice vyšli z čínské restaurace a kývli na něho. O čemsi hovořili. Zdálo se, že si vykládají nějaký vtip, protože se všichni tři rozesmáli. Pomalu se vydali po Main Street.

Nepochybně to byli jezdci z Bascinova ranče.

Proti nim šla mladá žena.

Chipps Rafferty, který ještě pořád stál před saloonem, na ni pohlédl. Byla štíhlá a měla bílé, volné šaty.

Znal ji, často ji vídal ve městě.

Vedla na vodítku teriéra.

Chipps ji pozoroval koutkem oka. Náhle teriér začal vrčet.

Bascinovi jezdci se jí postavili do cesty a provokativně se na ni šklebili.

Chipps slyšel, jak řekla: „Pusťte mě, prosím.“

„Proč ten spěch?“ zeptal se nejvyšší z nich.

Teriér vrčel stále víc.

„Nechte mě projít,“ řekla dívka znovu, tentokrát energičtěji.

Okamžik bylo ticho, pak se vysoký kovboj zeptal: „A když to neuděláme, slečno, co pak?“

Chipps Rafferty viděl, že dívka hledí na něho. Krátce nato řekla: „Tam stojí marshal. Prosím, pusťte mě, nebo budu volat o pomoc.“

„Ale?“ řekl kovboj a plácl jednoho ze svých kumpánů po rameni. „Marshal. Slyšeli jste, tam stojí marshal. Hej, to si tedy budeme muset dávat pozor, že ano?“

Ulicí zněl smích a Chipps měl nutkání obrátit se a jít do saloonu. Něco ho však přimělo tam zůstat.

Vysoký jezdec na něho mávl a zvolal: „Hej, marshale, vidíte, co dělám?“

Udělal krok a natáhl ruku k dívce. V následujícím okamžiku zařval a zvedl pravou nohu, na které mu visel teriér. Zakousl se mu pod kožený chránič a prokousl holínku. Visel na kovbojově noze a nemínil se pustit.

Muž se ho zbavil až kopancem.

Pak tasil revolver. „Zatracená bestie!“ procedil mezi zuby.

Dívka vykřikla: „Ne, nestřílejte!“

Jezdec ji odstrčil, natáhl kohoutek a vystřelil na malého psa, který udělal kotrmelec a zůstal ležet.

Chipps ani nevěděl co dělá, rázem byl na druhé straně ulice.

„Sakra, tady se střílet nebude!“ zvolal a chytil kovboje za ruku.

Jezdec na něho udiveně pohlédl. Dívka seběhla na ulici a zvedla psa.

„Zmiz, ty ksindle!“ sykl kovboj a vytrhl se mu. „Vypadni!“

„Řekni to ještě jednou,“ procedil Chipps mezi zuby. Měl hrozný strach. Přesto řekl: „Řekni to ještě jednou! Jsem marshal a jsem tu zákon’“

Kovboj pomalu schoval revolver a pohlédl na své dva přátele, kteří vyčkávali na kraji chodníku. Pak se znovu otočil k Chippsovi.

„Ty jsi tu zákon?“ zeptal se. „Jo? Mám ti říct, co jsi, ty opilče? Jsi hromada hnoje. Nic víc.“

Chipps se rozmáchl a chtěl ho praštit do obličeje. Jezdec úder bez potíží vykryl. Potom ho trefil pěstí do břicha, a když se Chipps sklonil, praštil ho zvedákem do brady. Marshal odletěl na stěnu a pomalu se svezl na zem. Nejasně viděl, jak si kovboj masíruje pěsti. „Tak co, stačí ti to?“ řekl jezdec.

Chipps vrávoravě vstal. Už se však nedostal k tomu, aby kovbojovi tu ránu vrátil. Právě naopak. Byl to nejhorší výprask jeho života. Slyšel jen mumlání, pak kroky a potom už necítil nic než bolest. Kolem byla tma. Převalil se a zvracel. Nato se pomalu posbíral ze země.

Zatnul zuby a promnul si tvář. Sténal a lapal po dechu. Pak se vrávoravě vydal podél stěn domů.

+ + + + +

Opřel se o rám dveří. „Musím mluvit s panem Bascinem,“ vyhrkl.

„Pusť ho dovnitř, Steve,“ řekl Bascin svému předákovi.

Steve Craig ustoupil stranou a pustil Chippse do pokoje.

Bascin, který stál před zrcadlem a uvazoval si kravatu, se otočil a pokrčil nos.

„Snídal jste whisky, marshale?“

Chipps se zády opřel o stěnu. „Vím, jak vypadám,“ řekl.

„A to jste přišel sem?“ zeptal se Bascin.

Chipps Rafferty polkl. „Chtěl jsem, abyste to viděl,“ řekl.

Bascin se k němu obrátil zády a pozoroval ho v zrcadle. „Proč?“ zeptal se klidným hlasem. „Zase až tak mě nezajímáte, marshale.“

Chipps těkal pohledem mezi ním a předákem, který stál u dveří a hleděl na něho.

„Byli to vaši muži, pane Bascine,“ řekl.

„Och,“ zamumlal Bascin. „Střetl jste se s nimi?“

„To přece vidíte.“

Bascin se k němu otočil a vrhl na něho chladný pohled. „To vidím!“

„Vaši lidé nemají úctu před hvězdou.“

Bascin se přátelsky usmál. „Ani já ne.“

„Ale jak mám být marshalem, když mě nikdo neposlouchá?“ vykřikl Chipps Rafferty. „Jak mám dělat svou práci, když mě při tom nepodpoříte?“

Bascin se na něho kamarádsky usmál. „Já přece vím, že jste ochmelka, Chippsi,“ řekl. „Proč se nestaráte jenom o chlast? Teď můžete pít, co hrdlo ráčí. Snad si nechcete hrát na hrdinu, Chippsi?“

Chipps Rafferty na něho pohlédl a přivřel oči.

„Ale já jsem přece marshal,“ řekl. „Musím…“

„Opravdu?“ zeptal se Bascin a výraz v jeho obličeji se zcela změnil. „Musíte?“ Udělal krok k němu a chytil ho za límec košile. „Teď poslouchejte, Chippsi,“ řekl. „Ujasníme si to rovnou, příteli. Fort Collins patří mně. Já jsem tu pán. Platím vám kořalku a za to od vás očekávám, že mi nebudete dělat těžkosti. Jinak můžete dopadnout jako Warner. To, co já nebo moji muži děláme ve městě, je naše věc. Držte se zpátky. Jestli mi ještě jednou budete dělat těžkosti, Chippsi, postarám se o to, aby to bylo naposledy.“

Chipps Rafferty tam stál jako zkamenělý.

„Ne,“ řekl. „Ne, ne! Jste přece – můj přítel.“

„Platím vám whisky,“ řekl Bascin. „To vám nestačí?“

Bascinův předák Craig vytáhl hodinky a pohlédl na ně.

„Je čas, pane Bascine,“ řekl.

„Hned, Steve,“ řekl Bascin. Pustil Raffertyho a odstoupil.

„A ještě něco,“ řekl, přičemž ho nespouštěl z očí. „Dej ruce pryč od Brett Sterlingové. Říkám ti to jen pro případ, že by se chtěla spustit s opilcem.“

Chipps se ještě stále opíral o stěnu a ztěžka oddechoval. Byl celý bledý.

Potom tiše a chladně řekl: „Takže přece! Takže přece!“ Nato na Bascina vykřikl: „Vy vůbec nejste můj přítel. Ne, chcete jen zneužít mé poctivé jméno.“

Bascin na něho znechuceně pohlédl…

Craig řekl: „Je čas, pane Bascine.“

„Ano, Steve, už jdu.“

Chipps slyšel kroky, když odcházeli, načež se zavřely dveře.

Byl sám.

Vyvrávoral ven, sešel po schodech dolů a vyšel na ulici. Na chodnících bylo jen pár lidí.

Cítil silné nutkání po whisky, měl chuť se opít. Už nechtěl přemýšlet…

Jsou lidi, pomyslel si, kteří všechno, co udělají, udělají špatně. Kéž bych tak jednou mohl říct, že to, co jsem udělal, za něco stálo.

Nejprve se však chtěl opít. Chtěl svou hořkost utopit v alkoholu.

Rozrazil lítací dveře saloonu a vešel dovnitř. Byl tam příjemný chládek a znovu si uvědomil, jak ho všechno bolí.

Pak spatřil ženu, s níž se předtím bavil. Ještě pořád seděla u stolu v rohu a vykládala si pasiáns.

Brett Sterlingová odložila karty. „Co je vám, marshale?“ zeptala se.

Chipps uhnul jejímu pohledu.

„Neříkejte mi marshale,“ tiše odvětil.

„Kdo vás tak zřídil?“

Hleděl na stůl. „Přátelé.“

„Předtím jsem viděla Lee…“ Zmlkla a opravila se. „Předtím jsem viděla Bascina, jak odjíždí.“ Tázavě pozvedla obočí. „To byl on?“

Chipps zavrtěl hlavou. „Jeho jezdci,“ řekl jako by omluvně. „Byli tři.“

„To jste nešel za Bascinem?“ zeptala se, napůl zvědavě, napůl soucitně.

„Ano.“

„A?“

„No – vysvětlil mi, co jsem: troska.“

„A teď jste se sem přišel opít, že ano?“

Uhnul jejímu pohledu.

„Ano,“ řekl.

Vstala a kývla na barmana. „Neopijete se,“ řekla a znělo to jako příkaz. Když spatřila jeho tázavý pohled, dodala: „O to už se postarám. Jenom žádný strach, můj milý. Vezmeme whisky a vyčistíme vám tvář a vydezinfikujeme rány. Aspoň na to je alkohol dobrý.“

Chipps se cítil příliš slabý na to, aby jí mohl odporovat. Slyšel, jak tiše hovoří s barmanem. Když se muž vzdálil, řekla: „Teď si svlečte košili. George přinese horkou vodu a nějaké ručníky. Musíme z vás znovu udělat člověka.“

„Mně už je všechno jedno,“ řekl, ale svlékl se.

Barman přinesl mísu s horkou vodou a ručníky.

Unavený a rozbitý Chipps se posadil na židli a nechal se ošetřovat. Doteky něžných, šikovných rukou mu dělaly dobře.

Cítil, jak mu Brett utírá tvář, která byla poseta šrámy a modřinami, ručníkem namočeným ve whisky. Pálila jako oheň a po tvářích mu tekly slzy. Zároveň však cítil i blahodárné teplo.

„Proč to všechno pro mě děláte?“ zeptal se.

„Protože potřebujete pomoc,“ odpověděla.

„Jste hodná. Každý druhý by mě raději nechal chcípnout, než by si o mě špinil prsty.“

„To se jim ani moc nedivím. Potřeboval byste koupel,“ tiše řekla.

„Okoupu se, když chcete,“ unaveně řekl. „Chcete?“

„Pro mě za mě si můžete chodit i takto, když se vám to zamlouvá,“ odpověděla a cosi v jejím hlasu se změnilo. Chipps to cítil a bezděky se uzavřel sám do sebe –jako pes, do kterého někdo kopl.

Tu uslyšel její hlas: „Co teď budete dělat, marshale?“

Chipps cítil, jak se lehce dotkla jeho tváře.

„To nevím,“ řekl.

„To jste nikdy nepomyslel na to, že byste mohl vzít kolt a jít hájit svou čest?“

„Čest?“ Chipps se zachmuřil. „Čest a mýdlo jsou pro mě luxus. Jsem příliš chudý na to, abych si to mohl dovolit.“

„Tomu nevěřím,“ řekla, obešla stůl a posadila se naproti něho. Přišel barman, vzal mísu a ručníky a odnesl je. „Spíš si myslím,“ dodala Brett, „že jste prostě příliš zbabělý na to, abyste v této hře vytáhl novou kartu. Příliš jste si zvykl se vzdávat, když někdo jiný předstírá, že má víc než vy, takže vás ani nenapadne, že možná máte lepší karty – a tak ani nevíte, že ostatní mají jenom dvě sedmy, zatímco vy držíte v ruce royal flush. Proč se ani jednou nepodíváte do karet?“

Chipps polkl. „Možná,“ řekl, Jsem příliš často zažil, že lidi, kteří mají royal flush, rychle přijdou o život.“

Brett Sterrlingová zavrtěla hlavou a pohlédla na něho: „Schováváte se, před něčím se schováváte,“ řekla. „A schovat se můžete jen za whisky. To je začátek všeho. Proč nepřestanete pít?“

„Proč bych měl?“ ironicky se zeptal.

„Protože opilec je člověk, který si zaslouží pohrdání.“

„Toho jsem si všiml. A ještě větší pohrdání si zaslouží ten, komu whisky platí Lee Bascin.“

„A přesto proti tomu nic neuděláte?“ zeptala se.

Chipps se hořce usmál. „Co bych měl udělat? Vzít vidle a probodnout ho?“

Brett se opřela o opěradlo. „Nehrajete svou roli dobře,“ řekla. „Vy nejste opilec. Jenom se skrýváte za tu masku. Máte strach, že by někdo mohl vidět, jaký jste ve skutečnosti. Ale dobrá…“ Vykasala si sukni. Chipps viděl její dlouhou, hezkou, sametově se lesknoucí nohu. Sáhla si za podvazek a pak sukni zase pustila. V ruce držela brokátový váček. Rozvázala ho a vysypala na stůl jeho obsah. Chipps viděl, že to jsou zlaté dvacetidolarové mince. Brett tři z nich vzala a posunula je přes stůl k němu.

„Proč?“ zeptal se chraplavým hlasem.

„Kupte si za to kolt,“ řekla. „A…,“ koktala, „…vyšívané rukavice.“

Chipps cítil, jak se mu rozechvěla brada, a zatnul zuby tak, že to zaskřípalo. Poskakoval mu ohryzek.

„Proč to všechno jen děláte?“ zeptal se. „Proč investujete peníze do opilce? Zklamu vás a…“

Praštila dlaní do stolu tak, že se otřásl. „Poslouchejte,“ řekla. „Jste muž nebo bábovka? Alkohol vám na kráse zrovna nepřidal, ale… cítím, že se to zase může zlepšit. Neptejte se mě, proč to dělám! Sama to nevím.“ Náhle se jí zaleskly oči a vykřikla na něho: „Vezměte si ty peníze! Už se na ně nechci dívat.“

„Smím… se vrátit?“ tiše se zeptal Chipps.

Hleděla za něho. „Až na dvacet yardů trefíte srdce v esu.“

Chipps vzal mince, strčil si je do kapsy, vstal a mlčky odešel.

Brett strnule seděla u stolu a hleděla za ním. Když odešel, obrátila se k barmanovi.

„Myslím, že Fort Collins má nového marshala,“ řekla klidným hlasem.

+ + + + +

Zamyšlený Chipps přešel ulici. Ruce měl v kapsách a rozhlížel se po zemi. V pravé kapse se prsty dotýkal tří tvrdých, velkých mincí. Náhle se vedle něho objevil kluk, který měl rovněž ruce v kapsách. Šel vedle něho a hleděl na něho.

Chipps se zastavil a pohlédl na toho hocha, kterému mohlo být tak sedm let.

„No,“ řekl, „copak, texaský rangere?“

Klukovi se rozzářily oči, načež kývl na ulici.

„Vy jste nový marshal?“ řekl. „V úřadovně je člověk, který s vámi chce mluvit.“

Chipps pohlédl na ulici a před marshalovou úřadovnou, což byla budova z nepálených cihel, uviděl velkého, tmavého koně, který jakoby spal.

„Díky, texaský rangere,“ řekl a vydal se k úřadovně.

Když otevřel dveře, muž se otočil. Prohlížel si stojan s puškami. Lučíky spouští byl protažený řetěz, který byl zamčený visacím zámkem.

Chipps zůstal stát u dveří a prohlížel si ho. Neměl tvář ani postavu prostého kovboje a ani takové držení těla. Byl zhruba tak vysoký jako Chipps, jenom mnohem hubenější. Jeho tváře byly poněkud propadlé, nos připomínal zobák dravého ptáka. Opálenou tvář zdobil černý knírek. Měl na sobě tmavý, takřka městský oděv a lesknoucí se jezdecké holínky, které mu sahaly po kolena. Byly čerstvě vyleštěné.

Chipps viděl, že pod šosy kabátu má dva kolty.

„Och, dobrý den!“ řekl muž a přátelsky se usmál. „Vy jste marshal Fort Collins? Jsem rád, že vás poznávám. Jmenuju se Quade, Earl Quade.“

Chipps Rafferty cítil, jak se mu stáhl žaludek, když slyšel to jméno.

„Neznám vás,“ řekl nepřirozeným hlasem.

„Och, jak politováníhodné,“ řekl muž. „Jedu od pana Bascina.“

„No a?“

„Nu, marshale,, měl byste mě zavázat přísahou.“

„Co?“ Chipps přivřel oči.

„Jsem váš nový zástupce,“ zdvořile odpověděl Quade, který se ještě stále usmíval.

