John Kirby

Colorado western 202. Krvavý pes

Z věznice v Leavenworthu uprchli čtyři nemilosrdní zabijáci. Bez milosti postříleli všechny, kdo se jim postavili do cesty. Jen z jednoho muže měli strach: z federálního marshala Farga McComba, „krvavého psa“, který zatím dopadl každého uprchlého trestance. Věděli, že před ním nemůžou prchat věčně. Proto se uchýlili na Black Mesu, kterou znali jako své boty. Tam jako vlci číhali na Farga McComba – odhodlaní ho odpravit…

Ten hlas zněl klidně, avšak velmi nebezpečně.

„Pohni se a jsi mrtvý!“

Kelvin Leeper se chtěl usmát, potom však nad levým uchem ucítil chladnou ocel.

V malé dřevěné budově panovalo ticho. Kelvin Leeper polkl. Venku před chatou se míhaly stíny.

„Jsi sám?“ zeptal se klidný hlas.

Leeper chtěl zavrtět hlavou, hlaveň koltu mu v tom však zabránila. Otevřel ústa, aby něco řekl. V tom okamžiku začal rachotit telegraf.

„Pane!“ vyhrkl Kelvin Leeper. „Musím přijmout zprávu a odeslat odpověď!“

„Přijmi ji a přečti mi ji,“ řekl muž za ním.

Leeper se sklonil, vzal tužku a začal na pokrčený list papíru psát písmena. Byl bledý jako stěna. Když se telegraf odmlčel, pomalu zvedl hlavu.

Pohlédl do šklebící se, neholené tváře, do těch nejstudenějších očí, jaké kdy viděl.

„No, co v tom telegramu bylo?“ zeptal se muž a vycenil zuby.

„Jack Armistead uprchl z Leavenworthu,“ zašeptal Leeper. „Ptají se, jestli jsem si něčeho nevšiml.“

Neholený muž se usmál.

„A všiml sis něčeho, starý muži?“

Kelvin Leeper rychle zavrtěl hlavou.

„Pak odpověz, starouši.“ Hlas již nebyl klidný, nýbrž tvrdý a Kelvinu Leeperovi přeběhl mráz po zádech. Přikývl a chvějícími se prsty vyťukal odpověď do Medicine Lodge, že si ničeho nevšiml.

Dveře baráku se otevřely.

Dovnitř vklopýtal štíhlý, vysoký mladík a skácel se na podlahu. Za ním se objevil podsaditý muž, který vypadal velmi zpustle. Leeper ucítil nepříjemný zápach. Chlápek se určitě už mnoho dnů nemyl.

„Našli jsme ho v kůlně,“ zabručel muž.

„Neříkals, že jsi sám?“ zeptal se neholený muž a přitiskl Leeperovi kolt ke krku.

Leeper zavrtěl hlavou.

„Nemohl jsem odpovědět, pane, protože zrovna přišla nějaká zpráva.“

„Ty víš, kdo jsem, že ano?“

Leeper pomalu přikývl. V jeho očích se zračil strach.

„Jste Jack Armiste…“

Už to nedořekl. Výstřel byl v malém baráku ohlušující.

Kelvin Leeper byl nárazem kulky smeten z židle na udusanou podlahu.

Štíhlý mladík jenom přidušeně vykřikl. Vytřeštěnýma očima hleděl na Leepera, pod jehož hlavou se vytvořila kaluž krve.

Nedali mu čas na to, aby se probral ze zděšení.

Jack Armistead dal podsaditému muži u dveří znamení a místností třeskl další výstřel.

Kulka mladíka, který se právě chtěl zvednout, trefila mezi lopatky a srazila ho zpátky na podlahu.

Podsaditý muž klidně dobil kolt a řekl: „Je čas, Jacku. Vlak tu může být každou minutu.“

+ + + + +

Byli jen čtyři, ale cítili se dost silní na to, aby zničili celý Kansas. Už to bylo týden, co se jim podařilo uprchnout z Leavenworthu. Až na Clinta Paynea, černovlasého, dobře vypadajícího mladíka, kterému právě bylo dvacet, měli v Leavenworthu strávit zbytek života, neboť tam čekali na popravu.

Jacku Armisteadovi se tyto vyhlídky nelíbily. Zkoušel všechno, jen aby vyměnil malou celu se zamřížovaným oknem za svobodu.

Před týdnem se mu to konečně povedlo. Zanechali za sebou tři mrtvé bachaře a zcela vyřízenou dceru ředitele vězení. Vypadalo to, že se z té hrůzy nikdy nevzpamatuje.

Armistead pohlédl na podsaditého Pinkyho Crumpa. Malý zabiják oddělal dva bachaře tak chladnokrevně, jako kdysi zabíjel své oběti jako lovec lidí. Ke své smůle se při lovu lidí dvakrát spletl, ale namísto šibenice mu to vyneslo jen doživotí.

Tom Jennings, čtvrtý z nich, měl vášeň, jíž vděčil za to, že ho odsoudili na doživotí: ženy. Bohužel se svou křivou tváří a zaječím pyskem nebyl typ, na který by ženy zrovna letěly. Takže často musel sáhnout k násilí, aby ukojil své choutky. Nikdo nevěděl, kolik žen a dívek zabil. Dokázali mu jen tři vraždy.

Jennings byl nebezpečný zabiják, který nejraději používal nůž. Jacku Armisteadovi se vůbec nelíbil, protože byl nevypočitatelný, neměl však na vybranou. Museli ho vzít s sebou, protože s nimi sdílel blok pro odsouzence na doživotí a na smrt a všechno by prozradil, kdyby ho nepřibrali.

Pinky Crump dal Armisteadovi znamení winchestrovkou, kterou držel v rukou. Tom Jennings a Clint Payne zmizeli.

Jack Armistead si olízl rty.

Doufám, že Johnnieho informace jsou správné, pomyslel si a sevřel rty. Jestli vlak bude jenom projíždět a nezastaví, aby nabral vodu a uhlí, jsme namydlení.

Z dáli se ozýval hukot, který rychle sílil. Přivřel oči. Na horizontu se objevil černý bod, nad nímž se táhl kouř.

Armistead pevně sevřel pušku. Hodně záviselo na tom, zda mu Johnnie Hodge nelhal. Potřeboval peníze, pokud chtěl dosáhnout svého cíle – mexické hranice. A potřeboval je i na to, aby v Mexiku mohl žít. Neměl chuť někde živořit jako chudák. To už bych mohl rovnou zůstat v Leavenworthu, pomyslel si. Když se do Mexika dostanu s penězi, nikdo na mě nebude mít a ani se nebudu muset uchylovat ke zločinu.

Země se lehce chvěla. Olízl si rty. Měl vyschlá ústa. Neklidně hleděl na vlak, jehož rychlost se nijak nesnižovala, jak se mu zdálo.

Začal tiše klít. Viděl, že za hromadou pražců se objevil Pinky Crump. Ani on už očividně nevěřil, že vlak v té osamělé stanici zastaví.

Pak zaskřípěly brzdy.

Pro Armisteada to byla rajská hudba. Viděl jiskry, které odskakovaly od kol. Z komína se vyvalil hustý kouř, který na okamžik zahalil lokomotivu.

Jenom tři vagony, vítězoslavně si pomyslel. Všechno, co jim Johnnie Hodge řekl, byla pravda.

Armistead potlačil rozrušení, které se ho zmocnilo. Věděl, že musí zachovat klid. Nesměl udělat chybu. Johnnie Hodge jim pověděl, že vlakem zřejmě pojede tucet ozbrojených mužů.

Lokomotiva se blížila. Pohlédl na Toma Jenningse a Clinta Paynea. Věděli, co mají dělat. Doufal, že se toho budou držet.

Nad hromadou pražců se objevila hlaveň Crumpovy winchestrovky. Pinky měl za úkol střílet na všechno, co se ve vlaku pohne. A byl to výtečný střelec, to Jack Armistead věděl. Dřív se jako lovec lidí nikdy nepouštěl do pistolnických duelů. Všechno vyřizoval na dálku winchestrovkou.

Jack Armistead zvedl pušku.

Uviděl začouzenou tvář strojvůdce, který chtěl slézt ze svého stanoviště.

„Hej, Kelvine, ty starý ostrovide!“ zařval. „Kde jsi? Víš přece, že máme naspěch…“

Jeho slova přehlušil výstřel.

Armistead viděl, jak sebou trhl a pokusil se chytit lokomotivy. Nad ním se objevila druhá tvář. Topič nepochopil, co se děje. Hleděl na strojvůdce a chtěl mu podat ruku.

Armistead viděl, jak se náhle zkroutil a zmizel na stanovišti strojvůdce. Nocí třeskl druhý výstřel.

Strojvůdce už se neudržel a skácel se na peron.

Ve třetím vagonu se otevřely dveře. Ven vyskočili muži. V rukou drželi pušky. Někteří z nich zůstali stát, jiní se vrhli k zemi. Nikdo z nich však neviděl střelce, na něž by mohli pálit.

Jack Armistead si opřel winchestrovku o rameno. Při Crumpově třetím výstřelu vypálil i on.

Dva z mužů u posledního vagonu šli k zemi, ani nevykřikli.

Ostatní spatřili záblesky a Armistead se musel přikrčit, když se těsně vedle něho jedna z kulek zaryla do rámu okna a vytrhla z něj dlouhou třísku.

Přiběhl k druhému oknu a viděl, že Pinky Crump se nepřátelskou palbou vůbec nenechal zastrašit. Stále střílel a jenom kolem něho létaly prázdné nábojnice. Armistead viděl, jak bleskově nabíjí.

A téměř vždycky trefil. Jen málokdy minul. Věděl, že nyní musí být setsakramentsky přesný.

Armistead zachytil stín, který se plížil po uhláku. Viděl uniformu. To musel být průvodčí. Možná rozuměl řízení lokomotivy a chtěl ji rozjet.

Jack Armistead namířil a vypálil. Trefil muže do boku. Průvodčí chvíli zůstal ležet, pak sklouzl do prázdného uhláku.

Stále se střílelo. Armistead se divil, že odpor ještě nebyl zlomen. Viděl, že Pinky Crump se bez ohledu na střelbu zvedl.

Potom střelba utichla.

Crump pohlédl k baráku.

„Máme je, Jacku! Pojď ven!“ zvolal.

Armistead vyběhl z baráku. Před třetím vagonem leželo několik mužů. Nikdo z nich se nehýbal. Zpod vagonu vylezly dvě postavy.

Tom Jennings a Clint Payne.

V rukou drželi revolvery. Payne se usmíval, Jenningsova znetvořená tvář byla zkřivena do děsivého šklebu.

Dveře druhého vagonu se pootevřely. Jack Armistead uviděl hlaveň pušky až na poslední chvíli a vrhl se stranou. Slyšel výstřel a cítil, že kulka ho jen těsně minula a zaryla se za ním do baráku.

Pinky Crump bleskově zvedl winchestrovku a vystřelil, ještě než se muž mohl stáhnout do nitra vagonu. Ozval se tichý výkřik, načež se dveře rychle zavřely.

Jack Armistead začal klít. To bylo o chlup. Kývl na Toma Jenningse a hubeňour vlezl pod vagon. Upevnil pod něj dynamit, který si obstarali ve Wichitě.

„Poslouchejte!“ zařval Jack Armistead. „Máte jen jedinou šanci, pokud nechcete zemřít jako vaši kumpáni! Vyskočte na druhé straně a nechejte dveře otevřené! Máte jednu minutu, pak vagon vyhodíme do vzduchu i s vámi!“

Netrvalo to ani deset vteřin a z druhé strany vagonu se ozval šramot. Tom Jennings zvedl revolver, ale Armistead mu nedovolil, aby na uprchlíky střílel. Rozhostilo se ticho. Nebylo slyšet nic než syčení lokomotivy.

Tom Jennings již odmontoval nálož a vylezl zpod vagonu. Vzal madlo dveří a když se otočil, rozchechtal se tak, že se mu chvěl zaječí pysk.

Prudce odsunul dveře.

„Pojďte blíž a obslužte se, pánové!“ zašišlal.

Jack Armistead se rozběhl k vagonu. Pinky Crump šel pomalu za ním. Jennings a Payne již vlezli dovnitř a když Armistead dorazil k vagonu, třeskl vevnitř výstřel.

„Halelujá!“ zvolal Clint Payne. „Jacku, jsme boháči! Sakra, to je nejmíň sto tisíc dolarů!“

Stáli okolo otevřené bedny s penězi a hleděli na zlaté mince a bankovky.

Jack Armistead se nadechl. V duchu děkoval Johnniemu Hodgeovi. Nevěděl, jak se k těm informacím dostal, každopádně však měly cenu zlata.

„Člověče!“ vyhrkl Pinky Crump. „Sto tisíc děleno čtyřma jen pětadvacet tisíc pro každého!“

Armistead přikývl. To na cestu do Mexika a život tam stačilo.

Tu za sebou uslyšel cvaknutí. Trhl sebou.

„Ty jsi jim neřekl, že za svůj tip dostanu polovinu, Jacku?“ ozval se chladný hlas.

Pomalu se otočili a pohlédli na muže v černém, který stál za nimi a v pravé ruce držel revolver.

„Johnnie…,“ vyhrkl Armistead a ve tváři se mu objevil úsměv. „Sakra, tebe bych tu čekal ze všeho nejméně! Neslyšeli jsme tvého koně.“

„Nepřijel jsem na koni,“ chladně odvětil muž v černém. „Přijel jsem vlakem.“

+ + + + +

Fargo McComb poslouchal ťukání telegrafii a hleděl muži společnosti Atchison, Topeka & Santa Fé přes rameno. Ťukání trvalo jen krátce. Už po půl minutě se odmlčelo.

„No?“ zeptal se McComb.

Úředník otočil hlavu. V očích měl zamyšlený výraz. Pomalu zavrtěl hlavou.

„Nic,“ řekl. „Leeper napsal, že si ničeho nevšiml. To byla poslední stanice mezi Medicine Lodge a Coldwaterem. Musel jste se zmýlit, marshale. Armistead nebude chtít v Kansasu vyvolat rozruch. Ví, že by pak měl v patách hordy mužů zákona.“

Fargo McComb na to nic neřekl. Věděl to lépe než úředník.

Jack Armistead nebyl člověk, kterého by bylo možné posuzovat podle normálních měřítek. Bandita věděl, že nemá co ztratit. Za bezpočet loupežných přepadení byl odsouzen na doživotí. Trestu smrti unikl jen proto, že mu nemohli dokázat, že se na vraždách, které při tom byly spáchány, osobně podílel.

Přesto ho měli pověsit, pomyslel si Fargo McComb. Soudcova shovívavost teď bude stát životy mnoha lidí.

„Něco se vám nezdá, pane Krauthe?“ řekl, když si všiml úředníkova zamyšleného pohledu.

Úředník pomalu zavrtěl hlavou.

„Leeper je užvaněný,“ tiše řekl, jako by hovořil sám k sobě. „I přes telegraf. Tak krátkou odpověď jsem od něho ještě nikdy nedostal.“

Fargo McComb pozvedl obočí.

„Do Ashlandu je zvláštním vlakem převáženo sto dvacet tisíc dolarů?“

Úředník přikývl.

„Pan Pike Stoneman trval na tom, že peníze musejí být přepravovány po železnici. Museli jsme poslat vlak do Harperu a Kingmanu. Dostavníkem by to bylo mnohem rychlejší.“

Fargo McComb věděl, jak nepravděpodobná je možnost, že Jack Armistead se při svém útěku Kansasem dozvěděl o tomto transportu, jeho instinkt mu však napovídal, že tu něco nehraje.

„Kdy měl zvláštní vlak dorazit do Coldwateru?“ zeptal se.

„Vůbec tam neměl zastavovat,“ odpověděl úředník. „Měli nabrat vodu a uhlí předtím, na Leeperově stanici…“ Úředník se zakoktal a s otevřenými ústy pohlédl na Farga McComba. Pochopil, kam tím marshal míří. „Vy – vy myslíte, že Armistead…“

„Nemyslím si vůbec nic,“ tvrdě řekl McComb. „Zeptáme se Leepera, zda už vlak projel.“

Úředník rychle přikývl a přistoupil k telegrafu. Vyťukal do něj zprávu a chvíli čekal. Odpověď však nedostal. Vytřeštěnýma očima pohlédl na McComba.

„Možná je zrovna venku a pomáhá Shaughnessymu,“ řekl lehce se chvějícím hlasem.

„Kdo je Shaughnessy?“

„Strojvůdce.“

„Leeper to má dělat?“

Úředník zavrtěl hlavou. „Ne. Ale dobře Irčana zná a vždycky se spolu baví, když Shaughnessyho vlak stojí ve stanici. Ale jinak vždycky v baráku nechává toho kluka…“

Krauth byl velmi zmatený. Zkusil to ještě jednou, ale nedostal odpověď.

„Něco tu nehraje,“ řekl. Zavrtěl hlavou a pohlédl na McComba. „Jestli měl Armistead políčeno na vlak, marshale, pak zažije velké překvapení. Pan Stoneman je opatrný člověk. Poslal více než půltucet svých pistolníků a jejich boss John Smith je zatraceně nebezpečný chlapík, na kterém si už nejeden frajírek vylámal zuby.“

„Vy jste ho viděl?“

Úředník přikývl a do tváře se mu nahrnula krev.

„Byl při tom, když nakládali peníze,“ marshale,“ řekl. „Och, Bože, úplně mi naskočila husí kůže, když mi pohlédl do očí. Měl u sebe sedm chlápků a každý z nich naháněl hrůzu.“

„John Smith?“ zeptal se Fargo McComb. Lehce se usmál.“Popište mi ho.“

„Byl skoro tak vysoký jako vy, marshale. Černé, dozadu sčesané vlasy. Orlí nos. Chybí mu pravé obočí – asi jizva, na které už mu nevyrostly chlupy.“

McCombovy zmrzl úsměv na rtech. Bezděky tiše zaklel.

„Johnnie Hodge,“ vyhrkl.

Prudce se otočil a vydal se ke dveřím. Tam se ještě jednou obrátil a řekl: „Zalarmujte své lidi a marshala v Coldwateru. Ať vyjedou s oddílem k Leeperově stanici. Řekněte jim, že Jack Armistead přepadl vlak. A vyřiďte panu Stonemanovi, že jeho pistolník John Smith není nikdo jiný než Johnnie Hodge, Armisteadův synovec, kterého tehdy nechytili.“

Marshal McComb za sebou zavřel dveře a rozrušenému úředníkovi to dlouho trvalo, než se vzpamatoval a uvědomil si, co mu právě McComb řekl.

+ + + + +

„Dej ten kolt pryč, Johnnie,“ chraplavě řekl Jack Armistead.

Pistolníkovi se leskly oči, jako by měl horečku. Upřeně hleděl na Pinkyho Crumpa.

Podsaditý zabiják položil dlaň na pažbu koltu. Měl pootevřená ústa. Když Jack Armistad pohlédl tam, kam se díval Crump, měl sto chutí tasit kolt.

„Neblázni, Pinky!“ vyhrkl Armistead. „Koupíš kulku, ještě než kolt vytáhneš z pouzdra!“

„Řekl jsem ti, že se rozdělíme na pět dílů!“ odsekl Crump. „Nedovolím, aby za svůj tip zinkasoval polovinu, zatímco my, co jsme odvedli špinavou práci, se musíme spokojit s drobnými!“

Armistead pohlédl na Hodge, který nehnul ani brvou. Revolver měl ještě stále v pravé ruce a mířil kdesi mezi Pinkyho Crumpa a Jacka Armisteada.

„Pinky má pravdu, Johnnie,“ tiše řekl Armistead. „Jestli nás chytí, budeme viset. Všichni kromě tebe, protože tobě by nemohli dokázat, že ses přepadení zúčastnil.“

„Šibenici jste si vysloužili, když jste při útěku oddělali bachaře,“ chladně odpověděl Johnnie Hodge. „Mají zálusk hlavně na Jenningse. Ředitelova dcera totiž spáchala sebevraždu.“

Jennings si olízl rty. V jeho krysích očích se zajiskřilo. Pozvedl pravou paži. Vypadalo to, že si chce prohrábnout řídké, zrzavé vlasy.

Pistolníkův chladný úsměv ho však zastavil.

„Jen to zkus, Jenningsi,“ řekl Johnnie Hodge. „Vím, že máš v pochvě za krkem nůž. Dotkni se ho a ušetříš katovi práci.“

„Poslouchej, Johnnie,“ vyhrkl Armistead, „myslím, že…“

Mladý pistolník ho umlčel prudkým pohybem revolveru.

„Vy poslouchejte! Dal jsem vám tip a za to požaduju polovinu kořisti! A tak to i bude. Jestli na tom chce někdo něco změnit, tak ať to zkusí tady a teď. Jinak si seberte svůj podíl a zmizte!“

Jack Armistead naklonil hlavu.

„Ty nechceš jet s námi?“

Johnnie Hodge se lehce usmál a zavrtěl hlavou.

„Nemám chuť se houpat vedle vás,“ odvětil. „Je mi líto, Jacku, ale z těch chlápků, co s tebou utekli, mi je na blití.“

„Nápodobně,“ zabručel Pinky Crump. „Jacku, když to zkusíme všichni čtyři, je po něm!“

Jack Armistead přikývl.

„Jenže nejméně tři z nás to nepřežijí, Pinky,“ přidušeně řekl. „Ne, sebereme svůj podíl a zmizíme.“ Pohlédl na Johnnieho Hodge. „Ještě se uvidíme, chlapče. Ale pak zapomenu na to, že jsi syn mé sestry!“

Johnnie Hodge pokrčil rameny. Jeho hubená tvář s orlím nosem připomínala masku. Mířil nyní na Clinta Paynea.

Mladík se předtím pokusil ucouvnout, možná proto, aby se mu dostal do zad. Nyní strnul a upřeně hleděl na hlaveň revolveru.