Chipps zatnul pěsti. „Svého zástupce si vyberu sám,“ řekl.

„Jsem stejného mínění, marshale,“ přisvědčil Quade. „Obávám se ale, že pan Bascin má velký zájem na tom, abych vám, řekněme – pomáhal.“

Chipps se kousl do rtu. „Jinými slovy sem Bascin chce nasadit špicla,“ řekl.

Quade byl náhle bledý.

„Máte velmi bystrý úsudek, marshale,“ řekl. „Ale máte naprostou pravdu. Proč bychom nehráli s vyloženými kartami? Můžeme si rozdělit práci. Vy budete nosit hvězdu a já budu dávat rozkazy. Budete dělat to, co vám řeknu.“

Rozhlédl se po úřadovně a znovu se otočil k Chippsu Raffertymu.

„Nechcete mě zavázat přísahou? Ale máte pravdu, není to nutné. Stejně jsem si už hvězdu připnul sám.“

Odhrnul kabát a ukázal Chippsovi hvězdu, kterou měl na vestě. Zároveň mu, ať už to chtěl či nikoli, ukázal oba těžké revolvery, které nosil na bocích. Modročerné pažby zdobené slonovinou trčely dopředu.

Quade znovu cípy kabátu pustil. „Bydlím v hotelu Colorado,“ řekl. „Když mě budete potřebovat, víte, kde jsem.“

Chipps hleděl na podlahu. Pak se otočil a rychle opustil úřadovnu.

Zatímco kráčel přes ulici, hlavou se mu honily myšlenky. Před lety by neváhal jednat, to bylo tenkrát, když ještě…

Vzpomínka na minulost mu způsobila takovou bolest, že pár vteřin – když si myslel, že ho nikdo nevidí – stál a bušil se pěstmi do čela. Pak šel dál, tak rychle, jak to jen šlo. Obchod zel prázdnotou, jen za pultem stál prodavač, který si četl noviny. Vzhlédl a užasl.

„Chci koupit dva kolty,“ vyhrkl. „Máte nějaké staré, zastřílené zbraně?“

„Vy chcete koupit revolvery?“ zeptal se muž za stolem a povytáhl si zelený kšilt.

Chipps Rafferty přikývl. „A pušku,“ dodal. Těkal pohledem mezi zbraněmi ve skříni. Natáhl ruku a ukázal na jednu z nich.

„Dejte mi brokovnici. Tu s krátkou hlavní.“

„Ta má ale hrozný rozptyl.“

„Právě proto.“

+ + + + +

V pustině nebylo ani živáčka.

Chipps zastavil koně, kterého si půjčil – vysokého, bílého cayusa s širokou hrudí a hnědýma zadníma nohama – na okraji doliny, kterou si vybral. Už to bylo dlouho, co tam byl naposledy. Přesně to už nevěděl. Právě tady končilo předhůří Front Range.

Nabil obě zbraně, dal je do pouzder a našel velký, kulatý valoun. Přišel ke svalenému stromu a položil na něj kámen tak, že byl dobře viditelný. Zmocnil se ho zvláštní pocit, který se podobal horečce.

Pomalu kráčel od kmene, pět, deset, patnáct, dvacet kroků.

Potom se otočil a přivřel oči, aby lépe viděl. Sklonil ruce a otřel si dlaně o kalhoty. Nervózně si olízl rty.

Dvacet yardů! A kámen byl asi dvacetkrát větší než srdce na esu.

Trhl rukama k pažbám koltů a vytáhl těžké zbraně. Zjistil, že je nešikovný, ale to přece dobře věděl. Ztratil rychlost. Byl tak pomalý, že by ho porazilo každé dítě. Zatnul zuby, natáhl kohoutky pětačtyřicítek, zvedl je do výše hrudi a zmáčkl spouště. Snažil se mířit přesně, dával si načas a přesto netrefil ani kmen. Viděl jen, jak na svahu vytryskla zemina, to bylo všechno…

Slunce už se pomalu sklánělo k obzoru a vedle něho se leskla hromádka nábojnic.

Snažil se propracovat ke své někdejší rychlosti, ale nešlo to. A čím více se snažil, tím byl pomalejší a nejistější. Někdy dokonce ukazováčkem minul lučík spouště a sáhl do prázdna. Předsevzal si, že si nechá lučíky spouští upilovat.

Když slunce začalo zacházet za Long Peak a jeho štít zalila rudá zář, již dokázal trefit každou ranou.

+ + + + +

Už byla noc, když dorazil do Fort Collins. Již z dálky viděl ve tmě světla domů. Pomalu přijel do města, odvedl koně do nájemní stáje a s brokovnicí pod paží se vydal po ulici. V úřadovně nikdo nebyl, vedle rozsvícené petrolejky na psacím stole však ležel papír.

Stálo na něm: Quade.

Chipps postavil brokovnici do stojanu na pušky a posadil se na nepohodlnou, dřevěnou židli za psacím stolem. Natáhl si nohy, zmačkal papír a odhodil jej. Byl unavený a nejraději by šel spát. Nemusel spát ve vězeňské cele, jak se obával. Ještě mu zbyly nějaké peníze z toho, co mu dala Brett Sterlingová, a tak si mohl pronajmout pokoj v hotelu, najíst se v saloonu, nechat se oholit, okoupat se a koupit si nové boty. Hlavně si však koupil náboje, spoustu nábojů. Náboje do pětačtyřicítky a do dvouhlavňové brokovnice.

Stáhl knot petrolejky a plamínek zhasl. Pak vstal, vzal pomačkaný starý klobouk a šel ven. Před saloonem zůstal stát a nad lítacími dveřmi pohlédl dovnitř.

V saloonu bylo rušno. U některých stolů se hrál poker a faro. Ruleta, kterou marshal Warner zakázal, se opět vrtěla a kulička v ní rachotila. Pult byl obležený kovboji, kteří seděli i u stolů. Chipps viděl vysoké účesy dívek zdobené pery, jaké mívali i cirkusoví koně.

Nemusel dlouho hledat a spatřil Brett Sterlingovou. Stála na kraji barového pultu a bavila se se dvěma kovboji z Bascinova ranče. Musela vycítit jeho pohled, protože vzhlédla a spatřila ho. Všiml si, že má v očích strach.

Rychle se rozhlédla po saloonu, jako by někoho hledala, a pak se jí ve tváři objevil trpký úsměv. Oba kovbojové se rovněž otočili. Uviděli ho a jeden něco řekl k Brett. Chipps viděl, jak zavrtěla hlavou.

Kovbojové na něho ještě chvíli hleděli. Potom se mezi stoly vydali k ruletě, aniž by si ho dál všímali.

Chipps viděl, jak Brett kráčí ke stolku v rohu, který byl zatím volný. Prošel mezi křídly lítacích dveří a zamířil k ní.

Ani ho nenechala promluvit. „Byl tu Quade. Bascin ho sem poslal, aby mě hlídal.“

„Aha?“ Chipps položil ruce na pažby revolverů.

Brett Sterlingová zavrtěla hlavou. „To ne,“ řekla. „To ne. Nechci vás urazit, marshale. Ale jste si jistý, že jste rychlejší než Quade?“

Chipps se hořce usmál. „Ne, pravděpodobně ne,“ řekl. „Máte pravdu.“

„Proč jste vůbec přišel?“ zeptala se, aniž by odtrhla zrak od dveří. „Věděl jste přece, že Quade je tady…“

„Samozřejmě, ale netušil jsem, že Quade je tady hlavně proto, aby vás hlídal, Brett.“

„Nejen mě,“ rychle dodala. „I vás.“

„No dobře, takže i mě,“ pomalu řekl. „Ale proč vás? Co s vámi má Bascin společného?“

Nepodívala se na něho. „To je dlouhá historie,“ vyhýbavě odpověděla.

„Asi si na vás dělá nárok,“ odvětil Chipps hlasem, který mu samotnému zněl cize. „Earl Quade ho musí stát spoustu peněz. Ty mu určitě neplatí jen tak pro nic za nic.“

Ve tváři se jí objevila bolest. „Nechcete raději zase jít?“

Chipps na ni pohlédl a sevřel rty – načež po chvíli řekl: „Přišel jsem sem v naději, že se s vámi pobavím. Proč jste ke mně tak odmítavá? Dnes v poledne jste mi pomohla a teď…“

„Copak nechápete, jak by to mohlo být nebezpečné, kdyby nás tu Quade viděl?“ zeptala se.

„Proč?“

„Protože je schopný vás zabít. Vy nevíte, jaký dostal od Lee – chci říct od Bascina úkol.“

„Pokud mě chce oddělat, pak k tomu mám co říct,“ odvětil.

„Quade je pistolník.“

„Já ho neznám.“

„Poslouchejte,“ řekla a v její tváři se objevil výraz zoufalství. „Jestli chcete, můžeme se setkat někde jinde nebo…“

Chipps dlaněmi sevřel opasek.

„Proč se tak bojíte?“ zeptal se. „Vám se přece nemůže nic stát.“

Hleděla na něho jako na dítě, které něčemu nechce rozumět.

„Mně ne,“ řekla. „Ale vám ano. Mám strach o vás, Chippsi.“

Pohlédl na ni a měl pocit, že to je to nejdůležitější, co kdy slyšel.

Hledal slova. „Brett,“ začal. „Já…“

Dál se nedostal.

Viděl, jak náhle pohlédla za něho a jak vytřeštila oči. Cosi tiše mumlala.

Chippse polil studený pot.

„Quade?“ zeptal se.

Brett vyděšeně přikývla.

Chipps se pomalu otočil. Viděl, že Quade stojí ve dveřích. Hleděl na ně.

Potom si všiml, že rozhovory v saloonu utichly. Přítomní těkali pohledy mezi nimi. Ještě chvíli rachotila kulička v ruletě, potom se rozhostilo naprosté ticho.

Quade ještě chvíli stál vedle dveří a pak se pomalu vydal místností.

Úsměv na jeho tváři působil mrazivě.

„Tady jste, marshale,“ nahlas řekl. „Všude jsem vás hledal. Přišel čas na obchůzku města.“

„To, kdy půjdu na obchůzku, je moje věc,“ odvětil Chipps Rafferty.

Quade stál deset yardů od něho, byl přikrčený a ruce měl svěšené.

„Bude lepší, když půjdete teď, marshale,“ řekl a zdůraznil při tom poslední slovo.

Chipps zostražitěl. Cítil nebezpečí. Viděl, jak Quade posunul lokty za šosy kabátu. Působilo to jako neúmyslný pohyb, díky tomu se však jeho dlaně dostaly do blízkosti slonovinových pažeb.

Chipps náhle cítil nebezpečí tak silně, jako už roky ne. Opilcům nebezpečí, že budou zastřeleni, nehrozí. Neuvědomoval si však, že s pocitem nebezpečí se v něm zároveň probudil i pocit, že je muž a že je ještě stále naživu. Náhle dostal strach. Jeho vnitřní hlas mu říkal: Hodilo by se mu, kdybys teď sáhl po koltu. Jenom na to čeká, protože ví, že ho nemůžeš porazit. Ale když se jen dotkneš koltu, zastřelí tě.

Polkl. Strach! Věděl, co je to strach. A za ním stála Brett.

Potom stál venku. Cítil svěží noční vítr. Zevnitř se ozývaly vysoké hlasy několika dívek, smály se. Náhle se ho zmocnila utkvělá představa, že tam vevnitř stojí Brett Sterlingová a směje se mu…

+ + + + +

Brett rychle odešla, když se přítomní začali smát. Pozorovala Chippse z boku a viděla, co se v něm děje. Smích kovbojů a dívek ji pronásledoval v krátké, úzké chodbě za závěsem, která vedla k pokojům dívek. Zavřela za sebou dveře a posadila se k toaletnímu stolku. V tom okamžiku uviděla, jak se za jejími zády otevřely dveře. V zrcadle spatřila Quadeovu tvář pod černým kloboukem se stříbrnou stužkou.

„Myslel jsem si, že vás tu najdu,“ řekl. „Smím dál?“ Aniž by počkal na odpověď, vešel dovnitř, sundal si klobouk a posadil se na kraj její postele.

„Víte,“ řekl s úsměvem, „když mi Bascin pověděl, kdo jste, myslel jsem si, že jste obyčejná tanečnice. Ale když jsem vás viděl…“

Odmlčel se, když vstala a přistoupila ke skříni. Otevřela ji, vzala z ní plášť a přehodila si jej přes ramena, načež se vrátila k zrcadlu, sundala diadém z bižuterie a per a hodila ho na stůl. Rozpustily se jí vlasy.

Quade pomalu vstal. „Snad nechcete odejít kvůli mně?“ zeptal se.

„Můžete být klidný, pane Quade,“ řekla, aniž by na něho pohlédla. „Vaše přítomnost mě ani v nejmenším neruší.“

„Díky.“

„… vůbec vás nevnímám. Je mi jedno, kde jste.“

Quadeova tvář se poněkud změnila. „Obávám se, že jsme si špatně rozuměli,“ řekl. „Připadá mi to, že s panem Bascinem nevycházíte příliš dobře. Není sice mým stylem vnucovat se jako náhrada, ale možná bychom byli dobří přátelé. Co myslíte?“

Brett rychle trhla hlavou.

„Proč si o tom nepromluvíte s Bascinem?“ ironicky se zeptala.

Quadeovi cuklo ve tváři, načež se usmál.

„Obávám se, že by pro to neměl porozumění,“ řekl. „Je a zůstane jen honákem krav. Vy jste něco lepšího a potřebujete něco lepšího.“

„Například vás, to jste chtěl říct, že?“

„Například…“

„Nemyslím,“ řekla, „že Lee pro to bude mít velké pochopení, až se o tomto rozhovoru dozví.“

„A já si zase nemyslím, že se o něm dozví,“ odvětil Quade.

„Proč ne?“ Pozvedla obočí.

„Protože by to byla škoda, kdyby se tomu – Raffertymu něco stalo.“

„To vám nevěřím,“ řekla Brett.

„Pročpak ne?“ zeptal se jí Quade a s úsměvem k ní přistoupil.

„Protože bych vás za to oddělala.“

Odhrnula si plášť a zvedla pravou ruku, v níž držela malý, perletí a stříbrem zdobený, velkorážní derringer. Palcem natáhla oba kohoutky a namířila Quadeovi na hruď. Na tu vzdálenost, dva yardy, by výstřel z této zbraně byl nebezpečnější než výstřel z velkého revolveru.

Quade se přinutil k úsměvu. „Co teď?“ zeptal se.

„Chci se s vámi dohodnout. Necháte Raffertyho na pokoji a já vám nic neudělám.“

Quade se uklonil. „Má úcta,“ řekl. „Ještě jsem se nesetkal s ženou, která by se tak odvážně zasazovala za nějakého muže. Ale – když na to nepřistoupím?“

„Pak už nebudete moct klidně spát,“ řekla.

„To nechápu…“

„Muž si muže dovolit hrdost,“ řekla. „Já jsem jen žena a pracuji v saloonu. Klidně bych vás střelila do zad.“

Quade na ni vrhl zkoumavý pohled. „Asi to myslíte vážně,“ řekl.

„Velmi vážně.“

„Hm…“

„A vaše odpověď, Quade?“

Quade na ni dlouze hleděl a v jeho očích nebyly žádné emoce. Brett měla pocit, že hledí na dva kousky křišťálu.

Potom Quade pomalu přikývl. „Dobrá,“ řekl. „Uvidíme…“ Otočil se, opustil místnost a zavřel za sebou dveře.

Brett pomalu sklonila derringer. Celá se chvěla.

+ + + + +

Ve slabém světle jediné petrolejové lampy v marshalově úřadovně působila místnost se žlutými zdmi pochmurně. Chipps seděl za psacím stolem, když Brett vešla dovnitř. V ruce držel plnou sklenici. Láhev stála na zemi vedle jeho židle.

„Co ještě chcete?“ zeptal se. Jeho hlas zněl nepřítomně a jízlivě. „Chcete vidět, jak vypadá poražený bojovník.“

Brett za sebou zavřela. „Přestaňte se litovat. I zpustlý opilec je pořád lepší než muž, který se utápí v sebelítosti.“

Chipps se napil. „Konec!“ řekl. „Vidíte muže, který to nedokázal.“

„Co?“ řekla. „Co nedokázal?“

„Potlačit strach,“ řekl Chipps Rafferty. „Nevšimla jste si, že jsem měl strach.“

„I já jsem měla strach,“ odvětila.

Chipps se znovu napil. „Proč? Vám se přece nemůže nic stát.“

„Měla jsem strach, že se něco stane vám,“ řekla a on jí viděl na očích, že to je pravda. „Teď přestaňte pít. Tím to nezlepšíte.“

Svéhlavě zavrtěl hlavou.

„To vám nevěřím,“ řekl. „Neříkejte, že jste o mě měla strach. Po mně by přece neštěkl ani pes.“

„To není pravda,“ pokusila se mu pomoct. „Hodně lidí vás má rádo.“

„Opilce? Opravdu?“ S úsměvem zavrtěl hlavou. „Vás by zarmoutilo, kdybych to koupil? Skutečně?“

„Možná,“ hlesla.