„Dobře!“ vyhrkl Jack Armistead. „Vezmeme si polovinu, chlapci.“ Přistoupil k bedně s penězi a převrátil ji. Bankovky a mince se vysypaly na dřevěnou podlahu vagonu. Armistead je nohou rozhrnul na dva díly. Pak se otočil ke Clintu Payneovi a řekl: „Přines sedlové tašky, Clinte.“

Johnnie Hodge zavrtěl hlavou.

„Zůstane tady,“ řekl. „Tam vzadu je pár jutových pytlů. Vezměte si svůj podíl a zmizte!“

Jack Armistead zaklel. Věděl však, že nemá na vybranou. Mladík byl s koltem zatraceně rychlý a teď, když už ho držel v ruce, by je pravděpodobně všechny čtyři sejmul, než by sám koupil kulku.

Tom Jennings šel na jeho pokyn do rohu, kde ležely jutové pytle. Čtyři přinesl a pak do nich začali dělit svůj podíl. Dávali při tom zatraceně velký pozor na to, aby si někdo nevzal víc než druhý.

Johnnie Hodge měl v očích pohrdání, když na ně hleděl. Předtím si pohrával s myšlenkou, že by se svým strýcem možná měl znovu spolupracovat, ale teď, když viděl, kdo s ním utekl z Leavenworthu, tu myšlenku zavrhl. Byl si skoro jistý, že s nimi Armistead do Mexika nikdy nepřijede.

Domníval se, že se pobijí navzájem.

Pak s dělením kořisti skončili. V jejich očích se zračila nenávist. Poslušně čekali na to, až jim Johnnie Hodge dovolí vagon opustit.

Jack Armistead se u dveří otočil.

„Jdi mi z cesty, hochu, jestli chceš zestárnout,“ zasyčel. „Odteď s tebou budu mluvit jenom s tímto.“ Poklepal si na pouzdro s remingtonem. Pak zmizel i on.

Johnnie Hodge rychle strčil revolver do pouzdra, vzal winchestrovku, kterou předtím opřel o stěnu, a šel ke dveřím.

Čtyři bandité se však podle všeho již smířili s tím, že je převezl.

+ + + + +

Nejeli daleko.

Po třech mílích jinak klidný Clint Payne zastavil svého hnědáka.

„To se mi nelíbí,“ nahlas řekl. „Neměli jsme před vašim synovcem utíkat. Tomu, že jsi couvl, když jsme hleděli do hlavně koltu, rozumím. Ale teď všechno vypadá jinak. Nemá koně. Když se vrátíme, budeme mít kolty v rukou. Kromě toho ho Pinky může oddělat winchestrovkou, ještě než si vůbec všimne, co se děje.“

Ostatní na něho chvíli hleděli. Pinky Crump se usmál.

„Podceňoval jsem tě, chlapče,“ zabručel. „Máš za ušima.“

Tom Jennings též hned souhlasil a Jacku Armisteadovi, který byl rozčilený kvůli tomu, že na to nepřišel sám, nezbývalo než souhlasit.

„Potřebujeme ty prachy mnohem víc než tvůj synovec,“ zašišlal Jennings. „Krom toho je jediný, kdo proti nám může vypovídat.“

Tím bylo řečeno vše.

Otočili koně a cvalem jeli zpátky. Jack Armistead pomyslel na to, že jen deset mil od malé stanice společnosti Atchison, Topeka & Santa Fé leží Coldwater. Už tam pravděpodobně čekali na zásilku peněz a bylo jisté, že šerif okamžitě vyjede i se svými muži, pokud nedostane odpověď na svůj telegram.

Možná by bylo lepší tam nejezdit.

Nic však neřekl. Věděl, že ostatní by teď nezastavil. Nejraději by je varoval, že Johnnie Hodge je prohnaný, nic by to však nepomohlo. Spatřil v jejich očích chamtivost. Viděli peníze a chtěli je všechny.

Na okamžik pomyslel na to, co přijde, když se jim povede je Johnniemu Hodgeovi vzít. Věřil, že Pinky a Jennings jsou schopni kvůli nim ostatní zabít.

Usmál se. Budu se mít na pozoru, pomyslel si. Jakmile zaregistruju nebezpečí, budu jednat.

Držel se poněkud stranou. Crump, Jennings a Payne byli kreténi. Jeli přímo ke stanici. Johnnie Hodge už o nich dávno věděl.

Přibližně 200 yardů od stanice Crump zastavil svou grullu a vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku.

„Co je, Pinky?“ zvolal Clint Payne. „Viděls ho?“

Crump zavrtěl hlavou.

„Oddělám ho odtud,“ řekl. „Vyžeňte ho z úkrytu a je můj.“

Ostatní na něho hleděli přivřenýma očima. Clint Payne otevřel ústa, aby něco řekl, ale hned je zase zavřel.

Jen o zlomek vteřiny později ucítil prudký náraz do pravého stehna. Takřka současně se ozval třesk výstřelu. Z dveří posledního vagonu stoupal obláček dýmu.

Clint Payne zařval, když uviděl díru v kalhotách. Nohavice rychle zrudla krví. Jeho hnědák se Vzepjal, měl co dělat, aby ho udržel pod kontrolou.

Pinky Crump střílel z winchestrovky. Viděli, jak z posledního vagonu odlétávají třísky, Johnnie Hodge však nikde.

Armistead otočil svého šedáka. Věděl, že Johnnie Hodge počítal s tím, že se vrátí.

Ve vagoně třeskl další výstřel. Zněl podivně dutě.

Chvíli si všichni mysleli, že Hodge tentokrát minul, potom se však Pinkyho grulla skácela na zem.

Podsaditý zabijákještě stačil vytáhnout nohy ze třmenů a vrhl se stranou, právě když se kůň zřítil na zem. S klením se odvalil od zvířete, které bilo kopyty kolem sebe.

Tom Jennings cválal na svém vraníkovi zpátky. Chtěl zabránit tomu, aby Hodge zastřelil i jeho zvíře a tím mu vzal šanci k útěku.

Pinky Crump při pádu ztratil winchestrovku.

Vykřikl, když pohlédl k vlaku a viděl, že pistolník v černém z posledního vagonu vyvedl koně. Zvíře seskočilo na peron.

Hodge se okamžitě vyšvihl do sedla, otočil koně a vyrazil na jih.

Jack Armistead vytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra a vystřelil na něho, ale nezasáhl. Potom Johnnie Hodge zmizel za vagony a jen oblak prachu prozrazoval směr, kterým jel.

Pinky Crump se posbíral ze země a šel ke své winchestrovce, která ležela v prachu. Vedle grully zůstal stát. Byla mrtvá.

Crump zaklel. Pohlédl na Jacka Armisteada, který přijel ke Clintu Payneovi a prohlížel si jeho poraněnou nohu.

„Kulka v ní zůstala vězet,“ procedil mladík mezi zuby. Měl strhanou tvář. „Musím k doktorovi, jinak vykrvácím.“

Jack Armistead se chraplavě rozesmál.

„Tak jeď, chlapče,“ řekl se záludným úsměvem. Kývl na vlak. Lokomotiva byla ještě pod parou a hrozilo, že kotel vybuchne, pokud nikdo nevypustí páru. „V Coldwateru nemají jenom doktora, ale i marshala. Nevím, jestli se vůbec bude namáhat s tím, že by ti vytáhl kulku. Po tom krveprolití tě se vší pravděpodobností pověsí.“

„Sakra, tak co mám dělat?“ vykřikl Clint Payne.

„Zacpi si ránu, ať přestane krvácet,“ chladně řekl Armistead. „Musíme odtud zmizet. Určitě už sem jede oddíl z Coldwateru. Marshal bude chtít vědět, co se děje.“

„Máme ještě jeden problém, Jacku!“ vyhrkl rozzuřený Pinky Crump.

Armistead otočil hlavu a pohlédl do hlavně Crumpovy winchestrovky. Přesto se usmál.

„Ne my, ale ty máš problém,“ řekl.

„Payne se svou nohou nemůže jet,“ odsekl Crump. „Má smůlu. Měl by mi dát svého hnědáka, ať aspoň jeden z nás dvou má šanci.“

Clint Payne dokázal, že přes své zranění je schopen se bránit.

Zničehonic tasil revolver a namířil Pinkymu Crumpovi na hlavu.

„Mého koně nedostaneš, Pinky!“ vyhrkl. „Máš zdravé nohy, takže můžeš jít po svých!“ Jack Armistead se jen usmál, když to viděl.

Navzájem na sebe hleděli. Armistead věděl, že stačí malá jiskra a sud střelného prachu vybuchne.

V tom okamžiku se vrátil Tom Jennings.

Hubený, ošklivý muž zastavil svého vraníka vedle Pinkyho Crumpa a řekl: „Můžeš nasednout za mě, Pinky. K nejbližší farmě to můj kůň zvládne. A pak si seženeš nové zvíře.“

Pinky Crup vrhl ještě jeden hněvivý pohled na Clinta Paynea a Jacka Armisteada, pak sklonil winchestrovku a přikrčil se, aby mohl z grullina sedla odepnout sedlové brašny a jutový pytel se svými penězi.

Armistead ho pozoroval přivřenýma očima. Možná bych měl využít příležitost a Pinkyho a Jenningse oddělat, pomyslel si. Pak ale otočil šedáka a vydal se k vlaku.

Ostatní ho následovali. Pinky Crump seděl v sedle za Tomem Jenningsem.

Clint Payne jel šikmo za Jenningsem a Crumpem. V očích se mu zračila nedůvěra. Bylo na něm vidět, že věří, že Crump by mu klidně střelil do zad, jen aby se mohl zmocnit jeho vraníka.

Nikdo nic nenamítal, když se Jack Armistead vydal po Hodgeových stopách. Bylo to pro ně samozřejmé. Armisteadův synovec musel za to, co jim udělal, zaplatit.

+ + + + +

„Ti ničemové postříleli naše lidi!“ vyhrkl tělnatý muž před Fargem McCombem a bouchl pěstí do stolu, jehož deska byla „ozdobena“ četnými rytinami.

„Už při svém útěku z Leavenworthu zabili tři bachaře,“ řekl McComb. „Vědí, že nemohou čekat slitování, jestli je chytí. Zabijí každého, kdo se jim postaví do cesty.“

Ashlandský šerif Miles Hammond zavrtěl hlavou.

„Nechápu, jak Callahan mohl ztratit jejich stopy.“ Callahan byl marshal z Coldwateru, který se svými lidmi jel ke stanici a našel mrtvé.

„Museli jet za Cimarron,“ řekl Fargo McComb. „Callahan asi předpokládá, že je před indiánským územím už nechytí.“

„A proč jste po stopách nejel vy, marshale? Jako federální marshal máte pravomoc stíhat zločince i na indiánském území.

„Sledoval jsem jiné stopy, Hammonde,“ klidně odvětil McComb. „Už jste někdy slyšel o Johnniem Hodgeovi?“

Hammond zavrtěl hlavou.