Pohlédl na ni.

Sklonila hlavu a zahleděla se na své ruce. „Ano – myslím, že ano. Zarmoutilo by mě to.“

Chipps Rafferty se slabě usmál, zavrtěl hlavou a řekl:“Díky, Brett. Jste milé děvče.“

Usmála se, aniž by na něho pohlédla. „Už je to dlouho, co mi to řekl někdo, z jehož úst to zní tak upřímně.“

„Opravdu,“ řekl. „Mám vás rád, Brett.“

„Něco takového se dívkám, jako jsem já, neříká,“ odtušila.

„Vy nejste obyčejné děvče ze saloonu,“ řekl. „Opravdu. Můžete být lepší. Ještě jsem vás neviděl, že byste šla s kovboji nahoru. Proč?“

„Možná jenom proto, že to nechce Lee,“ tiše řekla.

„Myslel jsem si, že si na vás činí nárok.“

„Nemá na mě žádný nárok. Myslí si, že ho má,“ řekla a znělo to energicky a vzdorně.

„Nemůžete s tím přestat?“ zeptal se.

„Až vy přestanete s pitím,“ odpověděla.

Chipps na ni zkoumavě pohlédl a vůbec poprvé viděl její tvář takovou, jaká ve skutečnosti byla.

Obrátil sklenici a vylil brandy na podlahu. „Já můžu přestat,“ řekl.

„To byla jen jedna sklenice!“

Sáhl po láhvi, otočil ji a vylil ji na podlahu. Okamžitě se tam začal linout pach alkoholu.

Pohlédl na ni. „A toto?“ zeptal se.

„To byla jen jedna láhev – jedna z mnoha.“

Přikývl a prohlížel si láhev. Potěžkal ji v dlani a pak jí mrštil o zeď. Sklo zařinčelo. Opřel se o stůl a skryl si tvář do dlaní.

„Já vím,“ přidušeně řekl. „Mohl bych vylít tisíc láhví a vždycky bych našel další. Kdybych – kdybych jenom neměl takový strach, Brett.“

Neviděl ji, slyšel však její hluboký, poněkud chraplavý hlas, když řekla: „Chce to hodně odvahy přiznat strach.“

„Já nemám žádnou odvahu,“ trpce řekl. „Mám jenom strach, hrozný strach. Bojím se – a když se bojím, vždycky se zase vrátím k láhvi. Brett, já už nemám odvahu. Mám strach, že mě zabijí, a vím že ten strach nedokážu ovládnout.“

Sklonila se k němu a stáhla mu dlaně ze tváře. „Můžete svůj strach ovládnout,“ řekla. „Jednou s tím musíte začít. Nesmíte pořád jenom utíkat. Musíte se bránit. Máte revolvery a pušku. Vezměte je a běžte ven. Uvidíte, že ještě stále můžete bojovat a vítězit. A když to uvidíte, přestanete mít strach.“

„Já už neumím střílet,“ procedil mezi zuby.

„To zvládnete,“ řekla. „Kdysi jste to uměl. Vždycky jste nebyl opilec. Čím jste byl, Chippsi?“

Chipps Rafferty hleděl do mihotajícího se, čadivého plamene petrolejky. Měl zatnuté pěsti a stáhnuté hrdlo. Celou dobu se bál, že se ho na to někdo zeptá. Sevřelo se mu hrdlo.

Brett ho chytila za ramena. Měla tvář těsně před ním.

„Co se tenkrát stalo?“ Cosi ji přimělo položit tu otázku, přestože nechápala její smysl.

Chipps otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, ale trvalo to téměř minutu, než byl schopen slova.

„Viděl jsem, jak – jak ho zastřelili,“ zamumlal. „Já – já jsem to viděl.“

Odtrhl zrak z petrolejové lampy a pohlédl na ni. „Byl to můj nejlepší přítel,“ řekl. „V Utahu jsme zastavili a vyloupili jeden dostavník. Nechtěl to udělat. Celou dobu tvrdil, že z toho má takový zvláštní pocit. Nevěděli jsme, že to je past. Ten dostavník jsme zastavili jižně od kaňonu Bryce. Jenže nebyl sám. Asi pět set yardů za ním jel tucet jezdců. Když jsme je spatřili, už bylo pozdě.

Měli jsme jedinou možnost útěku – kaňon Bryce. Neznali jsme tu oblast. Všechno je tam rudé, všude samá propast a skála. Nechali jsme koně stát a začali jsme lézt po skalní stěně. Ostřelovali nás. Vzpomínám si, že jsme potom leželi za jedním skalním výčnělkem a já viděl úzké koryto, které vedlo nahoru. Bylo v něm místo jenom pro jednoho. Vůbec poprvé v životě jsem dostal hrozný strach. Kolem hvízdaly kulky. Odrážely se od skály, za kterou jsme leželi. Řekl jsem Johnnymu, že se musíme rozdělit. „Pokus se lézt dál, já tě budu krýt,“ řekl jsem. O skalním žlabu jsem mu nepověděl. Zkusil to, i když neměl šanci. Dostali ho, když uběhl dvacet yardů, a já viděl, jak sletěl ze skály. Slyšel jsem jeho křik, když jsem lezl korytem. Možná by to zvládl, kdybych ho kryl, jenže jsem to neudělal. Plazil jsem se žlabem tak rychle, jak to jen šlo, a nepomohl jsem mu.“

Zarazil se, pohlédl na ni a sklonil hlavu. Potom pokračoval. „Dostal jsem se nahoru a celou dobu jsem slyšel, jak Johnny křičí. Pak jsem ležel na vrcholu skalní plošiny, hleděl jsem dolů a viděl jsem, jak tam leží v rudém písku. Ležel na zádech a řval. Slyším to ještě teď. „Chippsi! Chippsi, ty zbabělý pse! Ty grázle!“ Pořád řval a já ležel v korytě a kousal se do pěstí…“

Pohlédla na jeho ruce a uviděla široké jizvy na kloubech prstů – světlé, téměř bílé jizvy na snědé kůži.

„Nehýbal jsem se,“ dodal. „Po chvíli jsem viděl, jak vyšli zpoza skal a vydali se k němu. Ještě stále jsem mohl střílet, ale neudělal jsem to, ze strachu, že bych se prozradil. Kráčeli se zbraněmi v rukou k Johnnymu. Jeden z nich měl marshalskou hvězdu. Johnny je asi musel slyšet, protože jsem viděl, jak se převalil a vzal revolver, který mu předtím vypadl z ruky. Nedali mu sebemenší šanci. Ještě než to mohl zmáčknout, koupil pět nebo šest kulek. Viděl jsem, jak sebou trhl a svalil se na zem. Potom ležel v písku – s rozhozenýma rukama a oni stáli okolo něho. Vyskočil jsem a utíkal po plošině. Pronásledovali mě až do setmění. Pak jsem musel omdlít, protože už si na nic nevzpomínám. Našel mě jeden obchodník. Vykurýroval mě a řekl mi, že jsem měl úpal a že jsem sebou házel, když se mě dotkl.“

Odmlčel se a poklesla mu ramena. „Povězte mi to, Brett,“ tiše dodal. „Co může dělat člověk, který má za sebou něco takového? Poznal jsem strach a už jsem se ho nezbavil. Dnes se vrátil, když jsem stál před Quadem. Když mám strach, pomůže mi…“

„Whisky?“

„Ano.“

„Pomůže, ale nevyléčí.“

„Já vím,“ řekl bez známky naděje v hlase.

„Pomoct vám může jen jedno, Chippsi. Vy sám.“

„Ne.“

„Ale ano, dokážete to, jen když budete chtít.“

„Bylo by lepší, kdybych se do Fort Collins nikdy nedostal.“

Rychle zavrtěla hlavou. „Pro mě to bylo dobře, že jste do Fort Collins přijel,“ řekla. „Potřebuju pomoc a pomoct mi můžete jen vy.“

„Pomoct?“ Trpce se zasmál.

„Ano, proti Bascinovi.“

Zavrtěl hlavou.

„Nemá zábrany…“

„To je možné…“

„Odstraní každého, kdo mu stojí v cestě, tak jako to udělal s vaším předchůdcem Warnerem. Nebo věříte té jeho báchorce o zlodějích dobytka? Říkám vám, Chippsi, že Warnera nechal zavraždit Bascin, protože mu stál v cestě. Warner stál na straně osadníků. Bascin má jen jediné přání, chce se zbavit osadníků, protože chce jejich půdu. Nemá zábrany. To, co chce, si vezme. Někdo se mu musí postavit.“

„A s tím jdete za opilcem?“

„Ne, s tím jdu za marshalem Fort Collins.“

+ + + + +

Když Brett dorazila do saloonu, zel prázdnotou. Pomalu přišla k baru a postavila se naproti barmanovi.

„Dej mi whisky, Georgi,“ řekla.

Barman před ni postavil láhev a sklenici a, aniž by zvedl hlavu, řekl: „Bylas uRaffertyho,že?“

„Jak to víš?“ zeptala se.

„Je ti to vidět na očích.“

Usmála se, zatímco si nalévala whisky. „Už jsem si myslela, že i ty mě špehuješ.“

„Mám na starosti něco jiného,“ řekl barman, strčil peníze do váčku a vrátil jí drobné. Pak se k ní naklonil přes pult a řekl: „Poslouchej, Brett, ten chlápek se k tobě nehodí.“

„Kdo?“ zeptala se. „Ty?“

„Hraješ před ním divadlo,“ řekl barman, jako by její otázce vůbec nerozuměl.

„Myslíš?“

„Nemůže to být jinak. Něco mu předstíráš.“

Brett na něho pochybovačně pohlédla. „Víš, že dřív byl s koltem rychlejší než Quade?“

„To ti řekl Rafferty? To musel být namol.“

„Ty ho nemáš rád, že?“

„Ne.“

„Na čí straně vlastně stojíš, Georgi? Na Bascinově?“

„Na tvé.“

„Děkuji! Děkuji mnohokrát…“

„Víš, jak to myslím?“

„Díky, už jsem si dnes jednu přednášku vyslechla.“

„Co – Rafferty?“

„Ne, Quade.“

Barman se usmál. „To mu nemůžu mít za zlé. Ale neměl by ho při tom přichytit Bascin.“ Pak, vážněji, dodal: „Ale ty víš, jak jsem to myslel. Dobří přátelé, kteří uvažují poctivě, jsou vzácní. Proto ti radím, abys od Raffertyho dala ruce pryč. Bascin ho jinak nechá oddělat jako…“

„Jako Warnera,“ dokončila větu.

Barman zbledl a ohlédl se. „Ne tak nahlas,“ řekl. „Zbláznila ses?“ Potom mu hlavou bleskla jedna myšlenka a řekl: „Brett, proboha – co pro tebe vlastně ten Rafferty znamená?“

Unaveně se usmála. „Do toho ti nic není, Georgei. Díky za whisky! Jdu spát.“

+ + + + +

Chipps Rafferty byl už před východem slunce v dolině a střílel tam na kameny, které postavil na pařez. Vymyslel způsob, jak cvičit rychlost. Stál dvacet yardů od pařezu. Vzal jeden kámen a vyhodil ho tak vysoko, jak to jen šlo. Potom se rozkročil a s rukou nad pažbou čekal. Když kámen dopadl, tasil pravý revolver a třikrát vystřelil na tři sousední valouny na kmeni. S upilovanými lučíky spouští to bylo jednodušší a rychlejší a cítil, jak se mu postupně vrací něco z jeho staré rychlosti – byť zatím jen zlomek.

Větší kameny nahrazoval menšími. Jeho ruce nebyly zvyklé na těžké zbraně a měl je strnulé, znal však spoustu triků, jak je rozhýbat. Cvičil s prázdnými kolty nebo si ruce namočil v horké vodě a pak pomazal olejem. Díky tomu se stále zrychloval…

Cvičil, dokud slunce nedospělo do nadhlavníku, teprve pak se vyšvihl do sedla a vrátil se do Fort Collins.

V saloonu vládla podivná atmosféra. Několik mužů stálo u baru. Pohlédli na něho a jejich rozhovory utichly. Chipps poznal podle cejchů jejich koní, že to nejsou jezdci z Bascinova ranče. Víc ho nezajímalo. U jednoho stolu seděly čtyři dívky, mezi nimi i Brett Sterlingová. Vzhlédla, když přišel, pohlédla na něho, ale zůstala sedět.

„Co se děje?“ zeptal se Chipps.

„Schůze,“ stroze řekla.

„Schůze – čí?“ Nechápavě na ni pohlédl.

„Asi dvacet osadníků je naproti v baru Connecticut. Zřejmě jednají o tom, jak se bránit proti Lee Bascinovi.“

„Je ve městě?“

„Ne, není tu ani Quade. Možná že jel pro Lee.“ Chipps si masíroval bradu.

„Pokud Lee Bascin přijede do města a začne provokovat osadníky, dojde ke krveprolití,“ tiše řekla Brett. „Osadníci nejsou všichni ozbrojení, ale ví se, jak popudlivě reagují, když je někdo urazí. Lee by teď měl ideální příležitost s nimi skoncovat.“

„Vynikající!“ chraplavě řekl Chipps. „Ale co můžu dělat?“

„Promluvit s nimi. Přivést je k rozumu.“

„A když na mě nedají?“

„Poslechnou vás…“

„O tom pochybuju,“ řekl. „Ale zkusím to.“ Šel ke dveřím.

„Chippsi!“ tiše za ním zvolala. Když se otočil, dodala: „Nechcete tu pušku raději nechat tady?“

„Ne, zatím se nemůžu spolehnout na revolver,“ řekl.

„Prosím – dávejte na sebe pozor.“

Přikývl. „Udělám vše, co bude v mých silách.“

+ + + + +

Bar, kde se osadníci a farmáři setkali, byl mnohem menší a také prostší než saloony, které si pro sebe nárokovali rančeři z okolí.

Když Chipps vešel dovnitř, viděl, že to je jednoduše zařízená místnost s krátkým barem, nad nímž na stěně visela bizoní hlava.

Vevnitř mohly být tak dva tucty mužů, kteří ve svých prostých osadnických oděvech působili zvláštně – v kraji, kde jinak vládli rančeři a kovbojové. Někteří měli kolty, Chipps však viděl, že většina z nich je neozbrojená.

„Slyšel jsem, že tu máte schůzi,“ řekl.

„Je to snad zakázané, marshale?“ zeptal se malý, kníratý barman a opřel se lokty o pult.

„Ne,“ odvětil Chipps a pohlédl na něho. „Ne, jistě. Ale rád bych věděl, o co tu jde.“

„Starejte se raději o své vlastní špinavé prádlo,“ odsekl barman.

„Jonathane,“ ozval se ostrý hlas.

Chipps se otočil a uviděl vysokého, ramenatého muže, který předstoupil před ostatní. Neznal ho. Měl klidné, světlé oči s pronikavým pohledem. Byl oděn jako osadník, ale se svou vysokou postavou a šedivým vousem, který mu sahal až po hruď, vypadal spíš jako patriarcha.

„Chcete vědět, o co se tu jedná?“ zeptal se. „No dobrá, jste marshal z Fort Collins a pokud víme, nemůžeme od vás očekávat pomoc. Přesto vám řeknu jedno: Víte, že jihozápadně od Greely se v dole South Platte těží měď. Zatím se splašky odváděly přímo do South Platte River. Ta je dost velká na to, aby se v ní ztratily. Už tři dny však nejsou splašky odváděny do South Platte, ale do říčky, na jejíž březích leží naše usedlosti. Až na dvě nebo tři rodiny jsme tím postiženi všichni. Říčka je příliš úzká a mělká na to, aby se v ní splašky rozplynuly. Voda je otrávená. Už tři dny naše malá stáda trpí žízní, nemůžeme je však pustit k vodě, protože by jinak zcepeněla. Už jsme ztratili nejméně čtyřicet zvířat, ovcí, dobytka, koz – uhynulo každé zvíře, které se tam napilo. Západní břeh je v délce několika mil posetý mršinami. A dnes ráno, marshale, jsme se dozvěděli, že Lee Bascin s dolem uzavřel dohodu. To on zařídil, že důl svedl odpadovou vodu do říčky. Ví, že bez vody nemůžeme existovat – nejpozději do dvou dnů budeme muset opustit naše usedlosti a odjet do Greely, pokud nechceme chcípnout jako naše zvířata.“

Chipps Rafferty na něho pohlédl. „Proč jste nepřišli za mnou?“ zeptal se.

Kdosi se zasmál. Starý muž si zvednutou rukou vynutil ticho.

„Co byste asi tak udělal, marshale?“

„Jel bych k dolu.“

„To je nesmysl, tam by vás nepustili. Stejně tak jako tam nepustili nás. Rozestavili hlídky.“

Chipps řekl: „A co můžete dělat vy?“

„Už jsme něco udělali,“ řekl vousatý muž. „Postavili jsme hráz.“

„Co?“ Chipps přivřel oči. „Cože jste udělali?“

„Postavili jsme přehradu, ať se vám to hodí nebo ne. Na hranici našich usedlostí.“

„Chcete říct na hranici Bascinových severních pastvin?“

Osadník zamyšleně přikývl, aniž by odtrhl pohled od Chippse.