„Říká si i John Smith,“ dodal McComb.

Tentokrát městský marshal zbledl.

„Pistolník pana Stonemana, který jako jediný přežil to krveprolití?“ zeptal se.

Fargo McComb přikývl.

„Hodge je Armisteadův synovec a myslím, že má v útěku Armisteada a jeho kumpánů z Leavenworthu prsty. Pak jim dal tip na vlak s penězi, protože sám by se jich zmocnit nedokázal.“

Miles Hammond zasténal.

„Člověče, jak to mám vysvětlit panu Stonemanovi?“ zeptal se. Pak se zarazil. „Když jste sledoval Hodgeovy stopy, jak to, že jste potom tady?“

Fargo McComb se usmál.

„Budete se smát, ale i já jsem jeho stopy ztratil. Hodge ještě před Cimarronem odbočil na sever. Pravděpodobně si všiml, že ho jeho kumpáni pronásledují. Aprotože Armistead a ostatní neměli chuť dál zůstávat v Kansasu, kde by je mohli chytit, vzdali to.“

Miles Hammond už vůbec nic nechápal.

Fargo McComb mu pověděl, co se stalo na stanici před Coldwaterem. Podle stop a mrtvého koně, na němž jel jeden z uprchlíků, bylo jasně vidět, co se tam odehrálo.

„Lidé tohoto ražení se nespokojí jen se svým podílem na kořisti,“ řekl McComb na závěr.

„A vy nejdřív chcete za Hodgem?“ zeptal se Hammond.

Fargo McComb zavrtěl hlavou.

„Potřebuju potraviny,“ řekl. „Důležitá pro mě nejsou peníze pana Stonemana, ale to, abych zajal Armisteada a jeho kumpány, aby už nemohli vraždit další lidi.“

Dveře marshalovy úřadovny byly otevřené a tak Fargo McComb kvůli zvukům z Main Street neslyšel muže, který nyní stál na prahu. Výhružným tónem řekl: „Takže mé peníze pro vás nejsou důležité, McCombe!“

Fargo McComb pootočil hlavu a pohlédl na malého chlapíka s bílými vlasy a rudým obličejem. Rukama se opíral o boky a houpal se na patách, jako by tím mohl vyrovnat výškový rozdíl mezi sebou a federálním marshalem.

„Pan Stoneman?“ zeptal se Fargo.

Muž přivřel oči. Pravděpodobně očekával, že marshal ho bude znát.

„Kdo jiný, McCombe? Slyšel jsem, že jste se byl podívat na místo činu. Je to pravda, že Smith se ve skutečnosti jmenuje Johnnie Hodge a že přepadení zinscenoval?“

McComb přikývl.

„Vypadá to tak, Stonemane,“ odpověděl.

„Dobrá,“ řekl rančer a vešel dovnitř. Za ním tam vešli další dva muži. Jeden z nich měl na hrudi hvězdu. McComb ho znal. Byl to Hammondův zástupce Jesse Blunt. Druhý byl o půl hlavy vyšší než Blunt. Měl černý revolverový opasek se dvěma pouzdry.

McComb si prohlédl poměrně ošoupaná ořešákové pažby, načež zvedl hlavu a pohlédl vysokému muži do očí.

„Kelly Malligan,“ představil ho Pike Stoneman a lehce se uklonil. „Malligan vám bude k dispozici při pátrání po Hodgeovi a mých penězích, McCombe.“

„Nepátrám ani po Hodgeovi, ani po vašich penězích, Stonemane,“ chladně odvětil Fargo. „Jedu na indiánské teritorium proto, abych dopadl Jacka Armisteada a jeho kumpány. Pokud u nich najdu vaše peníze, pošlu je Hammondovi.“

Pike Stoneman zrudl.

McComb si ho dál nevšímal. Kývl na Hammonda a řekl: „Mějte oči otevřené, Hammonde. Je možné, že Hodge se ještě zdrží v kraji, aby unikl Armisteadovi. Nechte okolí pročesat několika oddíly. A buďte opatrný. Hodge je nemilosrdný a nebezpečný.“

Hammond si olízl rty a přikývl. Hleděl za McCombem, který vyšel ven, aniž by se staral o Stonemana a jeho pistolníka. Když stanul na Main Street, uslyšel rančerův bručivý hlas. Pokrčil rameny. Se Stonemanem se už musí vypořádat Hammond, pomyslel si.

Vyšvihl se do sedla svého chundelatého cayusa a přijel k obchodu. Musel nakoupit potraviny.

Věděl, že Jack Armistead mu neunikne. Musel si však pospíšit. Každý den, co byl Armistead na svobodě, mohl stát několik lidí život.

+ + + + +

Clint Payne si rozkousal spodní ret. Bolest v pravém stehně byla nesnesitelná. Už dva dny projížděli Panhandlem a pokud si mysleli, že jsou v bezpečí, šeredně se mýlili.

Když přebrodili Cimarron, protože nechtěli za Johnniem Hodgem na sever, pokusil se Pinky Crump ukrást v jedné čerokézské vesnici koně. K jeho smůle se však ve vesnici zdržovali dva federální marshalové z Fort Smith. Od té chvíle je měli na krku.

Jack Armistead, který chtěl nejprve jet přes Texas a komančské území k mexické hranici, zvolil cestu na západ. Tvrdil, že zná několik nepřístupných skrýší na Black Mese. Ostatní se mu museli podřídit, protože nikdo z nich se tam nevyznal.

To, že tím sleduje ještě něco jiného, svým kumpánům neprozradil.

Na Black Mese byly skutečně ideální skrýše. A kromě Armisteada se tam dobře vyznal ještě někdo: Johnnie Hodge.

Armistead byl přesvědčen o tom, že brzy vyjde najevo, že Johnnie Hodge stál za přepadením zásilky peněz. Pak by na něho šerifové a marshalové zahájili štvanici. A Johnnie Hodge se mohl uchýlit jen na jediné místo: na Black Mesu.

Pinky Crump ještě stále neměl vlastního koně. Tom Jennings ho sice ještě nechal jet na svém vraníkovi, to by se však změnilo, kdyby se objevili federální marshalové, o tom nikdo z nich nepochyboval.

I Crumpovi to podle všeho bylo jasné. Zdálo se, že o něčem usilovně přemýšlí. Upřeně hleděl na Clinta Paynea, kterého zranění velmi oslabilo.

Jack Armistead slezl ze sedla a přišoural se k ohýnku, u něhož seděl Clint Payne.

„Jak to vypadá, Clinte?“ chraplavě se zeptal.

Pohlédl na ránu a sevřel rty. Věděl, že se raději neměl ptát. Okraje rány byly zanícené.

„Musíte mi vytáhnout kulku, Jacku!“ procedil Payne mezi zatnutými zuby. „Ještě jeden den a chcípnu!“

Pinky Crump se zachechtal.

Clint Payne se ohlédl.

„Přestaň se chechtat!“ vykřikl mladík. „Než zhebnu, pošlu tě kulkou k čertu, na to vem jed, Pinky!“

Crump ztichl, v jeho tváři však zůstal zlomyslný škleb.

„Nemám tušení, jak se to dělá, Clinte,“ řekl Jack Armistead a pokrčil rameny.

„Sakra, vy mě chcete nechat chcípnout!“ zvolal mladík. „Přece to nemůže být těžké vytáhnout kulku nožem!“

„Já bych to udělal, Payne,“ číhavým tónem řekl Pinky Crump.

Clint Payne náhle vytáhl revolver a ve slabém svitu ohně bylo vidět, že Crump zbledl.

„Drž se ode mě zpátky, Pinky!“ vyhrkl mladík. „Ještě jedno slovo a sám poznáš, jaké to je mít kulku v těle.“

Jack Armistead se posadil k Payneovi. Pohlédl na zanícenou ránu a zavrtěl hlavou.

„Mohl bych to zkusit, Clinte,“ tiše řekl, „ale nejsem felčar. Mohl bych ti víc ublížit než pomoct.“

„Horší už to být nemůže,“ přidušeně odvětil Payne. „Když dáš nůž do ohně, než začneš řezat, dezinfikuješ ho.“ Hleděl na Armisteada vytřeštěnýma očima. Leskly se horečkou. „Jacku,“ zašeptal tak, že to Crump a Jennings nemohli slyšet, „slíbíš mi, že mě ochráníš před Pinkym, až budu v bezvědomí?“

Jack Armistead přikývl, zatímco vytáhl nůž bowie a prohlédl si jeho širokou čepel. Ne, s tím kulku vytáhnout nemohl. Ohlédl se.

„Jenningsi, budu potřebovat tvé arkansaské párátko,“ řekl.

Hubený muž z pochvy za krkem mlčky vytáhl dlouhý, tenký nůž a hodil jej Armisteadovi.

„Chceš si hrát na doktora?“ zašišlal.

Armistead přikývl.

„Clint to chce.“

„Když myslíš.“ Jennings pokrčil rameny a vstal. „Trochu se porozhlédnu po okolí.“

Zmizel a Jack Armistead dal čepel nože do ohně. Viděl, že mladík ještě stále drží v ruce revolver. Mířil jím na šklebícího se Pinkyho Crumpa, který je pozoroval.

Armistead se o něho nestaral. Odepnul Payneovi opasek a omotal mu jím stehno nad ranou. Na jeho tázavý pohled odpověděl: „Možná ti nohu budu muset stáhnout, abys neztratil příliš mnoho krve.“

Clint Payne se kousl do rtu. Armistead mu pak podal klacík a mladík si jej strčil mezi zuby. Potom přikývl.

Jack Armistead pohlédl na špičku tenkého nože. Mohl jen doufat, že mladík rychle ztratí vědomí. Krátce přemýšlel, zda by pro všechny nebylo lepší, kdyby Payne nežil. Potom však pomyslel na to, že Jennings s Pinkym Crumpem něco kuli, když spolu jeli na vraníkově hřbetu. Bez Paynea by byl sám. A nemohl mít oči všude.

Ne, třebaže Payne nebyl plnohodnotný bojovník, jeho oči, které neustále sledovaly Pinkyho, měly velkou cenu.

Chvíli čekal a pak vjel špičkou nože do rány.

Clint Payne přidušeně vykřikl a v následujícím okamžiku se zhroutil.

Armistead měl pot na čele, když nožem pronikal ranou.

+ + + + +

Farga McComba pálily oči.

Věděl, že naléhavě potřebuje spánek. Od chvíle, kdy poblíž čerokézské vesnice opět narazil na stopy uprchlých vězňů, nešetřil sebe ani cayusa.

Chtěl zastavit na malé mýtině a rozbít tam tábor. Pak spatřil slabé světélko daleko na západě.

Věděl, že potmě se vzdálenosti odhadují špatně, ale ten oheň musel být více než tři míle daleko.

Fargo jel dál. Věděl, že čím dříve se k uprchlíkům přiblíží, tím rychleji je ráno dostihne.

Na základě stop poznal, že jeden z nich je bez koně. Pravděpodobně ho střídavě vezli ostatní.