„Ale voda může Bascinovy pastviny zatopit.“

„To víme,“ řekl osadník.

„Takže vy chcete, aby otrávená voda zaplavila Bascinovy severní pastviny?“

„Už se stalo.“

Chipps si odsunul stetson z čela. „To jste se všichni zbláznili?“ zeptal se. „Bascin si to nenechá líbit. Pokusí se hráz zničit.“

„Pak budeme muset bojovat…,“ řekl osadník s klidnou, lhostejnou samozřejmostí.

„Deset našich mužů hráz stále hlídá. Když zaútočí, hned nám dají vědět. Je nás víc než třicet. A jsme odhodlaní bojovat do posledního dechu. Svých usedlostí se nevzdáme.“

Chipps pomalu zavrtěl hlavou. „A čím chcete bojovat?“ zeptal se a rozhlédl se kolem sebe. „Chcete Leeho Bascina utlouct rýči?“

Tu k vousatému osadníkovi přistoupil mladší muž, který dosud stál u baru a naslouchal. Měl širokou, tvrdou tvář s očima těsně u sebe. Oděn byl do staré, špinavé košile. Byl urostlý.

„Neposlouchej ho, otče,“ řekl. „Je to jeden z Bascinových pohůnků. Myslím, že rovnou pojede za Bascinem a poví mu, co máme v úmyslu. Neměls mu to říkat, otče.“

Starý muž zvedl ruku, jako by chtěl poprosit o klid. „Ať to Bascin ví,“ řekl. „Chopíme se zbraní jako za starých časů a budeme hájit svá práva.“

„To nechápete, že nemáte šanci?“ řekl Chipps starému muži, protože viděl, že mladší má v očích nenávist. „Bascin jenom čeká na to, aby měl důvod proti vám zasáhnout. Zákon vám pomůže. Pošlu někoho do Denveru ke státnímu marshalovi. Nemůže to trvat déle než deset dnů a pak bude všechno v pořádku – jednou provždy.“

„Do té doby všichni chcípneme žízní.“

Chipps se ohlédl. V tvářích přítomných viděl odpor. Věděl, na čem je.

Pomalu se otočil…

V tom okamžiku se otevřely lítací dveře. Stála v nich dívka. Chippsovi to trvalo jen pár vteřin, než ji znovu poznal. Bylo to to děvče, kvůli kterému se před dvěma dny nechal zmlátit. I ona ho podle všeho poznala, protože se prudce zastavila, vrhla na něho zmatený pohled a rychle prošla kolem něho ke starému muži. Byla bledá a rozrušená.

„Otče!“ řekla. „Otče, chtějí – chtějí pověsit Timmyho!“

Náhle se rozhostilo ticho.

Mladík, který stál vedle vousáče, se rychle pohnul. Starý muž ho rychle chytil za ruku.

„Kam chceš jít, Jessi?“

„Nech mě to vyřídit, otče! Já Tima zachráním.“

Starý muž těkal pohledem mezi ním a Chippsem, jako by chtěl říct: A máš to!

Potom se obrátil k dívce. „Kde jsou, June?“

„Dole, na kraji města.“

„Je tam Bascin?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, ale je tam jeden chlápek s marshalskou hvězdou.“

Quade, pomyslel si Chipps Rafferty. Slyšel, jak starý muž řekl: „Kolik jich je, dcero?“

Děvče odpovědělo: „Asi deset.“

Vousáč se pomalu rozhlédl. „Tim je můj syn,“ řekl. „Nemůžu po vás chtít, abyste mě doprovázeli. Jestli ale chcete…“

Osadníci se zvedli jako jeden muž.

Vousáč přikývl. „Děkuju,“ řekl jen. „Pojďte.“

Chipps zůstal v baru sám. Viděl, že na něho vrhla letmý pohled. Chtěla projít kolem něho, on se jí však postavil do cesty.

„Nevím, o co se jedná,“ řekl. „Co se děje, slečno? Ani neznám vaše jméno.“

„Rossiterová, June Rossiterová.“

„Dobrá,“ řekl. Zůstaňte tady v baru, slečno Rossiterová, ať už se bude dít cokoli. Zůstaňte tady, dokud nebude po všem.“

+ + + + +

Chipps spatřil mladíka, který seděl na hřbetu koně. Na krku měl smyčku a konec lasa byl přivázaný ke střešnímu trámu. Pokaždé, když se kůň pohnul, se laso utáhlo a nešťastník zaklonil hlavu.

Chipps viděl v mladistvé, strhané tváři mladíka hrůzu. Ruce měl podle všeho svázané za zády. Jeho pihovatý obličej byl zalit potem. Chipps odhadoval, že má tak nanejvýš dvacet let.

Vedle koně stál s rukama poblíž koltů Earl Quade. Klobouk měl posunutý do týla, ve tváři měl sebejistý úsměv. Byl široce rozkročený a holínky se mu leskly, jak je měl vyleštěné.

Bascinovi jezdci měli pušky opřené o sedla.

Chipps stál u stěny domu a cítil jak mu slunce svítí na krk. Olízl si rty.

Hleděl jenom na Quadea.

A pak uslyšel, jak řekl: „Chytili jsme ho, Ephreme Rossitere, když odháněl krávu z Bascinova stáda.“

„To není pravda, otče!“ vykřikl mladík.

„Drž hubu,“ zabručel Quade a potom, otočen k Rossiterovi, dodal: „Mohli bychom ho pověsit před vašima očima.“

Všichni mlčeli.

„Ale,“ dodal Quade, „je ještě velmi mladý a pan Bascin mu chce dát milost – i když se tu se zloději dobytka jinak dělá krátký proces.“

„Chcete nás vyhnat,“ řekl Rossiter a jeho hlas nyní zněl unaveně. „A chcete kvůli tomu prolít nevinnou krev.“

„Ne, právě že chceme zabránit krveprolití.“

„Pak Tima pusťte. Nevěřím, že loupil dobytek.“

„Vždyť jsem vám to řekl,“ opáčil Quade.

„Já vám nevěřím.“

Quade udělal krok stranou, sáhl na sedlo svého koně a vzal odtud dlouhý, pletený, srolovaný bič. Rozmotal ho, o dva kroky ustoupil a zaujal číhavý postoj.

„Pro mě za mě si věřte, čemu chcete,“ řekl. „Já nikomu svůj názor vnucovat nemíním. Dám vám ale jeden návrh a…“

Víc Chipps neslyšel. Oběhl dům, prodral se ocotillovými keři, přelezl plot a o několik vteřin později se dostal k zadní stěně stodoly.

Opřel se o ni a pootevřel zadní dveře. Pak proklouzl dovnitř, zavřel dveře a chvíli zůstal stát, aby si jeho oči zvykly na přítmí.

Ve velké, prázdné stodole bylo horko. Jeho kroky šustily ve slámě, když se plížil podél stěny.

Potom před sebou spatřil přední vchod a nervózně podupávajícího koně, na jehož hřbetě seděl svázaný mladík. Vedle něho stál s bičem v ruce Quade. A okolo jezdci Bascinova ranče.

Chipps pomalu kráčel stodolou. Quade právě řekl: „Moc času už nemáte, Ephreme Rossitere!“

„A co bude mít Bascin z toho, když ovládne kraj?“ hořce se zeptal Rossiter.

Quade pokrčil rameny. „Co já vím? Možná se chce stát guvernérem. Takže…“

V tom okamžiku se Chipps dostal za něho. Kovbojové, kteří pozorovali osadníky, ho neviděli a pokud si ho všimli osadníci, pak to na sobě nedali znát.

Pomalu natáhl oba kohoutky brokovnice.

„Quade,“ tiše řekl.

Pistolník se pokusil otočit.

„Nehýbej se!“

„Rafferty?“ zeptal se Quade.

„Ano, jestli se jen pohneš, tak to zmáčknu, Quade.“

„Co to je?“

„Dvouhlavňová brokovnice. Nehýbej se, Quade, nebo budeš vypadat jako biftek.“

„Nedělej hlouposti,“ zamumlal pistolník.

Chipps viděl, jak se zachvěl. Má strach, pomyslel si.

„Sejmu tě, Quade, jestli práskneš bičem,“ řekl. „Pusť ho na zem. Jestli uděláš chybu, jsi vyřízený.“

Quade otevřel ruku a bič mu spadl na zem.

„A teď kolt, Quade.“

Quade si opatrně odepnul přezku opasku a nechal pouzdra spadnout na zem. Protože se bavili tiše, nikdo nerozuměl jedinému slovu. Kovbojové spatřili v rukou hubeného, sešlého muže brokovnici a věděli, že bude lepší se nehýbat.

„Pověz svým lidem, ať odhodí zbraně,“ řekl Chipps.

„Odhoďte zbraně,“ řekl Quade přidušeným hlasem.

Pušky a revolvery dopadly do prachu ulice.

„Rossitere!“ zvolal Chipps. „Pojďte sem a sundejte svému synovi pouta.“

Ephrem Rossiter se mezi Bascinovými jezdci prodral ke svému synovi. Vedle Chippse se zastavil a očividně nevěděl, co říct.

„Do toho,“ řekl Chipps a společně mladíkovi rozvázali ruce. Ten si pak stáhl smyčku z krku a slezl z koně.

Starý muž ho krátce objal, načež ho pustil a přerývaně řekl: „Marshale, to… to…“ Zakoktal se a zatnul zuby. Byl zcela rozrušený.

Chipps se k němu otočil. „To je v pořádku. A…“

V tom okamžiku Jesse Rossiter vykřikl: „Opatrně, marshale!“

Chipps se otočil. Quade se vrhl k revolverům, které ležely na zemi. Bleskově je vytáhl z pouzder, převalil se na záda a natáhl kohoutky.

Chipps zmáčkl obě spouště. Zpětný ráz mu zvedl hlaveň. Quade zařval bolestí, když ho sekané olovo zasáhlo do tváře a do hrudi. Revolvery letěly vzduchem.

Dostal jsem ho, pomyslel si Chipps. Dostal jsem ho! Dostal jsem ho!

Na jazyku cítil kouř.

Pomalu se otočil k Jesse Rossiterovi.

„Díky, Jessi! Zachránil jste mi život.“

Jesse neodpověděl.

Namísto něho promluvil starý muž. „Udělal jste pro Timmyho to samé, přestože jsme vás odmítli, když jste nám nabídl pomoc.“

Chipps přikývl. „Mohli byste ho odnést?“ Kývl na Quadea.

Potom se otočil ke kovbojům.

„Zmizte! A vyřiďte Bascinovi, ať už to podruhé nezkouší. Jsem ve Fort Collins marshal a jenom já zastupuju zákon. Budu tuto hvězdu nosit, ať se mu to líbí nebo ne. Ode dneška je ve Fort Collins vyhlášen zákaz nošení zbraní. To platí i pro Bascina. Ode dneška ve Fort Collins platí stejné zákony jako všude jinde v Coloradu.“

+ + + + +

Chipps pomalu kráčel po ulici. Kopl do dveří saloonu a vešel dovnitř.

Saloon zel prázdnotou.

„Brett,“ řekl, „och, Brett.“ Opřel se o stěnu. Jako by skrze mlhu viděl, jak jde k němu. Držela v ruce sklenici.

Odstrčil její ruku se sklenicí.

„To už nepotřebuju,“ řekl.

Potom otevřel obě komory pušky a vyhodil nábojnice.

„Dokázal jsem to,“ vyhrkl. „Těmito dvěma náboji. Brett, jsem marshal Fort Collins.“

Jako by skrze mlhu viděl, jak se její tvář blíží k jeho. A v následujícím okamžiku na rtech ucítil její polibek.

+ + + + +

Byla noc a mlčky kráčeli potemnělými uličkami. Hvězdy jasně svítily. „Kam to jdeme?“ zeptala se. „Vedu tě zpátky,“

„A – ty?“

„Já jdu do hotelu.“

Mlčky šli dál.

Chipps se náhle zastavil a obrátil se k ní.

„Brett,“ řekl. „Nechci tě zklamat, ale myslím, že bude lepší, když se uvidíme až zítra.“

„Jak myslíš,“ špitla.

„Ano. Dnes jsem bojoval, Brett…“

„A zvítězils,“ dodala.

„Ano,“ přisvědčil. „A zastřelil jsem člověka. Je to už dlouho, co jsem střílel na člověka. Pro dnešek jsem vyřízený, Brett!“

„Hotel je tam,“ řekla. „Nemusíš mě tam doprovázet, když nechceš.“

„Rozumíš mi?“

„Ano.“

Vzal ji za ruku. Pod druhou paží ještě stále držel brokovnici.

„Brett,“ váhavě řekl, „kdybys někoho milovala, mohl by ti v tom Bascin zabránit?“

Zavrtěla hlavou.

Chipps viděl v temnotě před sebou její oválnou tvář.

„Miluju tě, Brett,“ řekl.

Chytila ho za ruku.

+ + + + +

Chipps si svlékl košili, když zamkl dveře a zajistil je židlí. Potom otevřel okno, opřel se lokty o parapet a dýchal svěží noční vzduch. Pod ním byla Main Street zalitá svitem hvězd.

Byl šťastný, byť to bylo jen křehké štěstí. Byl to pocit, jaký už dlouho nezažil. Dnes ráno, když zastřelil Earla Quadea, v něm nebyl pocit štěstí, triumfu nebo vítězství, ani vzrušení z boje, nic takového. Nyní však byl vůbec poprvé v životě šťastný…

+ + + + +

Brett u dveří narazila na barmana George, který chtěl právě zamknout saloon. Neslyšel ji přicházet a ani ji neviděl, protože měla tmavý plášť. Když se dotkla jeho paže, trhl sebou a otočil se. Oddechl si, když ji poznal.

„To jsi ty, Brett!“ řekl. „Ty jsi mě ale vyděsila!“

Pozorovala ho ve slabém světle, které ven pronikalo ze saloonu. V těsné vestě bez rukávů a v zástěře vypadal ještě mohutněji než za denního světla.

„Mohl bys mi udělat laskavost?“ řekla.

Barman natáhl jednu ruku ke dveřím a druhou si strčil do kapsy kalhot. „To už je dlouho, co jsi mě o něco prosila, Brett,“ řekl. „O co jde?“

„Pojď dovnitř!“ řekla. „Promluvíme si tam. Nechci, aby nás někdo slyšel.“ Chytila ho za rukáv košile a odtáhla ho do saloonu. Tam ho pustila a pohlédla na něho vytřeštěnýma očima.

„Poslouchej, Georgi, dělám si starosti,“ začala.

„O Raffertyho?“

„Ano,“

„Řekl jsem ti přece, že z něho nebudeš mít nic než starosti,“ zamumlal. Pak jako by toho tónu zalitoval a dodal: „Ale samozřejmě máš pravdu. Rafferty zastřelil Quadea a to znamená, že se postavil proti Bascinovi. Bascin už o tom zřejmě ví. Někdo neměl nic lepšího na práci než jet na jeho ranč a vyzvonit mu to.“

Brett si stáhla kapuci a rozhrábla si vlasy. „To je právě to, čeho se bojím,“ řekla. „Možná se tu Lee objeví už zítra. Každopádně udělá cokoli, jen aby Chippse vyřídil. Teď už ví, že to není loutka, ale někdo, kdo mu může být nebezpečný.“

Barman přikývl. „Co chceš dělat?“

„Ty bys měl něco udělat.“

„Ale co?“

„Znáš všechny ve Fort Collins. Pošli někoho na cestu mezi městem a Bascinovým rančem. Ať si vezme koně a okamžitě se vrátí do města, když uvidí, že z ranče sem jedou jezdci.“

„To by šlo.“

„Dobrá a ještě něco. Kdyby ses musel skrýt, Georgi, kam bys šel?“

„Chceš se skrýt před Bascinem, Brett?“

„Ne, ale obávám se, že Chipps bude město muset opustit, až přijede Lee.“

Barman vypadal nerozhodně. Potom řekl: „Mohl by se ukrýt v lese, ve Front Range.“

„Jenže tam by byl odříznutý od světa a není jisté, že by ho tam v případě potřeby někdo našel.“

Barman si začal mnout ruce. Bylo na něm vidět, že se mu příčí jí v tomto radit. Neměl totiž Chippse Raffertyho rád. Dokonce ho měl rád ještě méně než Lee Bascina, protože Bascin mu aspoň dal vydělat.

Pak řekl: „Nechci, abys mě špatně chápala, Brett. Dělám to kvůli tobě, ne kvůli němu. Co se stane s ním, mi je jedno. Ale vidím, že ti na něm záleží. Tak dobrá: Ukrýt se může jen ve Front Range. Mám tam malou chatu. Než jsem získal tento saloon, lovil jsem v horách kožešiny. Ta chata ještě stojí. Tam ho nikdo hledat nebude. Pojď, vysvětlím ti cestu. Ale dělám to jenom kvůli tobě…“

+ + + + +

Chipps se probral, když uslyšel, jak někdo buší na dveře. Chvíli nevěděl, kde je, pak odstrčil polštář a vzal kolt, který si pod něj večer položil. Opatrně, aby postel nevrzala, vstal, po špičkách přišel ke dveřím a postavil se vedle nich. Natáhl kohoutek revolveru a nahlas se zeptal: „Kdo tam?“

„To jsem já!“ zněla odpověď.

„Moment!“ Chipps si strčil revolver za opasek kalhot. Zachvěl se, když ucítil chladný kov na kůži. Odstrčil židli zpod kliky, odemkl a otevřel dveře.

„Brett?“ překvapeně se zeptal. „Pojď dál.“ Zavřel za ní. „Co se děje?“

Musela běžet, protože v první chvíli nemohla popadnout dech a nebyla schopna promluvit.

Pak vyhrkla: „Lee sem jede!“

„Co? Jak to víš?“

„To je přece jedno,“ řekla naléhavým tónem. „Neptej se mě. Musíš co nejrychleji zmizet. Má s sebou spoustu jezdců. Jestli tě tu uvidí, zabijí tě.“

Chipps procedil mezi zuby kletbu, otočil se, šel k oknu a vyhlédl ven. Začalo svítat, stále ovšem ještě bylo šero, ačkoli na obzoru už byly červánky. Fort Collins ještě spal, za hodinu se však měl probudit. Chipps se obrátil a začal se oblékat.

„Nepojedu,“ řekl. „Nenechám tě tady. Jestli mě Bascin hledá, tak ať mě najde. Když tu nebudu, udělá něco tobě. Já už se s ním vypořádám.“

Obul se a strčil si cípy košile za opasek kalhot, načež vzal těžký revolverový opasek se dvěma revolvery, připnul si ho a přivázal si pouzdra ke stehnům.

Brett se nedala odbýt. „Já už se s ním vypořádám,“ řekla. „Mně nic neudělá. „Ale ty se musíš schovat. Zatím si to s Bascinem ajeho muži rozdat nemůžeš. Potřebuješ ještě čas. Kdyby tě chytili, bez milosti by tě vyřídili. Musíš pryč, Chippsi! Dole stojí tvůj kůň. Je osedlaný a v sedlových brašnách jsou zásoby. A tady…“ Sáhla si do kapsy pláště a podala mu pokrčený list papíru. Nedůvěřivě si jej vzal.

„Co to je?“ zeptal se a pokusil se ho uhladit.

„Náčrtek cesty k jednomu srubu,“ řekla. „Patří Georgeovi. Tam se můžeš ukrýt. Nikdo kromě nás tří o něm neví. Tam budeš v bezpečí.“

Chipps pohlédl na mapku. „George, ten tlustý gauner? Nevěděl jsem, že ho můžu počítat ke svým přátelům.“

Prosebně na něho pohlédla. „Prosím, teď není čas. Vezmi si své věci a běž. Nesmíme ztratit ani minutu.“

„Jak můžu vědět, že mě nenaláká do pasti?“

„Ručím za něho,“ rychle řekla.

„A co řekneš Bascinovi?“

„Něco už si vymyslím.“

„Brett, mám o tebe strach.“

„A já o tebe. Prosím, pospěš si.“

„Jak poznám, kdy se můžu vrátit?“

„To ti řekne George. Přijede za tebou.“

„A…“

„Teď nic neříkej!“ skočila mu do řeči. „Pojď!“

Běželi po schodech dolů. Ospalý recepční chtěl něco říct, ale ignorovali ho. Před hotelem byl přivázaný Chippsův kůň. Bylo na něm sedlo a přikrývky. Na sedlové hrušce visel vak se zásobami. Nechyběla ani láhev s vodou.

„Pojedeš z města na sever,“ řekla Brett. „Po pár mílích zahneš na západ a pojedeš do Front Range. Zorientuješ se podle mapy.“

„Tak dobrá, pojedu,“ řekl. „Ale jestli se George nejpozději do dvou dnů neukáže, vrátím se do Fort Collins a půjdu za tebou. Řekni Georgovi, že budu přemýšlet – a až přijede, tak nechť sto yardů od chaty zastaví a třikrát vystřelí. Ať na to nezapomene, ať vím, že to je on, a nevystřelím na něho.“

Strčil nohu do třmene a vyšvihl se do sedla. Pak se vyklonil a políbil ji na čelo. „Všechno bude v pořádku,“ řekl.

Statečně se usmála. „Já vím. Hodně štěstí, Chippsi.“

„Hodně štěstí, Brett.“

Pobodl cayusa ostruhami a vyrazil po Main Street.

Brett tam stála a hleděla za ním, dokud dusot kopyt neodezněl.

Potom se pomalu obrátila a šla k saloonu, před jehož dveřmi stál barman.

„Nu, je pryč?“ zeptal se.

Přikývla a pokusila se usmát.

„Na jeho místě bych tě tu nenechal.“

„Však to ani nechtěl. Ale nikomu by tím nepomohl. Bude lepší, když odjede.“

„Nechceš odjet i ty, než se objeví Bascin?“

„To ne.“

„Jsi statečné děvče, Brett.“

„Ne. Jenom se chci dívat Leemu do očí,

až mu povím pravdu.“

Vešli dovnitř a posadili se k malému, kulatému stolu, protože tam nikdo nebyl.

„Kruci, Brett,“ řekl barman. „Bascin bude zuřit. Zatím se nikdo neodvážil se mu takto postavit.“

Odmlčel se, protože z ulice uslyšel zvuk, který rychle sílil. Početná kavalkáda cválala po Main Street. Zastavila před saloonem. Ozval se panovačný hlas.

Barman rychle vstal a ještě jednou varovně pohlédl na Brett, načež šel za pult. Tam si vzal sklenici a začal ji leštit.

Zvenčí se ozvaly kroky a po chvíli se rozletěly lítací dveře. Stál v nich Lee Bascin. Rozhlédl se po místnosti a pak se zahleděl na Brett Sterlingovou.

„Už jsi vzhůru?“ zeptal se.

„Jak vidíš,“ chladně řekla.

Přišel k jejímu stolu a posadil se.

„Georgi – whisky!“

Potom se obrátil k Brett a řekl: „Máme za sebou náročnou noc. Rozbořili jsme hráz, kterou postavili osadníci.“ Náhle zařval: „Sakra, kde je ta whisky?“

„Přestaň křičet,“ řekla Brett, „Na nikoho tu tím dojem neuděláš.“

Bascin sáhl po láhvi a sklenici, kterou před něho postavil barman, a zašklebil se.

„Ech, máš dnes ráno špatnou náladu?“

„Ty bys měl mít špatnou náladu,“ řekla. „Tvůj pistolník je mrtvý.“

Bascin se zarazil. „Vím, proč jsem tady,“ řekl. Zvedl sklenici, napil se a chvíli Brett svýma tvrdýma očima pozoroval přes její okraj.

„Prý ho zastřelil Chipps Rafferty,“ řekl, když sklenici postavil na stůl. „Je to zvláštní, opilec zastřelí nejrychlejšího pistolníka Západu. Asi ho musel odpravit ze zálohy.“

„To těžko.“

„Proč? Kde je teď?“

„Pryč. Co od něho chceš?“

Bascin přivřel oči. „Pryč? Odkdy?“

„Už hodinu,“ lhala.

Bascin pustil sklenici, položil dlaně na stůl a naklonil se nad stůl.

„On je pryč?“ zeptal se a pohlédl na ni úkosem. Měl nakloněnou hlavu jako vlk, který si prohlíží svou oběť.

„Ano.“

Bascin pomalu vstal a jeho hlas byl rozrušený, když řekl: „Pokud si vzpomínám, neměl ještě před několika dny ani koně, na kterém by mohl odjet, ani pušku, kterou by mohl zastřelit Quadea. Kde je vzal, mé malé děvče?“

Brett se na něho klidně usmála.

„Já jsem mu je dala,“ řekla.

Viděla, jak zbledl.

„Ty mrcho!“ zasyčel. „Za to tě oddělám!“

„To se budeš muset hodně snažit.“

Bascin trhl rukama, jako by ji chtěl chytit, pak je však zase stáhl.

„Já se vrátím,“ řekl, „a přinesu ti jeho hlavu.“

Otočil se a šel ke dveřím.

„A nejradši bych o hlavu připravil i tebe,“ řekl tak tiše, že to nikdo nemohl slyšet.

+ + + + +

Chipps Rafferty spatřil své pronásledovatele již před několika minutami, právě když dorazil na kraj lesa. Terén tam byl zvlněný a jednotlivé kopce vypadaly jako obrovské trsy mechu. Pluly po nich stíny mraků.

Pokaždé, když těch deset jezdců sjíždělo ze svahu, Chipps Rafferty je zřetelně viděl. Byli ještě velmi daleko, on však dobře věděl, že to mohou být jen Bascinovi muži.

Stál pod stromy na kraji lesa, pod vysokými, silnými akošatými jedlemi, vjejichž korunách šeptal vítr. Před ním bylo husté křoví, v němž byl ukryt před zraky pronásledovatelů. Byl si jistý, že ho zatím neviděli. Seděl klidně v sedle, ruce měl položené na hrušce sedla a pozoroval své pronásledovatele, kteří se pomalu blížili.

Přál si, aby měl winchestrovku, musel si však vystačit s revolvery. Brokovnice byla na vzdálenost přes padesát yardů bezcenná.

Byli na dostřel pušky, on však zatím nemohl nic dělat.

Snažil se rozeznat Bascina.

A pak ho spatřil. Měl na sobě svůj přepychový jezdecký oděv. Jel v čele.

Půjdeš domů po svých, pomyslel si Chipps.

Vytáhl oba revolvery. Jeden si strčil za opasek tak, že ho snadno mohl vzít pravou rukou, u druhého natáhl kohoutek. Nato otočil koně tak, že stál pravou stranou k jezdcům. Pak zvedl těžký patterson.

Bascin překonal poslední kopec a nyní již byl pouze sto yardů od kraje lesa.

Chipps namířil na hruď jeho vysokého koně.

Osmdesát – šedesát – padesát yardů…

Chipps přitiskl prst ke spoušti.

Z hlavně vyšlehl plamen. Chipps viděl, že se Bascinův kůň Vzepjal. Jezdec byl překvapený a ztratil rovnováhu. Sletěl na zem, okamžitě tasil a naslepo vystřelil na okraj lesa.

Jezdci střelce, který číhal za keři, nemohli vidět. Chipps je měl jako na talíři. Dalšímu z nich zastřelil koně, právě když vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku. Jeden z mužů se pokusil jet ke kraji lesa. I jeho koně však zabila Chippsova kulka.

Chipps měl zvířata rád a dělal to s těžkým srdcem. Nemohl však střílet na muže, kteří neměli šanci. Neměl jinou možnost, pokud je chtěl zastavit. Dva z Bascinových jezdců se pokusili ujet, Chipps jim ale rychle zastřelil koně.

Několik jejich kulek se s hvízdnutím zarylo do kmenů jedlí. Byl tam cítit střelný prach.

Bascinovi jezdci se vrhli za své postřílené koně a pak se stáhli.

Chipps věděl, že musí zmizet, protože stále existovala možnost, že by ho trefila naslepo vypálená kulka. Obrátil koně, pobídl ho a jel pryč.

Když už si myslel, že je v bezpečí, spatřil Bascina. Okamžitě na něho vystřelil. Rančer vykřikl a vypálil jeho kulka se však zaryla do země. Potom pustil zbraň a chytil se za pravé rameno. Přivrávoral k jednomu stromu a skryl se za něj. Sténal.

Chipps si najednou uvědomil, jak podcenil jeho nebezpečnost. Jenom na krátký okamžik ho při přestřelce ztratil z očí a Bascin tento krátký čas využil k tomu, aby se nějakým způsobem vplížil do lesa a dostal se mu do zad.

Bascin měl levou ruku od krve.

„Mohl bych vás teď zastřelit,“ řekl Chipps.

Pobledlý Bascin na něho hleděl, neodpověděl však.

Chipps strčil revolver do pouzdra.

„Jsem marshal Fort Collins,“ řekl. „Už město neovládáte, Bascine. Jste můj zajatec. Jménem státu Colorado.“

Bascin se vrhl za další strom. Z úpatí svahu se ozvaly hlasy. Oba je uslyšeli. O chvíli později Chipps spatřil dole na svahu mezi kmeny borovic a jedlí rychle se pohybující postavy.

Třeskly dva nebo tři výstřely. Lesem zněla ozvěna. Jedna z kulek se zaryla do země před cayusovými kopyty.

Chipps otočil koně, pobodl ho ostruhami a vydal se do poslední, nejstrmější části svahu. Pak se dostal na kraj hustě zalesněné plošiny. Tam koně zastavil tlakem stehen a otočil se v sedle.

Viděl, jak Bascin, který se ještě stále držel za rameno, klopýtavě běží mezi stromy ke svým mužům. „Nenechte ho uniknout!“ křičel. „Oddělejte ho, zastřelte ho!“

Potom zakopl a spadl do keře.

Chipps se postavil ve třmenech. „Já se vrátím!“ zvolal.

Bascinovi jezdci postupovali houštím pobízeni řevem svého bosse.

Těsně vedle Chippse se do kmene smrku zaryla kulka. Plácl cayusa a vydal se dál. Jehličí tlumilo dusot kopyt.

+ + + + +

Brett ležela oblečená, se zavřenýma očima na posteli a ruce měla pod hlavou. Pravidelně oddechovala.

Pak konečně usnula. Jednou měla pocit, že slyší dusot kopyt, ale jako každý, kdo dřímá, neměla pojem o čase a nevěděla, kdy to bylo, ani kolik času uplynulo, když se ozvalo bušení na dveře. Posadila se, přivřela oči a rozhlédla se. Mezitím se již setmělo.

„Kdo je tam?“ zeptala se zastřeným hlasem. Bezděky zatnula pěsti.

„Já!“ ozval se hlas, který znala.

Vstala, pomalu přišla ke dveřím a otevřela je. Stál před ní Lee Bascin.

„Ahoj, Brett,“ řekl a usmál se na ni.

Jeho úsměv ji vyděsil. Bylo to horší, než kdyby zuřil.

Prošel kolem ní dovnitř, u stolu se zastavil a pak se náhle otočil.

Brett, která ještě pořád stála vedle otevřených dveří, viděla, že mu úsměv ztuhl na rtech. Byl bledý a na lících měl červené skvrny.

„Zavři dveře!“ vyhrkl.

Nepohnula se a odvětila: „Jestli jsi opilý, tak se běž vyspat někam jinam.“

Cukalo mu ve tváři. Náhle ze sebe strhl plášť a hodil ho na postel. Brett vytřeštila oči, když uviděla, že má pravou ruku v šátku, a že kabát má na rameni zakrvácený.

Bascin pomalu přišel k ní a vzal kliku. Prudce zavřel dveře.

„To ty jsi vinná tím, že unikl,“ chraplavě řekl. „To ti nikdy, nikdy nezapomenu.“ Oči se mu nepřirozeně leskly. Zdálo se, že má horečku.

Brett se nadechla. „Takže ti unikl?“ zeptala se. Potom kývla na jeho rameno. „Ale setkal ses s ním, že?“

Bascin si sáhl na poraněné rameno. „Číhal na nás,“ řekl.

„A ty jsi vjel do pasti?“ Brett se mu smála do očí.

„Byla to léčka,“ řekl. „Ale nezapomněl jsem, kdo mu dal zbraně a koně.“

Ještě pořád stála u dveří a smála se. Věděla totiž, že Chippsu Raffertymu se nic nestalo. Cítila, že tentokrát může triumfovat ona.

V jejím hlase zněla veškerá její nenávist vůči tomuto muži, která se v ní hromadila celé roky, když řekla: „Víš, co se stalo? Nechal ses zesměšnit člověkem, kterého jsi považoval za malého, špinavého opilce, a který je přesto větší muž, než jsi ty kdy byl. Myslel sis, že každého můžeš zlomit, Lee, a že si každého můžeš koupit. Jenže on ti ukázal, že to není pravda. Chipps už není opilec, Lee. Porazil Earla Quadea a porazí i tebe.“

Bascin na ni hleděl horečnatě se lesknoucíma očima. Pak přišel k oknu a vyhlédl ven.

„Quade mě stál pět tisíc dolarů,“ řekl přes rameno.

„Poprvé v životě jsi udělal chybu.“

Pomalu se otočil a ona mu viděla na očích, že si je vědom toho, že ho Brett chce ranit.

„Já ho dostanu,“ řekl. V jeho tváři se objevil cynický úsměv, když dodal: „Mám ti něco říct, Brett? Ano? Dnes ráno jsme vyhodili do vzduchu hráz, kterou osadníci postavili, aby zničili mé severní pastviny. Přinutili nás bojovat. Tak jsme bojovali.“

Přestože ho pravé rameno silně bolelo, dal dlaně k sobě, jako by chtěl něco rozmáčknout.