Fargo od Čerokézů slyšel, že soudce Parker za Armisteadem vyslal dva federální marshaly. Jejich stopy se často překrývaly se stopami ničemů. Že by to světlo ve tmě byl tábor mužů zákona?

Vzdálenost byla menší, než si myslel. Všiml si toho, když náhle spatřil stíny, které se pohybovaly před ohýnkem.

Okamžitě zastavil cayusa a vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku. Potom slezl ze sedla a pustil uzdu na zem. Věděl, že cayuse se nepohne, dokud se nevrátí, nebo dokud mu nedá znamení hvízdnutím.

Fargo měl od překročení Cimarronu na nohou vysoké mokasíny. Byl na lovu na nejnebezpečnějšího tvora na Zemi. Jack Armistead a jeho kumpáni neměli co ztratit.

Brzy poznal, že stíny jsou jen dva. Takže to byli zástupci. Narovnal se a udělal jeden krok.

Tu se ozvalo hvízdnutí a levou líci mu ožehla kulka.

Vrhl se k zemi a převalil se. Viděl svit plamenů. Muž, který na něho střílel, byl nanejvýš 50 yardů daleko.

Zvedl winchestrovku. Stíny u ohně zmizely. Že by přece jenom narazil na tábor uprchlíků? Že by tam byli jen dva, zatímco ostatní hlídali v okolí?

Sevřel rty. Věděl, že tam nesmí zůstat ležet. Hbitě vyskočil a rozběhl se k místu, kde musel být ukrytý střelec. Každým okamžikem očekával druhou ránu.

Nic se však nedělo.

Dorazil k houští a pokusil se něco v té tmě spatřit. Náhle uslyšel šelestění větví a pak se objevil stín.

Zvedl winchestrovku. Viděl, jak se před ním vynořila postava, vrhl se k zemi a v pádu zmáčkl spoušť.

Z hlavně vyšlehl loket dlouhý plamen, který postavu na okamžik osvítil. Zároveň se vedle ní zablesklo a Fargo slyšel, jak křovím vedle něho proletěla kulka.

Potom stín zmizel.

Fargo se nehýbal. Naslouchal a měl pocit, že slyší sténání.

Musím odtud pryč, pomyslel si, jinak mě obklíčí.

Nevěděl, zda muže před sebou zasáhl. Tiché sténání však tomu nasvědčovalo. I kdyby však ten muž byl raněný, ještě stále mohl střílet.

Opět za sebou uslyšel křupnutí. Tentokrát se ozvalo mnohem blíže.

Fargo už neztrácel čas. Vyrazil a běžel ke keři, za nímž zmizel stín. Na poslední chvíli zaregistroval pohyb na zemi a vrhl se stranou. Kulka mu srazila klobouk z hlavy, pak dopadl na zem, převalil se a třikrát vystřelil na místo, kde se zablesklo.

Slyšel, že trefil. Okamžitě vyskočil na nohy a běžel tam.

Viděl, že jeho protivník leží na břiše. Pravou ruku natahoval k revolveru, který mu pravděpodobně vypadl, když ho zasáhly Fargovy kulky.

Fargo mu šlápl na paži, sklonil se a odhodil kolt stranou.

Hned toho muže poznal. Byl to Tom Jennings, násilník, který měl na svědomí dceru ředitele vězení v Leavenworthu, jež se mu připletla do cesty při útěku z vězení.

Jenningsovi klesla hlava a když ho Fargo chytil za vlasy a zvedl mu ji, poznal, že je mrtvý.

Ozval se tichý hlas.

Fargo slyšel jméno Abe.

„Vyjste Parkerovi zástupci?“ pro jistotu zvolal do temnoty a hned šel jinam.

Chvíli panovalo ticho.

Potom se znovu ozval hlas.

„Vidíš ho, Garde?“

„Ne, sakra!“

Fargo si byl jistý, že má před sebou oba Parkerovy zástupce. Jennings se musel připlížit k jejich tábor a tak na něho čirou náhodou narazil.

„Jsem federální marshal Fargo McComb!“řekl.

„Hej, Garde, Slyšels to?“ ozval se hluboký hlas.

„Ano, ale ještě pořád ho nevidím.“

Praskla větev.

Jsou jako sloni v porcelánu, pomyslel si Fargo.

„Hej, člověče,“ řekl muž, kterého jeho druh oslovil jako Garda, „na koho jsi to tu střílel?“

„Na Toma Jenningse,“ odpověděl Fargo., Je mrtvý. Pokusil se připlížit k vašemu táboru. Viděl jsem váš oheň a narazil jsem na něho.“

„Mám ho na mušce, Garde,“ řekl druhý muž.

Teď už Fargo věděl, proč onen Gard dělá takový rámus. Chtěl jeho pozornost odpoutat od svého druha.

„Bylo by lepší, kdybys pustil pušku a zvedl ruce!“ řekl hlas ve tmě.

Fargo to udělal. Pomalu vstal a pohyboval se tak, aby nevzbudil jejich nedůvěru.

Před ním se objevil stín, který se přibližoval. Pět kroků od něho se zastavil. Potom mu kdosi zezadu přitiskl hlaveň k boku.

Muž před ním škrtl sirkou a podržel ji před Fargem.

„Je to určitě on, Abe,“ řekl muž s úsměvem.

Sirka zhasla. Muž přišel blíž. „Můžeš zase schovat kolt, Abe. Skoro to vypadá, McCombe, že jste nám zachránil život.

Mysleli jsme si, že bandité jsou mnohem dál.“

Fargo si oddechl a dal ruce dolů.

+ + + + +

Jack Armistead držel v dlani zakrvácený kousek olova a chvíli si ho prohlížel, než ho hodil za sebe. Rána nekrvácela tak silně, jak předpokládal. Clint Payne se naštěstí během operace neprobral, takže Armistead mohl klidně pracovat.

Pinky Crump přiložil na oheň, aby Armistead lépe viděl. Podsaditý zabiják se pořád záludně šklebil a Armistead dobře věděl, na co myslí.

Ani on sám už nevěřil, že Clint Payne to zranění přežije. Jedině, že by v následujících dnech navštívil doktora. Jenže ten na Black Mese nebyl.

Armistead kdysi slyšel, že rány se vypalují, aby se zabránilo zánětům a sněti. Otevřel několik nábojů a vysypal prach na ránu.

Clint Payne se Vzepjal, když Armistead prach zapálil. Jeho řev byl děsivý.

Pinky Crump se zarazil a rozhořčeně pohlédl na mladíka.

„Kruci, to muselo být slyšet na míle daleko! „zasyčel.

Payne zase klesl na zem. Ústa měl otevřená, oči vytřeštěné. Ztěžka oddechoval.

Jack Armistead kašlal. Málem se mu obrátil žaludek, když ucítil pach spáleného masa. Potom se vzpamatoval a začal Payneovi ovazovat stehno. Neměl žádnou mast, kterou by mohl ránu potřít. Muselo to jít i bez ní.

Kývl na Pinkyho Crumpa a řekl: „Běž a najdi Jenningse. Až skončím, vyrazíme.“

Crump beze slova zmizel.

Jen co ho pohltila temnota, ozvaly se tiché výstřely. Armistead prudce vstal a instinktivně položil dlaň na pažbu koltu.

Pinky Crump se prodral křovím a zadýchán zůstal stát před ním.

„Slyšels to?“ vyhrkl.

„Nejsem hluchý,“ odpověděl rozezlený Armistead. „To musel být Jennings. Sakra – už zase! Musíme odtud pryč!“

Chtěl ke koním, ale Pinky Crump mu vstoupil do cesty.

„Chceš tu Toma nechat?“

Jeho hlas zněl nebezpečně tiše. V jeho hnědých očích se jiskřilo.

Opět se ozvaly tiché výstřely. V noci byly slyšet na míle daleko. Armistead věděl, že Jennings musí být hodně daleko, pokud to tam tedy střílel on.

„Co chceš dělat, Pinky?“ zeptal se klidným hlasem. „Jet tam a pomoct Tomovi? Co když už ho marshalové odkrouhli? Nebo chceš čekat, až se marshalové objeví tady a oddělají nás?“

Pinky Crump si olízl rty.

Armistead viděl, jak uvažuje. A dobře věděl, o čem uvažuje.

Tom Jennings nechal svého vraníka v táboře. Šel po svých. Ana sedle visel jutový pytel s jeho podílem.

„O.K., Jacku,“ chraplavě řekl. „Pojedu s tebou. „Ale jen, když tu necháme i Paynea. Jenom by nám při útěku překážel, zvlášť teď, když máme oba marshaly v patách.“

Armistead nepřemýšlel dlouho. Za mladíka se postavil jen proto, že věděl, že bez něho by proti Crumpovi a Jenningsovi byl sám. Pokud Jennings nežil, stačilo dávat pozor jen na Pinkyho. A Armistead věřil, že malého zabijáka už zvládne.

„Dobrá!“ vyhrkl. „Vezmeme tři koně!“

Pinky Crump se šklebil, když šel k Jenningsovu vraníkovi. Nyní jeho podíl narostl již na 30 000 dolarů. 60 tisíc, které shrábl Johnnie Hodge, bylo ztraceno, ale ještě tu bylo 30 tisíc, které měl Armistead. Byl odhodlaný s ním o ně bojovat. Byl si naprosto jistý tím, že Armistead se ho pokusí oddělat, aby se nemusel dělit o kořist.

O Clinta Paynea už se dál nestarali. Jack Armistead osedlal svého šedého valacha a mladíkova hnědáka. Potom se vyšvihl na valacha, pobídl ho a vzal hnědákovu uzdu. Slyšel, jak Pinky Crump za ním kleje, protože ještě nebyl připravený, ale o to se Armistead nestaral. Věděl, že Crump ho dožene.

O několik minut později tábořiště opustili. Oheň pomalu dohasínal.

Clint Payne několikrát zasténal, ale z bezvědomí se neprobral. Jeho tvář byla bledá. Na čele se mu leskl pot. Třásl se horečkou.

+ + + + +

Gard Hensley a Abe Morgan zůstali ve svém táboře. Teď, když se Fargo vydal za stopami tří uprchlíků, se mohli znovu věnovat svým záležitostem. Souhlasili s tím, že Jenningse následujícího rána pohřbí.

Jenningsova koně nikde nenašli. Fargo hvízdnutím zavolal cayusa a pak začal jezdit v kruzích okolo tábora marshalů. Teprve za rozbřesku na západě narazil na Jenningsovy stopy.

Slunce se právě vyhouplo nad obzor, když ucítil kouř. Okamžitě vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku a zpomalil. Ve výhledu mu překážely vysoké, trnité keře.

Ještě jednou natáhl vzduch do nosu a když viděl, že i cayuse větří, pomalu se rozjel směrem, kam kůň větřil.

Odhadoval, že je tak pět mil od tábořiště marshalů. V noci tam tedy výstřely musely být slyšet.

Fargo nepočítal s tím, že uprchlí trestanci tam ještě budou. Jistě už zmizeli. Znal takové ničemy. Pro ně bylo vlastní bezpečí mnohem důležitější než život jejich druha. Soudil, že Jack Armistead okamžitě vytáhl, když v noci uslyšel výstřely.

Fargo přijel na malou mýtinu mezi keři. Z popela stoupal dým.

Ani Jenningsovi nenechali koně!

Pomalu dorazil k ohništi. Sesedl a sklonil se k dlouhému noži s úzkou čepelí. Byl od krve.

Pustil ho na zem. Jeho pohled ulpěl na místě, kde nedaleko keřů na zemi leželo několik větví. Od ohně tam vedla stopa. Jako by se tam někdo plazil.

Fargo vstal. Dalo se jasně poznat, co se tam dělo. Jeden z mužů musel při přepadení vlaku utrpět zranění. Teprve tady se ho jeho kumpáni pokusili ošetřit.

Ale co znamenala ta stopa táhnoucí se ke keři?

Vzal winchestrovku pod pravou paži a neslyšně kráčel ke keři. Větve někdo musel ulomit nedávno. Stopa pokračovala dál.

Fargo neměl chuť se prodírat houštím.

Našel pěšinu, která vedla kolem keřů. Stopa přece někde musí houští opustit, pomyslel si.

Tu strnul a zbystřil pozornost. Krátce pohlédl na cayusa, ale zvíře se nehýbalo.

Skutečně to slyšel hekání?

Náhle měl pocit, že tam není sám. Na druhé straně mýtiny ve větvích keřů zpívali ptáci. Tato strana byla bez života. A to nejenom kvůli němu.

V mokasínech byl naprosto tichý. Obešel keře, ale nikde stopu nenašel. Onen neznámý tedy ještě musel být v křoví.

Hledal mezeru v houští, kudy by tam mohl tiše proniknout. Žádnou však nenalezl. Byl si jistý, že muž, který se tam skrývá, má u sebe zbraň.

Byl to ten, kterého tam ošetřovali?

Fargo si klekl.

„Hej!“ zvolal. „S tím zraněním nemáš šanci! Vylez ven! V Hookeru je doktor, který tě zase vykurýruje!“

Chvíli panovalo ticho.

Fargo slyšel hekání a potom chraplavý hlas, který řekl: „Jenom proto, aby mě pověsili? Ne, to radši zhebnu tady a vezmu s sebou i tebe, jestli se odvážíš vlézt do křoví, McCombe!“

Fargo se zašklebil. Poznal Paynea podle hlasu, tak jako on jeho.

„Bez milosti tě ponechali tvému osudu, Payne,“ klidně řekl. „Tvůj podíl si určitě vzali, že?“

„V pekle mi ty peníze stejně nebudou k ničemu, McCombe!“

„Kdo ti řekl, že skončíš v pekle? Ty jsi žádného bachaře při útěku nezabil. Ajestli jsi nikoho nezabil ani při přepadení vlaku, můžeš z toho vyjít celkem dobře. Proč jsi s nimi vlastně zdrhl?“

Mladík hekal a kašlal.

Potom zvolal: „Tři roky v Leavenworthu, McCombe! To bych nikdy nepřežil!“

„Ajaké je to teď? Lepší než v Leavenworthu?“

„Jdi k čertu, McCombe!“

Fargo si olízl rty. Nemohl tam raněného mladíka nechat. Nejlepší by bylo, kdyby s sebou měl oba Parkerovy marshaly, ale ti už jistě odjeli na východ.

„Přemýšlej, Payne,“ řekl. „Jako korunní svědek máš šanci vyváznout bez trestu. Vyjdi ven a pověz mi, kam mají Armistead a Crump namířeno. Slibuju ti, že soud tě zprostí viny.“

Několik minut panovalo ticho.

Fargo cítil, že mladý bandita, kterého za loupež dobytka odsoudili ke třem rokům v Leavenworthu, je blízko. Věděl, že Payne nyní bojuje sám se sebou. Musel mu dopřát čas, přestože se díky tomu Armisteadův a Crumpův náskok zvýšil.

Náhle se před ním zablesklo, třeskl výstřel a mezi větvemi proletěla kulka.

„Zmiz, McCombe, Krvavý pse!“ vykřikl Clint Payne. „Mě do Leavenworthu nepřivezeš.“

„Víš, že jsem tam zatím přivezl všechny, Payne,“ tvrdým tónem řekl Fargo, který předtím odešel na jiné místo. „A přivezu i tebe. Za pár minut tu budou oba Parkerovi marshalové. Obklíčíme tě a vytáhneme tě odtud. Jenže potom za svůj útěk zaplatíš několika dalšími roky vězení!“

Mladík vykřikl a začal střílet. Pálil, dokud mu nedošly kulky. Fargo zřetelně slyšel cvaknutí, když kohoutek narazil na prázdnou nábojnici.

„Nechej toho, Payne,“ řekl Fargo.

„Vsadím se, že rána se ti už zanítila. Pomoct ti může jenom doktor.“

Odmlčel se a naslouchal. Chvíli si myslel, že ho šálí smysly, ale pak opravdu uslyšel, že mladík pláče.

Fargo čekal. Zvuky z křoví utichly. Náhle praskla větev. Že by se Payne přemístil?

Opět se rozhostilo ticho.

Fargo tušil, že mladík má něco za lubem. Určitě se plazil zpátky. Podle Fargova volání musel poznat, že marshal křoví obešel. Možná doufal, že marshala oklame a dokáže se zmocnit jeho koně.

Fargo se usmál a opatrně vstal. Tiše kráčel k mýtině. Věděl, že nemusí spěchat.

Payne by se do sedla jeho cayusa nikdy nevytáhl.

Mladík přestal dbát na to, aby se plazil tiše. Fargo slyšel praskání větví a Payneovo hekání.

Pak se ozvalo cayusovo řehtání.

Fargo ještě chvíli čekal a pak ostře zahvízdl.

Cayuse zafrkal. Ozval se dusot jeho kopyt a v následujícím okamžiku Payneův výkřik a žuchnuti.

V té chvíli Fargo dorazil na mýtinu.

To, co viděl, ho nepřekvapilo.

Cayuse stál několik yardů od vyhaslého ohně a rozzuřeně frkal. Vlála mu hříva. Upřeně hleděl na muže, který se před ním ztěžka zvedl ze země a snažil se kráčet k němu. Potácel se při tom.

„Mám tě na mušce, Payne!“ zvolal Fargo.

Mladík se otočil. Podlomila se mu pravá noha a skácel se na zem. Zaklel, vyplivl prach a sáhl po revolveru.

Fargo střílel. Nechtěl riskovat, že by ho ten trouba poranil.

Kulka zasáhla pouzdro. Kolt Payneovi vyletěl z ruky. Mladík vykřikl a ohlédl se na svou pušku, kterou pustil na zem, když chtěl vylézt do cayusova sedla.

Začal se k ní plazit.

Fargo ještě jednou vystřelil. Kulka se zaryla těsně před Paynea. Tentokrát to vzdal.

S tváří zkřivenou bolestí zůstal sedět na zemi a hleděl na Farga, který se k němu pomalu blížil. Dva kroky před ním se zastavil.

„Je dobře, že jsi rozumný, Payne,“ klidným hlasem řekl Fargo. Winchestrovkou kývl na špatně ovázanou ránu na jeho pravém stehně. „S tím by ses daleko nedostal.“

Clint Payne sevřel rty. Oči se mu leskly horečkou, ještě pořád však byl odhodlaný bojovat.

Fargo nejdřív posbíral zbraně. Payneův revolver a pušku hodil do křoví, potom strčil svou winchestrovku do cayusova sedlového pouzdra a revolverový opasek pověsil na hrušku sedla.

„Rád bych se ti podíval na nohu, Payne,“ řekl, když se vrátil k mladíkovi. „Při tom mi můžeš povědět, proč tě tu Armistead a Crump nechali.“

Posadil se na turka.

V první chvíli to vypadalo, že mladík se na něho vrhne, pak se však ovládl. Bolest v noze musela být děsivá. Payneova pohledná tvář nyní byla strhaná.

Fargo opatrně odvázal obvaz. Sevřel rty, když spatřil děsivou ránu, jež byla černá od spáleného střelného prachu.

„Kdo to udělal?“ zeptal se.

„Hodge!“ vyhrkl Clint Payne. „Ten proklatý Johnnie Ho…“ Odmlčel se a vytřeštěnýma očima pohlédl na McComba.

Fargo se pousmál.

„Jestli si myslíš, že jsi mi prozradil něco, co jsi neměl, tak se mýlíš,“ řekl. „Vím, že tip na vlak s penězi dal Armisteadovi Johnnie Hodge. Patřil k eskortě. Používal falešné jméno. To on propašoval Armisteadovi do Leavenworthu zbraň, že?“

Clint Payne pokrčil rameny.

„O tom nikdy nemluvil,“ řekl. „A ani mě to nezajímalo. Využil jsem příležitosti, když Crump odpravil bachaře, který mě měl odvést na ošetřovnu.“

Fargo přikývl.

„Věděli jsme, že jsi neměl na vybranou, chlapče,“ odvětil. „Crump by tě jinak pravděpodobně zastřelil. Teď bys měl využít svou šanci a spolupracovat se mnou. Od Armisteada a Crumpa to bylo bezohledné tě tu nechat. Vzali si tvůj podíl?“

Clint Payne přikývl.

„Ten grázl Crump mě chtěl oddělat, protože měl zálusk na mého koně,“ vyhrkl. „Armistead tomu zabránil. To on mi vytáhl kulku. Když jsem se probral z bezvědomí, byli všichni tri pryč.“

„Dva,“ řekl Fargo.

Payne na něho vrhl tázavý pohled.

„Tom Jennings je mrtvý,“ řekl Fargo. „Právě chtěl přepadnout oba Parkerovy marshaly, když jsem na něho narazil. Neslyšels v noci střelbu?“

Payne zavrtěl hlavou.

„Asi jsem zrovna byl v bezvědomí,“ zamumlal a přikývl. „Takže proto mě Armistead nechal tady! Když ještě žil Jennings, bál se, že by zůstal sám proti dvěma, kdybych zemřel. Když zjistil, že se Jennings už nevrátí, přestal mě potřebovat.“

„To je možné,“ řekl Fargo. „Víš, kam měli namířeno?“

„Na Black Mesu,“ tiše řekl mladík. „Armistead mluvil o tom, že tam zná pár skrýší, kde nás nikdo nenajde.“

Fargo přikývl.

Myslel si to, když Jack Armistead změnil směr. Na Black Mese Armistead pobýval již drive se svou někdejší bandou. Byl tam v bezpečí před pronásledovateli z Texasu, Nového Mexika, Colorada nebo Kansasu.

„Tvé zranění nevypadá dobře, Payne,“ řekl. „Vezmu tě k doktorovi do Hookeru. Možná ti nohu ještě zachrání. Můžeš mluvit o štěstí, že ti Armistead s Crumpem nevpálili kulku do hlavy.“

+ + + + +

Od chvíle, kdy se Kelly Malligan vydal po stopách Johnnieho Hodge, nedopřál svým lidem odpočinek. Už tři dny v kuse seděli v sedlech a některým se již klížily oči. Měli co dělat, aby nespadli z koní.