„Ztratil jsem tři své muže, ale odpravili jsme pět z nich. A pak jsme je vyhnali. Neumíš si představit, jak utíkali.“

„Proč mi to vykládáš?“ zeptala se Brett Upřeně na něho hleděla. „Myslíš, že tě neznám? Nikdy jsi neměl svědomí. Bojovat proti lidem, kteří brání svá práva, to umíš. ó, ano. Vraždit, loupit, ničit, ó, ano. Co jsi to jenom za člověka, když se chvástáš něčím takovým? Proč mi to všechno vlastně vykládáš?“

„Aby ti byla jasná jedna věc,“ vyhrkl. „Nenechám si své dílo zničit nějakým opilcem a – malou courou.“

Rozhostilo se ticho a do tohoto ticha Brett řekla: „Běž pryč, Lee! Rychle, běž pryč!“

„Co je s tebou?“ podrážděně řekl. „To ti někdo poprvé v životě řekl, co jsi zač?“

„A víš, co jsi ty? Jsi mnohem horší než dobytek!“ V očích měla slzy.

Přišel k ní, rozmáchl se a dvakrát ji udeřil do obličeje – aniž by se bránila. Byla rudá a po tvářích jí tekly slzy. Nevěděla však o tom.

„Patříš mně,“ řekl Bascin. „Budu si s tebou dělat, co chci. Už takto se mnou nikdy nemluv, rozumíš? Nebo tě umlátím. Nezapomeň, že jsem to byl já, kdo tě vytáhl z ulice. Co by z tebe beze mě bylo? Zpustla bys v nějakém honáckém táboře. Nikdy nezapomeň, že jsi má.“

Hrdě tam stála a hleděla kamsi za něho. „Na světě je něco, co ti rozhodně nepatří,“ řekla. „A to jsem já! S tím se musíš smířit.“

Prošla kolem něho k židli, na kterou předtím hodila plášť.

Přiskočil k ní a chytil ji za paži. Druhou rukou sáhla do kapsy pláště a vytáhla malý derringer.

Bascin uviděl zbraň, pustil ji a chytil ji za ruku, v níž držela pistoli. Byl bledý jako stěna, i červené skvrny v jeho obličeji zmizely.

„Ty mě chceš oddělat?“ procedil mezi zuby. V jeho oči se zračilo šílenství.

Pomalu jí zkroutil ruku, přestože k tomu musel vynaložit všechny síly. Byla proti němu bezmocná. Pak jí namířil pistoli na hruď.

„Tak, teď to zmáčkni!“ řekl. „Teď to můžeš zmáčknout. Potom za tebou pošlu tvého milovaného. Dělej, zmáčkni to!“

+ + + + +

Jezdci zastavili poblíž kraje města, v závětří jednoho domu. Měli na sobě pláště a mlčky kouřili. Craig, Bascinův předák, který se předtím postaral o koně, se pokusil v temnotě něco uvidět.

Postavil se ve třmenech.

„Neslyšels něco?“ řekl k jezdci, který stál vedle něho.

„Co bych měl slyšet?“ zeptal se muž.

„Výstřel.“

„Ne.“

„Byl tichý.“

Jezdec si mnul ruce. „Zatracená zima,“ řekla. „Žádný výstřel jsem neslyšel. Možná někde vítr praštil dveřmi.“

„A přece to byl výstřel,“ řekl Craig. „Pojedu se podívat, kde zůstal boss.“

Odhodil cigaretu a chtěl svého koně kopnout patami, v tom okamžiku se však z temnoty vynořila silueta muže. Kráčel přímo k nim.

Craig si pod pláštěm sáhl pro revolver. „Pane Bascine?“ zvolal.

„Ano.“

„Díky Bohu, že už jdete.“

Bascin si ho nevšímal. „Jedeme,“ vyhrkl.

„To doktorovi trvalo tak dlouho, než vás ošetřil?“ zeptal se předák. „Bylo to zlé?“

„Ano,“ stroze odvětil Bascin, tónem, který nepřipustil další otázky. Ztěžka se vytáhl do stříbrem zdobeného sedla– mohl se při tom držet jen jednou rukou.

„To je zvláštní,“ řekl předák. „Měl jsem pocit, jako bych slyšel výstřel. Vy jste nic neslyšel, pane Bascine?“

Bascin se ohlédl. Chvíli na Craiga hleděl vytřeštěnýma očima, načež řekl: „Ne! Ale teď dobře poslouchej, Steve. Pojedu na ranč sám. Ne, vezmu si dva muže. Ty tu zůstaneš se zbytkem lidí. Čekejte na Raffertyho. Vrátí se možná už zítra. Vůbec ho nepusťte do města.“

Ze sedla se vyklonil ke svému předákovi. „Steve, musí zmizet. Přines mi jeho skalp, Steve, a čeká na tebe tisíc dolarů ve zlatě.“

+ + + + +

Bylo to již po půlnoci. Les byl temný a v kymácejících se korunách skučel vítr. Byla zima a ve vzduchu byla cítit země, mech a smůla. Chipps se s náručí dříví vracel k chatě.

Nedokázal usnout a když se ochladilo, vylezl zpod dek a s puškou šel na dřevo. Tady, ve výběžcích Front Range, byla za podzimních nocí taková zima, že Chipps viděl, jak mu od úst stoupá pára.

Tiše kráčel po jehličí. Mezi kmeny bylo vidět světlo, které ven pronikalo z okna srubu. Náhle v temnotě zařehtal kůň.

Chipps se rychle postavil za strom.

Natáhl kohoutky brokovnice.

Položil dříví na zem a začal se plížit mezi stromy k okraji mýtiny, na níž stála chata. Světlo pronikalo ven z okna, jež nemělo okenici. Pozoroval, jak se za oknem pohybuje stín. Rychle přeběhl mýtinu, u rohu si klekl a přitiskl se ke stěně. Puška v rukou ho doslova pálila.

Právě chtěl přistoupit k oknu a nahlédnout dovnitř, když tu se s vrzáním otevřely dveře a neznámý vyšel ven. Jenom krátce stál na světle, pak ho pohltila tma.

Chipps slyšel, jak kůň, kterého už jednou zaslechl, znovu zafrkal.

Opatrně se plížil podél stěny a snažil se být tiše.

A pak toho muže spatřil.

Stál jenom několik yardů od srubu, otočený k němu zády a právě ze sedlového pouzdra vytahoval winchestrovku.

Chipps rychle přišel za něho a přitiskl mu hlavně brokovnice ke krku.

„Ani hnout!“

Rozhostilo se ticho, jen vítr skučel.

Pak muž řekl: „To jste vy, Rafferty? Ježíši, jenom nestřílejte!“

Chipps stáhl kohoutky pušky.

„Georgi?“ řekl.

„Ano.“ Muž se k němu obrátil a Chipps ve svitu měsíce poznal barmanovu širokou, odulou tvář.

Pomalu sklonil brokovnici.

„Proč jste nedal smluvené znamení?“ zeptal se. „Nechybělo mnoho a zastřelil jsem vás.“

„Zapomněl jsem,“ řekl barman. „Rafferty, myslím, že mě sledovali.“

„Kdo?“

„Nevím. Nějaký jezdec.“

Chipps ho chytil za rameno. „Pojďte!“

Vrátili se k chatě, vešli dovnitř a Chipps zavřel dveře, načež vzal z háčku petrolejku, zvedl cylindr a sfoukl plamének. Potom s puškou pod paží přišel k oknu, otevřel ho a vyhlédl ven. Venku byla tma a ticho, až na skučení meluzíny.

„Neměl jste sem jezdit, když víte, že vás sledují,“ řekl Chipps. Byl rozzuřený.

„Nešlo to jinak,“ řekl barman. „Ale snažil jsem se je zmást. Vím, jak se to dělá. Vím, jak to dělají lovci. Musel jsem uniknout. Nemohl jsem ztrácet čas.“

„Pokud Bascin odjel z města, mohl jste přijet i zítra.“

Odmlčel se a naslouchal. Slyšel šumění korun.

Potom se ozval barmanův rychlý, přerývaný dech. Náhle se mu stáhlo hrdlo, protože cítil, že něco není v pořádku.

„On přece odjel?“ řekl a otočil se směrem, kde podle jeho odhadu stál barman.

„Ano,“ řekl muž, kterého nemohl vidět, „ale…“

„Ale co?“

„Rafferty, oni – oni…“

Nekonečnou vteřinu panovalo ticho. Potom barman tak tiše, že to Chipps téměř nemohl slyšet, řekl: „Oni oddělali Brett.“

Náhle bylo všechno pryč. Chipps neviděl nic než děsivou, nekonečnou temnotu. Opřel se o stěnu, protože cítil, že se mu podlamují nohy, neudržel se však na nich. Pomalu klesl na podlahu. Necítil nic než prázdno, které v něm náhle bylo a které ho rozleptávalo a zanechávalo po sobě nicotu. Nedokázal promluvit, nic neslyšel, ani neviděl – už nebyl.

„Kdo?“ řekl jen. „Kdo?“

Barman z temnoty odpověděl: „Bascin.“

„Brett! Můj Bože, Brett! Proč?“

„To nevím,“ řekl barman. „Když jsem uslyšel výstřel a vyběhl ven, proběhl okolo mě a zmizel.“

Chipps klečel a plakal jako malé dítě.

Jako by z dáli slyšel, jak barman říká: „Vím, jak vám je, Rafferty. Nikdy jsem jí to neřekl, ale i já jsem ji velmi miloval. Tolik jsem ji miloval. Věděl jsem, že mé city nikdy nebude opětovat. Ale…“

„Přestaňte!“ vykřikl Chipps. Přiskočil ke dveřím, chytil ho za límec, přitáhl ho k sobě a zařval mu do tváře: „Proč jste ho nezastřelil? Proč jste ho neoddělal? Proč? Proč? Proč?“ Při každém slovu barmanem vší silou smýkl proti stěně.

Potom se otočil, přivrávoral ke stěně a opřel se o ni obličejem.

Z temnoty se ozval barmanův hlas: „Do konce myslela na vás. Řekla: Varuj ho! Varuj ho! A já věděl, že tím myslí vás.“

Chipps se narovnal. Strhl si hvězdu, ačkoli si při tom roztrhl košili, a ohnul ji v dlani. Pak ji pustil na zem a rozdupal ji.

Náhle na rameni ucítil ruku. Otočil se.

„Běžte pryč!“ vyhrkl.

„Někdo sem jede,“ nejistě řekl barman.

Chipps ho odstrčil a připotácel se ke dveřím. Odsunul závoru, otevřel dveře a vyšel ven.

Přibližně třicet yardů od chaty stál ve svitu měsíce jezdec, který uklidňoval svého tančícího koně. Chipps nevěděl, kdo to je.

Pomalu kráčel od domu. Potom se zastavil a zvolal: „To jsem já, Rafferty! Hledáš mě?“ Náhle třeskl výstřel.

Chipps cítil, jak mu kulka prolétla kolem ucha. Vrhl se na zem. Viděl, jak jezdec otočil koně a rozjel se ke kraji mýtiny. Tasil revolver, opřel si ho o loket, krátce mířil a pak zmáčkl spoušť.

Kůň se s řehtáním Vzepjal a zhroutil se. Jezdec sletěl ze sedla a vrhl se do křoví na kraji lesa. Ozvěna výstřelů se nesla lesem a než odezněla, přiběhl Chipps přes mýtinu k místu, kde zmizel muž, který na něho střílel. V temnotě lesa se třikrát zablesklo.

Chipps bleskově vystřelil z obou koltů. Ozval se přidušený výkřik.

Potom dorazil na kraj lesa a začal se prodírat houštím. Tu se ohlédl a spatřil muže, který kulhal ke stromu.

„Stůj!“

Muž se zastavil a zvedl revolver.

Chipps vypálil. Slyšel, jak kulka narazila do kovu. Mužův kolt odletěl do keře.

Chipps pomalu přišel k němu.

,iHledals mě. A našel,“ řekl. „Patříš k Bascinovým jezdcům.“

Muž nic neřekl, ucouvl však před ním.

Chipps si ho změřil pohledem, načež strčil revolver do pouzdra, sáhl do kapsy a vytáhl sirku. Škrtl jí a v jejím svitu mu pohlédl do tváře.

Plamének se mihotal ve větru, muži po tváři tančily stíny. Pak sirka zhasla. Chipps ji pustil a vytáhl pravý revolver.

„Byls při tom?“ zeptal se. Jeho hlas zněl tak, jako by ani nepatřil jemu. „Byls při tom, Steve Craigu?“

Craig téměř nedokázal promluvit. „Jestli – jestli myslíš Brett, Chippsi, tak ne! Já – já…“

„Ale chtěls mě oddělat.“

„Já… tedy Bascin… vypsal…“

Pohnul se. Nebylo jasné, zda chce sáhnout po druhé zbrani, Chipps však na něho přesto vystřelil. Trefil ho do hrudi.

Craig se udržel na nohou. Hekal a nesrozumitelně brblal. Ztěžka posunoval ruku k druhému revolveru.

Chipps mu nedal šanci. Byl chladný jako kus ledu.

Necítil strach, bolest ani rozrušení. Počkal, až se Craig dotkne rukou revolveru, a vystřelil podruhé.

Craig už nic neřekl. Udělal krok dozadu a skácel se na zem.

Bylo po všem.

Chippse se náhle zmocnila únava. Ruka, v níž držel zbraň, mu klesla.

Za ním ševelily keře. „Georgi?“ zeptal se, aniž by se otočil.

„Ano!“ Barman přistoupil k němu a pohlédl na mrtvého.

Chipps strčil revolver do pouzdra, pomalu zvedl ruku a promnul si oči.

„I vy jste ji miloval, Georgi?“ zeptal se. „Osedlejte mi koně. Pojedeme do Fort Collins.“

+ + + + +

Bascin dorazil na svůj ranč uprostřed noci. Jízda s prostřeleným ramenem pro něho znamenala muka. Věděl, že má horečku, neměl však na vybranou, musel zpátky na ranč.

Pak před sebou spatřil planinu zalitou měsíčním svitem, temné siluety budov, stromů a ohrad, jež stály kolem velkého dvora se studnou. Pouze v jediném okně se ještě svítilo.

Bascin pobídl koně do cvalu a přijel na dvůr. Pak nejistě slezl ze sedla, přivrávoral ke studni a posadil se na ni. Srdce mu divoce bušilo…

Po chvíli se otevřely dveře domu a ve světle, jež pronikalo ven, se objevila postava.

„Je tu někdo?“ zvolala vysokým hlasem.

Bascin zvedl hlavu. Pak vstal a řekl: „To jsem já, Wongu.“

Malý kuchař sešel z verandy.

„Och, to jste vy, pane Bascine,“ řekl. „Stalo se něco?“

„Odsedlej mi koně,“ řekl Bascin. „Máš ještě tu svou zázračnou mast, Wongu?“

„Ano, pane Bascine.“

Bascin vrávoravě kráčel po dvoře k domu. Vyšel na verandu a vešel dovnitř. Kopnutím za sebou zavřel dveře.

V krbu ještě hořel oheň, byla tam cítit pryskyřice.

Bascin si svlékl kabát a hodil ho na židli. Nato ze sebe strhl košili a chvíli hleděl na zakrvácený obvaz. Potom šel k baru.

Vzal z něj láhev whisky a sklenici, posadil se na židli a nalil si. Celou sklenici vypil naráz. Lomcovala jím horečka…

Náhle se otevřely dveře. Stál v nich Číňan.

„Pojď dál,“ řekl Bascin a opřel se o opěradlo.

Číňan přišel k němu.

„Sundej mi obvaz!“

„Ano, pane!“

Bascin zavřel oči a nechal se ošetřovat. Šikovný Číňan mu odvázal obvaz a vyčistil okraje rány.

+ + + + +

Oba osamělí, mlčenliví jezdci zpomalili do kroku, když dorazili k prvním domům Fort Collins.

Město spalo, v oknech domů a saloonů se nesvítilo. Noční vítr hnal ulicí obláčky prachu. Na rohu se mihnul stín psa.

Mezi dvěma domy seděl opilý indián přikrytý dekami. Tvář měl zakrytou kloboukem s pery. Fort Collins spal.

„Co teď chcete dělat, marshale?“ zeptal se jeden z jezdců.

„Půjdu spát,“ odpověděl Chipps.

Zastavili před prázdnou úřadovnou a Chipps se rozhlédl po Main Street.

„Chcete se ještě podívat na Brett?“ zeptal se barman.

Chipps pomalu těkal pohledem. Pak zavrtěl hlavou.

„Ne,“ tiše řekl. „Uchovám si ji v paměti takovou, jakou jsem ji viděl naposled…“ Selhal mu hlas.

„Pak raději pojedu dál,“ řekl barman.

Chipps neodpověděl. Sklouzl ze sedla, přivázal koně před úřadovnu a vytáhl ze sedlového pouzdra brokovnici. Potom se pomalu vydal k úřadovně. Otevřel dveře a vešel do místnosti, která tonula ve tmě.

Posadil se na židli za psacím stolem, položil pušku před sebe, odepnul si revolverový opasek a dal ho vedle ní.

Takto tam seděl, s pohledem upřeným na okno, dokud se nezačalo rozednívat…

+ + + + +

S prvními paprsky slunce se probudil, protože uslyšel blížící se kroky.

Trhl sebou, zvedl pušku a ospalýma očima pohlédl na dveře, před nimiž se kroky zastavily. Nejasně se mu vybavovaly vzpomínky.

Kdosi zaklepal.

„Ano?“

Dveře se otevřely. Stála v nich žena v tmavém. Položil pušku na stůl.

„Slečno Rossiterová,“ unaveně řekl. „Jenom klidně pojďte dál. Myslel jsem si, že to je někdo jiný.“

Vešla dovnitř a zavřela za sebou.

„Jsem ráda, že vás vidím,“ řekla. Podle tónu jejího hlasu poznal, že ví, co se stalo.

„Co je?“ zeptal se.

„Včera večer jsme byli ve městě,“ tiše řekla. „My a ještě jedna rodina. Už včera jsem se pokoušela vás zastihnout, ale nebyl jste tu a…“ Rozechvěly se jí rty.

„Posaďte se,“ řekl. „Stalo se něco?“

Stála tam a po tvářích jí tekly slzy. Plakala.

„Tátu zastřelili,“ řekla. „Jesse je těžce raněný a nevíme, jestli to přežije. Naše domy vypálili, dobytek postříleli a studnu zbořili. Vyhnali nás.“

Chipps takřka nevědomky vstal, obešel stůl a posadil ji na židli.

V rozpacích pohlédl na její světlé vlasy a řekl: „Nevím, co se stalo.“

Vzhlédla k němu. „Musíte nám pomoct,“ řekla. „Byl to Bascin a mnoho dalších jezdců. Jesse a táta hlídali přehradu, když jsme náhle uslyšeli střelbu, která pak trvala čtvrt hodiny. Potom se ozval výbuch, a když jsme tam přiběhli, viděli jsme, že hráz je zničená. Tátu a pět dalších osadníků zastřelili. Jesse koupil jednu kulku do nohy a další do ramene. Doktor se ho snaží zachránit, ale neví, jestli se mu to podaří. Než Jesse ztratil vědomí, pověděl nám, co se stalo. Za svítání je přepadli Bascinovi jezdci. Muže, který hlídal na hrázi, zastřelili hned. Potom přehradu vyhodili do vzduchu. Když jsme se s tátou a Jessem vrátili, byl náš dům, stáj a stodola v plamenech. Všechno hořelo. Studna byla zbořená, krávy a kozy postřílené v ohradě a…“

Odmlčela se, sklonila hlavu a skryla tvář do dlaní. Chvěla se jí ramena.

„Kolik mužů jste ztratili?“ tiše se zeptal.

„Pět,“ řekla.

„A kolik usedlostí Bascinovi jezdci vypálili?“

„Dvě.“ Vzlykla. „Naši aMorganových.“

„A co chcete dělat teď?“

„To nevím,“ odvětila. „Nevím to, opravdu nevím. Jsme jenom dvě ženy a jeden mladík, protože Jesse teď nemůže vstát z postele. Je těžce raněný.“ Zvedla hlavu a prosebně na něho pohlédla. „Už dvakrát jste nám pomohl,“ řekla. „Ve Fort Collins je jenom jeden muž, který se může postavit proti Bascinovi. Proto jsem přišla za vámi, protože nevím, za kým jiným bych měla jít.“

„Kde bydlíte teď?“ zeptal se.

„U jedněch známých, ale…“

„Všechno bude v pořádku,“ řekl a pohlédl za ni. „Nemějte strach, slečno June, všechno bude v pořádku. Dnes večer bude všechno v pořádku.“

Hleděl kamsi do dáli, protože si uvědomil, co právě řekl.

Odpověděla cosi, čemu nerozuměl.

„Tak dobrá!“ řekl. „ Teď běžte.“

Posadil se, opřel se lokty o stůl a skryl si tvář do dlaní.

Potom uslyšel, jak se znovu otevřely dveře, a když vzhlédl, spatřil barmana, který tam nahlédl.

„Marshale! Hej, marshale!“

Chipps sklonil ruce.

„Georgi?“

Barman vešel dovnitř.

„Objevilo se pár Bascinových mužů,“ řekl.

„Kolik?“

„Osm nebo devět.“

„Jsou ještě tady?“

„Ano! Bavili se o tom, kde může být Craig. Ještě to nevědí.“

„Řekl jste jim něco?“

„Ne.“

Chipps položil ruce na stůl.

„Georgi,“ řekl, „právě tu u mě bylo jedno děvče, které mi povědělo, že Bascin napadl osadníky. Vůbec mě to nerozčililo, Georgi. Bylo mi to úplně jedno. Bylo to, jako by… Bylo mi to lhostejné. Pořád myslím jenom na jedno, Georgi.“

Vstal, přistoupil k oknu a vyhlédl na sluncem zalitou, přátelsky působící ulici. Zela prázdnotou. „Co se děje, že venku nikdo není?“ zeptal se.

Barman se postavil vedle něho, vyhlédl ze zamřížovaného okna a řekl: „Lidé očekávají, že se strhne přestřelka, marshale! Vědí, že jste se vrátil.“

„Dočkají se.“

Barman zavrtěl hlavou. „Je jich příliš mnoho, marshale. Byla by to sebevražda, kdybyste teď šel ven.“

„Já vím,“ odpověděl Chipps unaveným, tichým hlasem. „Když odtud odejdu, asi se už nevrátím. Ale musím Bascina dostat a to se mi nepodaří, pokud nezneškodním chlápky, kteří sem přijeli. Nepustili by mě z města. Nemám jinou možnost.“

Barman na něho rychle pohlédl úkosem a řekl: „Pomůžu vám, jestli chcete.“

„Pomoct – mně?“ Chipps se hořce usmál. „Vy mě přece nesnášíte, Georgi.“

„Neudělám to kvůli vám,“ řekl barman, aniž by na něho pohlédl. „Udělám to proto, že jsem miloval Brett a protože mě poprosila o to, abych vám pomohl, než zemřela. Vlastně bych vás měl nenávidět ještě víc, protože jste Brett nepřinesl štěstí a vlastně jste vinenjejí smrtí. Ale nejde to. Mezi námi dvěma není rozdíl. Takže jestli chcete, pomůžu vám. Umím zacházet s koltem.“

„Musím to udělat – a udělám to sám,“ řekl Chipps. Otočil se, šel k psacímu stolu a vzal těžký revolverový opasek. Připnul si ho k bokům. Barman se díval, jak si přivazuje pouzdra ke stehnům.

„Sám to nezvládnete,“ řekl. „Proč nechcete, abych vám pomohl?“

„Protože se to týká jenom tří lidí, Brett, Bascina – a mě.“

Barman pokrčil rameny. „Jak chcete,“ řekl.

Chipps přikývl. „Ano,“ řekl. „Ano, tak to chci.“ Otevřel šuplík, vytáhl odtud hrst nábojů do brokovnice a strčil si je do kapsy. Nabil pušku, odepnul bezpečnostní chlopně z kohoutků revolverů a šel ke dveřím, kde se ještě jednou zastavil a otočil.

„Georgi?“

„Ano?“

„Postaráte se o Brett dobře?“

„Jako byste to udělal vy, marshale.“

„Díky.“

Potom za sebou zavřel.

+ + + + +

Chipps pohlédl k saloonu. Bascinovi jezdci pravděpodobně měli jednoho muže u dveří. Bylo jich tedy osm nebo devět.

Chipps cítil, jak se mu sevřel žaludek, nebyl to však strach o život, co ho tížilo – byl to strach, že koupí kulku dřív, než se pomstí Bascinovi.

Bylo mu jasné, že chlápci, kteří čekají v saloonu, ho nepustí z města. S devíti jezdci v zádech nemohl riskovat cestu na Bascinův ranč, k muži, jehož smrt se stala cílem jeho života.

Přešel ulici a pak se vydal těsně kolem stěn domů k saloonu.

Velmi dobře znal cestu k zadním dveřím, ještě včera se zastyděl, když pomyslel na to, že do saloonů chodil většinou zadním vchodem. V tomto okamžiku však necítil nic než ostrý, chladný instinkt lovce, který ho tam hnal.

K zadnímu vchodu vedla úzká slepá ulička. Opatrně otevřel dveře a naslouchal. Slyšel mumraj mnoha hlasů. Pak vešel do chodby, v níž panovalo přítmí.

Tiše zavřel dveře a zasunul závoru. Potom šel po špičkách dál, až se dostal za závěs, který ho odděloval od sálu.

Už se nebál.

Pomalu odhrnul závěs.

Viděl barový pult a barmana…

V tom okamžiku ho z třiceti nebo čtyřiceti lidí, kteří byli v saloonu, viděl pouze jediný: George!

Pohlédl na něho a zase rychle pohlédl jinam, nalil sklenici a šel k opačnému konci pultu, odkud na něho vrhl ještě jeden krátký pohled. U předních dveří stál muž v prostém oděvu kovboje. Opíral se o stěnu, hleděl přes lítací dveře na ulici a kouřil cigaretu.

U pultu byli jen čtyři Bascinovi jezdci, Chipps však zbylé čtyři viděl u jednoho stolu, kde hráli poker.

Pomalu vešel dovnitř a řekl: „Čekáte na mě?“

Muži postavili sklenice na pult, karty dopadly na stůl.

Chipps jim, jednomu po druhém, pohlédl do očí. Koutkem oka sledoval muže u předního vchodu.

„Kolik vám Bascin slíbil za mou hlavu?“ zeptal se.

Viděl na nich, že to nejsou obyčejní kovbojové. Bascin si postavil mužstvo složené z tvrdých chlapů. Na Quadea sice neměli, uměli však zacházet s lasem i revolverem. A bylo jich devět!

Pak ucítil, jak se ho zmocňuje nenávist.

„Byli jste všichni u toho,“ tiše řekl. „Byli jste u toho, když byla zavražděna Brett Sterlingová. Odepněte si opasky!“

Všichni měli v očích stejný výraz a pak, o zlomek vteřiny později, koutkem oka zachytil pohyb.

Otočil se a z jedné hlavně brokovnice vypálil na muže u dveří. Potom se obrátil a naslepo vystřelil z druhé hlavně proti mužům, kteří stáli u baru a okamžitě sáhli po koltech.

Slyšel výkřiky. Kopl do stolu, převrátil ho a vrhl se za něj. Třeskly výstřely a kulky se zaryly do desky stolu, zatímco Chipps zuby otevřel závěr pušky, vytáhl z kapsy náboje a strčil je do komor.

Pachuť na jazyku ho přiměla, aby si odplivl. Ve vzduchu se vznášel kouř.

Převrhl další stůl, převalil se za něj a vypálil z brokovnice, načež tasil kolt a několikrát vystřelil na muže, který běžel po schodech do patra. Chtěl ho ostřelovat z galerie. Dvěma kulkami ho zasáhl do zad. Muž se skácel na zábradlí, prolomil ho a zřítil se dolů.

Chipps viděl, jak se nad pultem objevila barmanova široká, rudá tvář a pak ruka s krátkohlavňovým, osmiranným koltem ráže 38. Barman vypálil, natáhl kohoutek a znovu vystřelil. Chipps neviděl, zda zasáhl, po páté ráně však George koupil kulku doprostřed čela.

Chipps viděl, jak se zhroutil do regálů s láhvemi. Ozvalo se řinčení skla.

Kdesi mezi stoly a židlemi se objevila tvář a Chipps vystřelil z obou revolverů. Tvář zmizela.

Tu ucítil, jak ho jedna z kulek škrábla na rameni, a trhl sebou.

Převalil se za další stůl. V následujícím okamžiku koupil kulku do levého ramene.

Než se znovu převalil, uviděl střelce, který dřepěl za rohem pultu. S výkřikem vstal, chytil se za tvář a skácel se na židli.

Ještě stále se střílelo a on pálil, dokud měl náboje v bubíncích. Potom se skryl za prázdný sud u schodů a nabil oba revolvery, přestože téměř nemohl pohnout levou rukou.

Lehl si na podlahu a vylezl na schody, ačkoli mu po zádech tekla krev. Potom se pozvedl a začal skrze zábradlí střílet tak rychle, jak to jen šlo, na oba muže, kteří podle jeho odhadu ještě stále byli za jedním stolem. Nedal jim šanci, tak jako ji oni nedali jemu – a byl rychlý, rychlejší než kdy předtím.

Z hlavní revolverů šlehaly plameny. Jejich třesk jako by byl jeho smích. Cítil, že splynul se svými zbraněmi.

Pak mu levá ruka ochabla a klesla. Střílel dál pravou, dokud trn kohoutku nenarazil na prázdnou nábojnici…

Potom se opřel o schody. Po tváři mu stékal studený pot.

Panovalo tam ticho…

Hosté, kteří tam předtím byli, mezitím zmizeli. Při prvním výstřelu uprchlí dveřmi a okny, takže teď zůstali v saloonu jen mrtví a kouř.

Všude ležely rozlámané židle a stoly. Zrcadlo a láhve za pultem byly rozbité, na podlaze se válely střepy – a muži. Podivně zkroucení muži mezi stoly, za pultem, na schodech.

Chipps už nedokázal přemýšlet. Rozbolelo ho rameno.

Strčil vystřílené revolvery do pouzder a vrávoravě šel k místu, kde ležela jeho puška. Pomohla mu. A pomohl mu i George.

Ano, i George. George, který teď ležel za pultem, pokrytý střepy láhví, jež byly jediným smyslem jeho života – kromě Brett! George, který pomstil svou beznadějnou lásku k ženě, jež ji nikdy neopětovala…

Rameno ho bolelo stále silněji.

Vzal pušku pod paži a šel ven.

Před saloony a bary stáli lidé.

Zkoumavě, nevěřícně, zvídavě na něho hleděli.

Vyšel na ulici a opřel se o zábradlí.

„Saloony se zavírají!“ zvolal. Musel na to zvolání vynaložit všechny síly.

Odpovědí mu bylo mlčení.

„Držíme smutek…,“ řekl. „Smutek za Brett Sterlingovou! Nikdy na ni nezapomeňte!“

Ani nevěděl, zda mu rozumějí.

Pomalu a vrávoravě kráčel po ulici a lidé, které míjel, strnuli.

Košili měl od krve, bolest však téměř necítil.

Mířil k nájemní stáji. Právě tam.

Musel ještě něco učinit. Ještě něco měl před sebou. Musel to udělat, jenom tuto jednu věc. Pak nebylo nic.

Klopýtl a spadl na kolena. Posbíral se ze země a vrávoral dál. Pevně svíral pušku.

Před nájemní stájí opět padl na kolena a ztěžka se zvedl.

Viděl, že ze stínu vyšel Tait.

„Bene!“ zasténal. „Benny, dej mi koně! Koně! Pomoz mi, Benny, pomoz mi. Ještě vše neskončilo.“

Náhle ucítil dotek na rameni a kdosi za ním řekl: „Takto přece nemůžete jet, marshale.“

Otočil se a spatřil bledou, hezkou tvář June Rossiterové a její velké, tmavé oči.

„Můžu jet,“ řekl. „Nestarejte se o mě.“

Chytila ho za pravou ruku, jako by se ho snažila odtáhnout, on se jí však vytrhl.

„Nechte toho!“ řekl.

Vrhla na něho prosebný pohled. „My vás přece potřebujeme, všichni vás potřebujeme.“

Chipps se rozhlédl. Okolo něho a dívky se sešli lidé. Nikdo nic neřekl. Jenom si ho zvědavě prohlíželi a kromě dívky, jejíž vlasy v ranním slunci zářily jako zlato, se nenašel nikdo, kdo by mu pomohl.

„Ne,“ tiše řekl. „vy mě nepotřebujete. Vy nepotřebujete nikoho. Máte všechno, co potřebujete – máte sami sebe. Nemám na mysli vás, slečno Rossiterová. Myslím tam ty.“ Naklonil se k ní a tiše řekl: „Proč jsem vlastně bojoval? Neměl jsem to dělat. Tito lidé zato nestojí. Už se nemůžou dočkat, až uvidí opilce chcípnout. Ó, ne, ti mě nepotřebují. Když za ně budeš bojovat, vpadnou ti do zad, když je pohladíš, kousnou tě do ruky. Mezi nimi nemám přátele.“

Letmo na ně pohlédl. Mnohé z nich znal. Ale dal by hodně za to, kdyby je neznal!

Pak tiše řekl: „Někdy – někdy se ptám, zda muži jako Bascin vlastně nejednají dobře, když tyto lidi vykořisťují. Pomůžeš jim – a tobě nikdo z nich nepomůže. Bascin je bičuje – a oni se mu za to klaní.“

Tu se ozval tlumený dusot ze stáje. Otočil se.