Městský marshal Miles Hammond jim připnul hvězdy zástupců, ale jen co vyjeli z Ashlandu, si je zase schovali. Jenom jediný z nich ji ještě měl – takříkajíc kvůli svému úřadu. Byl to Jesse Blunt, Hammondův zástupce, kterého Hammond vyslal, aby Kelly Malligan, Stonemanův pistolník, při stíhání Hodge neporušil zákon.

Jesse Blunt se držel zpátky. Věděl, že proti Kellymu Malliganovi a ostatním pistolníkům toho moc nezmůže, až půjde do tuhého.

Blunt sám by Hodgeovy stopy patrně již dávno ztratil. Někdejší Stonemanův pistolník, ostrostřelec Hodge, uměl zametat stopy.

Jenže Pawnee Miller, Malliganův zvěd, byl ještě lepší než Hodge. Zatím mu stopování nečinilo potíže. Přestože Hodge jel jednou celou míli korytem potoka.

Banditův náskok však nesnížili. Zvíře, na kterém jel, muselo být prvotřídní. Pronásledovatelé přitom museli na jednom ranči poblíž Liberalu vyměnit koně.

Toho večera začali první z nich trucovat. Jeden si odřel stehna a odmítal jet dál.

Malliganovi trvalo asi minutu, než ho přesvědčil, že ta bolest vůbec není tak hrozná. Muž se sice šklebil, ale pokračoval v cestě.

Pawnee Miller jel jako vždy v čele. Terén byl stále náročnější a stopař podle trusu Hodgeova koně zjistil, že jeho náskok se ještě zvýšil.

Pawnee zpomalil, aby ho dojel Malligan.

„Jede do Elkhartu,“ řekl hrdelním hlasem, který zdědil po své indiánské matce. „Asi potřebuje jídlo.“

Kelly Malligan zavrtěl hlavou a kývl na stopy, které byly zřetelně vidět.

„Jede na sever. Asi chce přes Cimarron a pak do Colorada.“

„Právě to si máme myslet,“ namítl míšenec. „Jeho kůň je poměrně vysílený. Hodge není hlupák, pane Malligane. Vytvořil si dobrý náskok. Pokud pojedeme po těchto stopách dál, bude právě vyjíždět z Elkhartu, až tam přijedeme.“ Kelly Malligan si olízl rty. Hleděl na míšence přivřenýma očima. Věděl, že Pawnee je prvotřídní stopař a zvěd, nebyl si však jistý, zda jeho odhad je správný.

Pak ale pistolník přikývl. Pokud má Miller pravdu, pak Hodge dopadneme v Elkhartu, pomyslel si. Pokud ne, budu si muset s míšencem promluvit.

„Dobrá,“ řekl, „pojedeme rovnou do Elkhartu.“ Obrátil se k Miku Suttonovi, křivonohému, kníratému muži, který jel šikmo za ním. „Pověz ostatním, že pojedeme přes noc. Zítra ráno dorazíme do Elkhartu. Tam chytíme Hodge. Když ne, budeme den odpočívat.“

Nečekal, až to Sutton poví ostatním, a pobídl svého plaváka. Jel za Pawneem Millerem, který odbočil z Hodgeových stop a vydal se přímo na západ.

+ + + + +

Johnnie Hodge se protahoval v kádi. Jeden černoch do ní naléval horkou vodu.

„Je dost teplá, pane?“

Hodge přikývl a poslal ho pryč.

Zavřel oči. V nose měl vůni koupelové soli. Horká voda byla příjemná. Zmocnila se ho únava.

Věděl, že se potřebuje vyspat, nemohl si však dovolit zůstat v Elkhartu a spát v hotelu.

Riskoval, když svého koně dohnal na pokraj vyčerpání. Z posledních sil se dovlekl do Elkhartu a majitel nájemní stáje jen pohrdavě vrtěl hlavou, když ho viděl.

Johnnie Hodge chtěl ryzáka vyměnit za jiné zvíře, ale majitel stáje to odmítl. Řekl, že ryzák je vyřízený. Johnnie Hodge se s ním chtěl hádat, protože to koneckonců nebylo poprvé, co to zvíře takto štval. Potom však námitky smlčel. Peněz měl přece dost.

Koupil appaloosu, za 200 dolarů. Majitel nájemní stáje mu ho zprvu nechtěl prodat, protože patřil do dobrých rukou, jak řekl, ale zlaté mince ho přesvědčily.

Johnnie Hodge se pohrdavě usmál. Ti pokrytci rychle zapomínají na své zásady, když vidí pár dolarů, pomyslel si.

Teplo vody pronikalo jeho tělem. Cítil, jak se mu uvolňují ztuhlé svaly. Ze sousedního holičství se ozývaly hlasy, neslyšel však, o čem se tam mluví.

Uvažoval o posledních třech dnech.

Míšenec, který vedl Malliganův houf, byl zatraceně dobrý.

Hodge byl přesvědčený o tom, že by Malligana už dávno setřásl, kdyby po jeho boku nejel míšenec. Po cestě několikrát přemýšlel, zda by ho neměl vyřadit ranou ze zálohy, jenže měl jenom winchestrovku, takže by je musel nechat přijet příliš blízko.

S úsměvem pomyslel na to, že Malligan se svými lidmi jede oklikou po jeho stopách. Jeho ryzák byl mimořádně vytrvalé a rychlé zvíře. Dozajista mu získal den náskoku.

Elkhart ležel na hranici Panhandle, což byla část indiánského teritoria, území nikoho. V městečku sice měli marshala, ale ten nekladl nepříjemné otázky. Příliš mnoho jeho předchůdců skončilo s kulkou v zádech.

Hlasy vedle byly stále silnější. Johnnie Hodge slyšel dupání. Potom se ozval přidušený hukot.

Pozvedl se.

Slyšel, že to je dusot mnoha koní, kteří přicválali do města.

Prudce vstal.

Zmocnila se ho temná předtucha.

Kelly Malligan a jeho smečka?

Vlastně to nemohl být on, ale Johnnie Hodge už od chvíle, kdy se zmocnil 60 tisíc dolarů, nevěřil ničemu.

Vylezl z kádě a rychle se utřel bílou osuškou. Chvatně se oblékl, připnul si černý revolverový opasek s oběma pouzdry a rutinním pohybem povytáhl revolvery Webley Scott.

Na židli u kádě ležely dvě sedlové brašny s penězi. Hodil si je přes rameno a přistoupil k závěsu, který visel ve dveřích vedoucích do holičství.

V tom okamžiku černoch závěs odtáhl. Vytřeštil oči, když viděl, že jeho host už je oblečený.

Johnnie Hodge mu vtiskl do dlaně dolar a tiše se zeptal: „Viděls jezdce?“

Černoch přikývl.

„Byl s nimi pan Blunt, zástupce ashlandského marshala pana Hammonda.“

Johnnie Hodge ho odstrčil stranou a vešel do holičství. U výlohy stálo půl tuctu mužů, kteří hleděli na ulici.

Jezdci volali jeden přes druhého.

Hlas Kellyho Malligana se nedal přeslechnout.

Hodge tiše zaklel.

Jak to, že už je v Elkhartu, pomyslel si.

Nejeli po mé stopě! Sakra, někdo prohlédl můj trik a vedl je přímo do Elkhartu.

Za čtrnáct dnů, co společně pracovali pro Pika Stonemana, Johnnie Hodge Kellyho Malligana poznal a věděl, že není tak inteligentní, aby prostě a jednoduše opustil stopy vedoucí na sever a jel přímo do Elkhartu.

Míšenec, pomyslel si.

Kde ho vzali? Nikdy ho u Stonemanova mužstva neviděl.

Ohlédl se. V zadní části místnosti viděl dveře. Tiše se vydal k nim.

Jeden z mužů vepředu u okna se náhodou otočil. Vyjekl překvapením a ostatní se též obrátili.

Všichni nyní upřeně hleděli na Hodge. Lépe řečeno na pažby jeho koltů.

Nikdo neřekl ani slovo, Hodge jim však viděl na očích, že dobře vědí, že jezdci na ulici přijeli kvůli němu.

Takřka nezachytitelným pohybem vytáhl levý revolver a namířil jej na ně.

„Jen klid, lidi,“ chladně řekl. „Nemíchejte se do věcí, do kterých vám nic není. Toto nemá nic společného se zákonem. Je to osobní záležitost.“

Muži přikývli. Tri z nich automaticky zvedli ruce, když na ně namířil.

Otevřel zadní dveře a vyklouzl ven. Věděl, že nemá moc času. Kelly Malligan už dozajista zjistil, že před dvěma hodinami do města dorazil cizinec na vyčerpaném koni a teď je v holičství.

Musel do stáje, pro svého appaloosu. Jakmile by se jednou ocitl v jeho sedle, měl by vyhráno. V nájemní stáji byli jen čtyři koně a ti nesahali appaloosovi ani po kotníky.

Že ho Kelly Malligan bude pronásledovat i na indiánském území, bylo Johnniemu Hodgeovi jasné. Pike Stoneman chtěl zpátky své peníze. A Hodge věděl také to, že prchlivý rančer si nedá pokoj, dokud se nezmocní i jeho skalpu.

Dvůr za holičstvím byl plný harampádí.

Johnnie Hodge hledal průjezd vedoucí na ulici. Byl tam jen jeden. Dvůr byl od sousedních pozemků oddělen dva yardy vysokým dřevěným plotem. V zadní části byla nízká kůlna.

Johnnie Hodge se rozběhl k ní.

Otevřel dveře. Vevnitř panovalo šero. Ucítil zvláštní pach a když uslyšel tiché mečení, věděl, že je v kozím chlévě.

Zadní stěna byla práchnivá. Škvírami tam pronikal sluneční svit. Johnnie Hodge kopl do jednoho prkna. Okamžitě povolilo. Zvířený prach mu dráždil sliznici, rozkašlal se.

Kopl ještě dvakrát a pak byla díra dost velká na to, aby jí mohl prolézt.

Dostal se do kurníku. Slepice se s kdákáním rozutekly. Černoška, která věšela prádlo na šňůru, na něho pohlédla vytřeštěnýma očima. Strnula a nebyla schopná slova.

Jenom se usmál a zmizel v úzkém průjezdu, který vedl do jedné uličky. Nikdo tam nebyl.

Naslouchal. Slyšel rámus z ulice.

Musel k nájemní stáji a ta byla na druhé straně Main Street. Chtěl ji přejít kousek od holičství a marshalovy úřadovny, jež stála naproti, a pak se chtěl zezadu dostat k nájemní stáji. Než šel do holičství, rozhlédl se ze zvyku po okolí, takže nyní věděl, jak to tam vypadá.

Běžel úzkou uličkou. Ústila do další uličky, jež vedla k Main Street.

Na jejím konci spatřil stíny několika mužů, které se pohybovaly směrem k holičství. Kráčel klidně, aby nevzbudil pozornost. Dlaně měl blízko pažeb koltů.