Z vjezdu vyšel malý Tait s osedlaným koněm. Nebyl to Chippsův cayuse, ale silnější ryzák s dlouhou, hedvábně se lesknoucí hřívou a mohutnou hrudí. Tait na jeho hřbet dal kvalitní sedlo.

Nyní ho vyvedl ven a podal Chippsovi uzdu. Trhalo mu ve tváři. Zdálo se, že chce něco říct, z jeho úst se však nevydralo jediné slovo. Mlčky tam stál, hleděl do země a rukama křečovitě svíral opasek.

Chipps vrávoravě přišel ke koni, strčil pušku do sedlového pouzdra, pak dal do levého třmenu nohu a pomalu se vytáhl do sedla. Málem se svalil na hrušku sedla, hned se však narovnal a pokusil se usmát.

„Mějte se hezky, slečno Rossiterová,“ řekl. „Když – budeme mít štěstí, nebude zítra nikdo, kdo by vás odtud chtěl vyhnat.“

Pomalu otočil valacha a lidé před ním se rozestoupili.

Mlčky jel po ulici.

June hleděla za ním.

„Copak mu nikdo nepomůže?“ zeptala se a obrátila se k Taitovi.

Starý muž jí uhnul pohledem.

„Vy jste přece byl jeho přítel?“

Otočila se a pohlédla na ostatní.

„To mu opravdu nikdo nechce pomoct?“ zeptala se a znělo to udiveně.

Davem se prodral jeden mladík a chytil ji za ruku.

„Pojď, June,“ řekl. „Půjdeme. Do toho nám nic není.“

„Opravdu ne, Time?“ řekla. „Riskoval kvůli těmto lidem svůj život a teď mu nikdo nepomůže. Nikdo z vás nechápe, co by to pro něho znamenalo, kdyby mu pomohl byť jenom jeden jediný člověk?“

Všimla si, že se lidé rozcházejí. Vytráceli se rychleji, než tam předtím přišli.

June pomalu zavrtěla hlavou. „Měl pravdu,“ řekla.,,Před tím, kdo na ně šlápne, se skloní. Toho, kdo jim pomůže, zradí. Timmy, já se za ně stydím.“

„Pojď.“

„Viděls, jak ho opustili? Jeho přátelé – jeho přátelé…“

„Pojď, June.“

Prudce se mu vytrhla. „Když mu nikdo nepomůže,“ řekla, „pak já ano.“

„Zbláznila ses?“ řekl její bratr.

„Bojoval za nás,“ řekla. „Taite, můžu dostat koně?“

Starý muž si prohrábl vlasy. „Tím mu nepomůžete, slečno,“ řekl. „Vždycky to býval samotář. Když si všimne, že jedete za ním, bude to pro něho ještě těžší. Už tak to má těžké.“

„To říkáte vy,“ trpce opáčila. „Vy, jeho přítel. Možná jste jeho jediný opravdový přítel.“

Pohlédla na svého bratra. „A ty?“

„Tak dobrá,“ řekl.

„Nezapomeň, že ti zachránil život.“

Mladík se otočil k Taitovi. „Mohl byste mi osedlat koně?“ řekl. „Půjdu si pro pušku.“

Tait těkal pohledem mezi nimi, načež se zhluboka nadechl.

„Osedlám dva koně,“ řekl. „Pojedu i já.“

Chipps jel tak rychle, jak jen mohl. Musel však často dělat zastávky, aby nespadl z koně. Každý krok pro něho znamenal muka.

Rána na rameni začala znovu krvácet a občas, když nevisel napůl omráčený bolestmi v sedle, cítil, jak mu krev stéká po zádech. Přemýšlel, kolik má ještě času. Pokud chtěl na Bascinův ranč, musel si pospíšit. Síly mu ubývaly a občas se zachvěl zimou.

Věděl, že smrt se blíží – cítil ji a bojoval s ní. Zatím ji pokaždé dokázal zahnat, vždy se však znovu vynořila ze stínu. Věděl nyní to, že smrt je cosi tělesného a že prostě a jednoduše spadne ze sedla, až se ho zmocní. Jeho myšlenky se však koncentrovaly na jediné: na Bascina!

Brett by ho nikdy neopustila. Tak jako ho teď neopustila puška, jejíž pažba mu trčela pod levou nohou.

Pak, zabrán do myšlenek, ucítil další záchvat slabosti.

Zatnul zuby a pokusil se to překonat. Tentokrát to nebylo tak snadné. Náhle se však opět probral a cítil, jak se mu dýchá volněji.

Och, Bože, pomyslel si. Můj Bože, pomoz mi! Možná tě ještě nikdo neprosil o to, abys mu pomohl někoho zabít. Ale já ano! Zemřu, vím, že zemřu, ale to je mi jedno. Nemám už ze smrti strach – mám jenom strach, že by to všechno mohlo být zbytečné. Pomoz mi, ať to dokážu! Pomoz mi!

A potom, zatímco jel trýzněn bolestí, napůl omráčený a bez jakýchkoli emocí, se začal modlit. Modlil se, aby to všechno nebylo zbytečné.

„Pán je můj pastýř. Vede mě po bezpečné stezce a pase mě na zelené louce. Přestože má cesta je temná, nebojím se…“

Tiše hovořil sám k sobě. Ani tu modlitbu nepronesl celou, protože si na ni již nevzpomínal. Už to bylo dávno, co se naposledy modlil.

Pak si však vzpomněl: „A má cesta je temná. A má cesta je temná. Je temná… je temná… temná, temná, temná…“

Zavrávoral v sedle, ale jel dál. Stále dál!

+ + + + +

Jezdci, kteří jeli po jeho stopě, nebyli rychlejší než on. Půda zde byla kamenitá, takže Chippsovy stopy mizely. Polední slunce pálilo a koně i jezdci byli zpocení.

Pak dal Tait znamení, že mají zastavit. Ztěžka se opřel o hrušku sedla a rozhlédl se po krajině. „Je zbytečné dál hledat stopy,“ řekl. „Chippsův náskok se tak jen zvýší. Musíme to risknout a jet přímo na Bascinův ranč. Jestli Chipps pojede jinam, už ho nenajdeme, ale já pevně věřím tomu, že jede přímo na Bascinův ranč.“

Mlaskl a kůň klusal dál.

Po chvíli řekl, aniž by pohlédl na Tima:

„Vypadá to, chlapče, že tvá sestra si Chippse váží.“

„Hodně toho pro nás udělal,“ řekl Tim Rossiter.

„Já vím.“

„Jak je vlastně možné, že on, který se nikdy nestaral o druhé, se o ně naráz tak začal zasazovat?“ zeptal se mladík.

Jeli nyní rychlým klusem.

„Nebojoval za druhé,“ řekl Tait. „Chtěl jenom sobě a tomu děvčeti ze saloonu dokázat, žeje muž.“

„A málem se mu to podařilo, že?“

„Podařilo se mu to, chlapče. Není to jenom muž. Je to bojovník, jakého jsem ještě neviděl, ani za občanské války. Zabije Bascina a sám zemře. Uvidíš.“

Chvíli mlčky jeli, načež Rossiter řekl: „Co to bylo za děvče?“

„Nevím,“ odvětil Tait a pokrčil rameny. „Vím jenom, co pro Chippse znamenala. Byl to jediný člověk, který mu věřil. To kvůli ní se stal znovu mužem. Teď mu ji Bascin vzal. A nikdo už Chippse nezastaví. Viděls jeho oči, když stál před stájí, chlapče? Když vylezl do sedla, měl je ledovější než Earl Quade. Chce zabíjet a bude zabíjet. Jenom kulka ho může zastavit, ale dokud bude žít, dokáže se kulkám vyhýbat. Přiznávám, že jsem se v něm mýlil. Všichni se v něm mýlili. A proto jsou na něho nahněvaní. Zpustlý opilec jim ukázal, že stojí za víc než oni všichni dohromady. To mu počestní občané Fort Collins nikdy nezapomenou. Za války jsem viděl, jak zbabělci dokázali překročit svůj stín a stát se hrdiny. A zažil jsem, Jaku Gettysburgu jeden voják v nepřátelské palbě odvedl zpět důstojníka, který v přední linii dostal strach. Ten voják kvůli němu riskoval život, ale důstojník mu to nikdy neodpustil, protože byl svědkem jeho strachu. Při nejbližší příležitosti toho muže poslal na smrt. Díky Bohu, že to tehdy koupil i on sám. Ano, chlapče, takový je život…“

Mladík na něho pohlédl. Mlčel.

„Nejdřív jím všichni pohrdali,“ dodal Tait, „protože to byl opilec. Mysleli si, že jsou lepší. Pak ho začali nenávidět, protože jim ukázal, že on, opilec, je mnohem lepší než oni. Tak dopadají velcí muži, chlapče. Ano, je to velký muž. Stydím se, že jsem si o něm kdy myslel, že nás za láhev whisky prodá Bascinovi.“

„Měli bychom jet rychleji,“ navrhl mladík.

Tait přikývl. „Kéž ho tak zastihneme včas,“ řekl.

+ + + + +

Chipps zastavil. Teď už to dál nejde, pomyslel si. Už nemůžu, už prostě nemůžu.

Tak těsně před cílem? Zatnul zuby a zahnal mdloby, které se o něho pokoušely. Přicházely stále častěji a bylo stále obtížnější se jim ubránit. Příště už to nedokážu, pomyslel si…

„Už nemůžu!“ zasténal.

A potom zvedl hlavu a spatřil před sebou první ohrady Bascinova ranče. Byly zalité poledním sluncem a ležely necelou míli daleko.

+ + + + +

Lee Bascin se probral z dřímot, když uslyšel dusot kopyt.

Usnul u krbu. Trhl sebou a zaklel, protože ucítil prudkou bolest v rameni, která mu vystřelila do zbytku těla. Vstal a sáhl po revolverovém opasku, který visel na opěradle židle. Krátce vyhlédl z okna.

Na dvůr se přihnal jeden muž. Slezl z koně, aniž by ho přivazoval, uviděl Bascina v okně a rozběhl se k domu.

Bascinho poznal. Byl to jeden z pobudů z Fort Collins, kteří mu vozili zprávy.

Znovu pustil opasek a vrávoravě šel ke dveřím. Když je otevřel, muž zrovna přiběhl na verandu. Byl to otrhaný, neholený a špinavý ničema, který si právě sáhl na okraj starého, pomačkaného stetsonu. Téměř nemohl mluvit, jak byl zadýchaný.

„Co se děje?“ zabručel rančer.

Muž si utřel zpocené čelo. „Rafferty je ve městě!“ vyhrkl.

Bascin svraštil čelo.

„A proto jsi sem jel?“

„Ano.“

„Moji jezdci ho nevyřídili?“

„On vyřídil je…“

„Co?“ Bascin ho levou rukou chytil za límec košile. „Řekni to ještě jednou!“

Muž se snažil vysvobodit z jeho sevření.

„Všechny je zastřelil,“ řekl.

Bascin ho náhle pustil a muž zavrávoral.

„Viděl jsem to na vlastní oči,“ dodal.

Bascin na něho hleděl jako na zjevení. Náhle opět zrudl.

„A on?“ zeptal se. „Jemu se nic nestalo?“

Muž si upravoval límec. „Ale ano! Jenže hned odjel,“ zamumlal. „Myslím, že má namířeno sem. Proto jsem hned vyrazil…“

Bascin na něho ještě stále nevěřícně hleděl, pak se otočil a šel zpátky k židli. Vzal revolverový opasek a připnul si ho.

„Wongu!“ zařval. „Wongu!“ Pohlédl na muže u dveří.

„Co ještě chceš?“ vyhrkl. „Zmiz!“

„Ale – ale…“

„Řekl jsem: Zmiz! Neslyšels?“

„Ano, pane Bascine.“ Raději se klidil.

Bascin si strčil cípy košile za opasek.

„Wongu!“ vykřikl. „Kde jsi?“

Číňan se objevil ve dveřích.

„Ano, pane Bascine?“ zeptal se.

Rančer na něho krátce pohlédl a začal hledat kabát a klobouk.

„Wongu,“ řekl, aniž by se k němu otočil. „Vezmi si ze stáje toho nejlepšího koně. Víš, že všichni moji lidé jsou na severních pastvinách. Jeď tam a přiveď je. Ale pospěš si. Každá minuta může být rozhodující.“

„Děláte si starosti?“ ptal se Číňan.

Bascin hleděl z okna, zatímco si nasazoval klobouk. Velký dvůr byl opuštěný.

„Tentokrát mi neunikne,“ řekl Bascin. „Jeď, Wongu! Tentokrát ho…“ Nedořekl to a zatnul pěst. Když se ohlédl, Wong už byl pryč. Jen o minutu později uslyšel dusot kopyt a uviděl Wonga, jak jede s vlajícím pláštěm pryč.

Chytil se za bolavé rameno a ve tváři se mu objevil zlomyslný úsměv.

„Jen přijeď,“ řekl, Jen přijeď, pěkně tě přivítáme.“

Přesvědčil se o tom, že revolver dobře sedí v pouzdře, a opustil dům. Přešel dvůr zalitý sluncem a zamířil ke stáji, kde si osedlal koně.

Trvalo mu to déle než jindy, protože to musel dělat jednou rukou. Věděl, že musí odjet dřív, než se jeho muži vrátí. To mohlo trvat tak hodinu. Do té doby chtěl hlídat v okolí ranče. Proto si vzal pušku. Dalo se s ní střílet i jednou rukou.

Zdravou rukou ji pohladil po vyhřáté pažbě.

„Už nebudeš čekat dlouho, Brett,“ zamumlal. „Pošlu toho tvého hrdinu za tebou. Byla to ode mě chyba, že jsem tě miloval, ale už jsem ji napravil a napravím i další chybu. Jenom neměj strach, Brett, tvůj hrdina bude brzy u tebe.“

Zdravou rukou vzal uzdu a vyvedl koně z přítmí stáje na dvůr. Pak uzdu pověsil na krk koně, zvedl nohu a chtěl ji strčit do třmene, zatímco se zdravou rukou chytil za hrušku sedla.

Nahoru se však už nevytáhl.

„Nech toho koně stát!“ ozval se tichý hlas za ním. „Už ho nebudeš potřebovat.“

Bascin se otočil.

Chipps Rafferty seděl v sedle shrbený. Levou rukou se opíral o hrušku sedla a brokovnici měl opřenou o předloktí. Na košili měl zaschlou krev a jeho tvář byla bledá a propadlá. Pouze oči měl ještě plné života. Pravou rukou svíral pažbu pušky, ukazováček měl na spouštích.

„Rafferty!“ vyhrkl Bascin. Nic víc.

„Ano,“ řekl Chipps. „Vrátil jsem se – jak jsem slíbil.“

Bascin pod kabátem posunoval ruku ke koltu.

„Odtud už se nedostaneš,“ řekl.

„Nepřijel jsem proto, abych se vrátil.“

„Co chceš?“ zeptal se Bascin.

„Vrať mi Brett. Vzals mi ji, teď mi ji vrať.“

„Víš, co se s ní stalo?“ zeptal se Bascin.

„Ano, vím všechno.“

Bascin dosáhl prsty na pažbu koltu.

„Slíbil jsem jí, že tě pošlu za ní,“ řekl.

Chipps cítil, jak ho opouštějí poslední zbytky sil. Kdyby mluvili dál, už by nedokázal zmáčknout spouště.

„Máš na svědomí spoustu lidí,“ tiše řekl. „Brett, George, Rossitera a mnoho osadníků. Nechals zavraždit marshala Warnera. Jsi šílený. Zešílels touhou po moci. Ale to všechno ti odpustím, když mi vrátíš Brett. Dej mi ji.“ Cítil, že je na konci.

„Jo,“ řekl Bascin. „Dám ti ji, Chippsi. Za chvíli ji znovu uvidíš. Dám ti ji. Tady…“

Tasil v okamžiku, kdy Chipps zmáčkl obě spouště brokovnice.

Dunění velkorážní pušky přehlušilo všechny další zvuky.

Bascin ještě stačil vystřelit, ale kulka se jen zaryla do podlahy. Potom se mu podlomily nohy a skácel se.

Chipps to už neviděl. Jeho cesta byla u konce. Puška mu pomalu vyklouzla z rukou.

Nad Bascinem viděl zasněžený vrchol Long Peaku, jedlové lesy, tmavé koruny a hnědé kmeny stromy. Prérii zvlněnou jako rozbouřené jezero a měkkou jako mech – nedozírnou, táhnoucí se od obzoru k obzoru.

Brett, pomyslel si, když ochabl a sklouzl ze sedla. Nevěděl jsem, jak je to krásné, a teď, když to vím, musím jít.

Ležel na zádech a nad ním se klenula modrá obloha, po níž pluly mraky.

Brett, nechci odejít. Už se nikdy nedotknu whisky. Uvidím jenom oblohu, tak jako teď, a tebe, Brett, slyšíš?