Věděl, že od Kellyho Malligana a jeho pistolníkůnemůže očekávat slitování. Znali ho a věděli, že je s kolty rychlejší. Takže by okamžitě stříleli, jakmile by ho jen spatřili.

Na rohu Main Street zůstal stát.

Opatrně vyhlédl zpoza rohu.

Zřetelně slyšel Malliganův hlas.

„Vyjdi ven, Smithi nebo Hodge, jak se doopravdy jmenuješ!“ zařval. „Obklíčili jsme holičství! Máš jedinou šanci, jak odtud odjet živý – vzdej se!“

Johnnie Hodge se usmál.

Ty troubo, pohrdavě si pomyslel. Vždycky věděl, že Kelly Malligan je nafoukaný. S koltem zacházet uměl, ale moc mu to nemyslelo.

Z holičství se ozval ječivý hlas jednoho muže.

Johnnie Hodge věděl, že hosté holičství se snaží Malligana přesvědčit o tom, že padouch už je pryč.

Poznal některé z pistolníků vedle Malligana. Jesse Blunt, zástupce z Ashlandu, se držel poněkud stranou. Vedle Malligana stál Mike Sutton. Byl široce rozkročený a měl dlaň na pažbě koltu.

Přitom se určitě třese strachy, pomyslel si Hodge.

Bylo načase přejít ulici.

Náhle se otevřely dveře holičství a ven vyšel muž se zvednutýma rukama. Hystericky zvolal: „Pane Blunte, ten muž už v mém podniku není. Před několika minutami odešel zadním vchodem!“

„To je nemožné!“ zařval Malligan. „Nechal jsem obklíčit i dvůr!“ Přišel k průjezdu do dvora. „Hennessy, Viděls něco?“

Johnnie Hodge odpověď neslyšel. Viděl, že pozornost lidí na Main Street je plně upřena na holičství. Využil příležitosti a rozběhl se přes ulici. V tom okamžiku se za ním otevřely dveře.

Hodge se ohlédl a spatřil muže, který se zarazil a pohlédl na něho. Pak se rychle otočil a zavřel za sebou dveře.

Johnnie Hodge dorazil do stínu protějšího domu. Oddechoval a hleděl na Main Street.

Zdálo se, že si ho nikdo nevšiml.

Malliganova tvář byla rudá, jak zuřil. Dal Suttonovi a Steveu Collyerovi pokyn, aby prohledali holičství.

„Zodpovíte si to, jestli tam ten chlápek ještě je, Stillwelle!“ zařval. „Pak vás čeká pár měsíců v leavenworthské věznici, to vám slibuju!“

Bledý holič nic neřekl.

Johnnie Hodge se stáhl. Musel využít krátkého času, který Sutton s Collyerem potřebovali na prohledání holičství.

Dostal se k další ulici, jež vedla souběžně s Main Street. Nyní již běžel. Nesměl ztrácet čas.

S Kellym Malliganem a Jessem Bluntem byli na Main Street ještě Sutton, Collyer a Kearney. Chyběli ještě tři muži, protože Hodge věděl, že Kelly Malligan má ve své smečce sedm pistolníků.

Hennessy byl vzadu na dvoře. Sedmý muž a míšenec též?

Hodge v to doufal. Neměl chuť si to s nimi v Elkhartu rozdat. Chtěl pokud možno bez rozruchu zmizet z města a odjet do země nikoho.

U další příčné ulice, jež vedla k Main Street, chvíli čekal. Slyšel rámus. Sutton a Collyer očividně nic nenašli.

„Černoch tvrdil, že Hodge se hned oblékl, když uslyšel dusot našichkoní!“ zvolal Sutton.

Kdosi mu odpověděl.

Johnnie Hodge měl pocit, že uslyšel slovo kůň. Věděl, že je načase vyvést appaloosu ze stáje.

Po 50 yardech dorazil k brance, kterou se mohl dostat na dvůr a k remíze nájemní stáje. Chvatně se rozhlížel, ale nikde nikoho neviděl. Všichni obyvatelé Elkhartu pravděpodobně sledovali dění před holičstvím.

Rozběhl se k zadní stěně stáje a otevřel vrata. Vevnitř se vznášely částečky prachu.

Appaloosa byl v druhém stání nalevo. V sousedním byl jeho ryzák. Zvíře už stálo na nohou a žralo oves v jeslích. Když zavětřilo pána, zvedlo hlavu a tiše zařehtalo.

Johnnie Hodge se o něj nestaral. Vzal z kozy sedlo a vešel do appaloosova stání. Položil mu sedlo na hřbet. Sedlovou pokrývku musel oželet, protože neměl čas. Na indiánském území ještě budu mít čas ho osedlat pořádně, pomyslel si. Pak připnul sedlové brašny a za uzdu koně vyvedl ven.

V tom okamžiku instinktivně vycítil nebezpečí.

Přikrčil se a vytáhl levý revolver. Viděl stín na protější straně chodbičky.

Z hlavně jeho koltu vyšlehl plamen. Kulka se zaryla do sloupu a vytrhla z něho třísku.

Ozval se tichý výkřik.

Výstřel pomalu odezníval. Konž zneklidněli.

Johnnie Hodge věděl, že nezasáhl. Azároveň pochopil, kdo to tam je.

Míšenec!

Nikdo jiný by nepřišel na to, že by měl jít do stáje, pro jistotu – ani Malligan ne!

Výstřel musel Malligana zalarmovat. Přestože ho stáj ztlumila, musel být slyšet i na Main Street.

Johnnie Hodge vyvedl appaloosu na dvůr. Dvířka v zadní stěně remízy byla dost velká na to, aby jimi mohl projít kůň. Zamířil tam a appalloosa běžel za ním.

Tu třeskl výstřel. Kulka se zaryla téměř dva yardy od Hodge do stěny remízy.

Míšenec byl možná skvělý stopař, ale naštěstí mizerný střelec.

Z vjezdu na Main Street se ozvaly hlasy.

Hodge zmizel i s appaloosou v remíze. Vtáhl hřebce mezi dva kočáry.

Kdosi za ním zabručel: „Je tam, pane Malligane!“

Třeskly výstřely.

Johnnie Hodge zaklel a přikrčil se. Kulka se odrazila a hvízdla místností.

Sakra, doufám, že netrefí koně, pomyslel si.

Potom dorazil ke dvířkům a otevřel je.

Appaloosa se úzkého otvoru bál a Hodge musel vynaložit všechny síly, aby ho tam vtáhl. Pak se mu to podařilo. Zavřel za sebou dvířka a vyšvihl se do sedla. Divokým výkřikem pobídl koně a už byl skoro u další ulice, když se tam objevili tři muži s puškami v rukou.

Barney Atwood, Sean Hennessy a Jim Kearney. Pistolníci, kteří pro Stonemana pracovali už za něho. Měli štěstí, že nebyli přiděleni k eskortě doprovázející vlak s penězi.

Stříleli hned, když ho uviděli.

Ani jeden z nich se však už nedostal k druhému výstřelu.

Johnnie Hodge byl neomylný střelec. A cítil, že ho zahnali do kouta.

Jeho kulky Atwooda, Hennessyho a Kearneyho srazily k zemi. Jejich pušky zůstaly ležet vedle nich.

Appaloosa je přeskočil a rozběhl se. Johnnie Hodge byl přitisknutý k jeho hřbetu. Ohlédl se a viděl, jak do uličky dorazil zrudlý Malligan. Vystřelil na uprchlíka, ale vzdálenost už byla příliš velká.

Johnnie se usmál.

Dokázal to. Na koních, kteří zůstali v nájemní stáji, ho neměli šanci dostihnout. A než si seženou lepší zvířata, už budu na Black Mese, pomyslel si. A tam si s Malliganem budu hrát na kočku a myš, pokud se vůbec odváží tam jet.

Nechal Elkhart za zády a o půl hodiny později už byl na indiánském území.

V klidu pořádně osedlal appaloosu a krokem jel dál.

Pomyslel na Jacka Armisteada a jeho tři druhy. Jednoho z nich na stanici trefil. Asi do nohy. Mladík nemohl k doktorovi, takže na tom určitě nebyl nijak dobře.

Johnnie Hodge měl za to, že Jack Armistead už je dávno v Texasu a míří do Mexika. Před čtyřmi dny, když přebrodil Cimarron, ho už Armistead a ostatní nepronásledovali. Očividně měli příliš velký strach z návratu do Kansasu.

Johnnie Hodge netušil, že Armistead a Pinky Crump mají stejný cíl jako on: Black Mesu.

+ + + + +

Kelly Malligan byl zlostí bez sebe.

Stál nad třemi muži a řval na ně.

„Vy kreténi! Sakra, jak to, že jste ho netrefili?! Skončili jste! Bábovky jako vy pan Stoneman nemůže potřebovat!“

Jim Kearney seděl v prachu a polykal. Hodgeova kulka ho zasáhla do boku. Byl bledý jako stěna.

Atwood to koupil do nohy a Hennessy do ruky. V očích měli hněv. Malliganovi se to mluvilo. Ten se vždycky ztratil, když se střílelo. Proč nenechal nájemní stáj hlídat vícero muži, jak to navrhoval Pawnee?

Míšenec stál za Kellym Malliganem. Po tváři mu tekla krev. Poranila ho tříska, kterou Hodgeova kulka vytrhla ze sloupu.

Malligan se k němu otočil.

„Kolik koní je ve stáji?“

„Čtyři,“ odpověděl míšenec. „Ale nestojí za moc. Anaše zvířata jsou vysílená.“

„Potřebujeme pět koní,“ vyhrkl Malligan. „Přece v tomto Zapadákově musí být pět normálních koní!“

Jesse Blunt předstoupil před ostatní.

„Potřebuješ jenom čtyři koně, Kelly,“ řekl. „Já s tebou dál jet nemůžu. Hodge jel určitě na indiánské území a tam se svou hvězdou nesmím.“

„Tak si ji odepni!“ zařval Malligan.

Zástupce zavrtěl hlavou.

„Nedá se nic dělat, Kelly. Mám od Hammonda pokyn neopouštět Kansas.“

Kelly Malligan si odplivl. Sáhl si do kapsy kalhot a vytáhl hvězdu, kterou mu dal Hammond v Ashlandu. Hodil ji Jesse Bluntovi k nohám.

„Řekni Hammondovi, že si ten kus plechu může strčit za klobouk, Jesse!“ zasyčel. „Zmiz, dělá se mi špatně, když se na tebe dívám!“

Jesse Blunt se mlčky otočil.

Tu kolem něho proběhl muž s vlajícími šosy. V pravé ruce držel koženou kabelu. Zastavil se u raněných a sklonil se k nim.

Kelly Malligan pokynul Miku Suttonovi a Stevu Collyerovi, že mají jít k němu.

„Pojďme pro koně,“ přidušeně řekl. „Pawnee Hodgeovu stopu neztratí. A možná v příštích dnech budeme mít štěstí a obstaráme si nové koně. Nevzdám se, dokud přede mnou nebude Hodge ležet mrtvý!“

+ + + + +

Fargo viděl, jak k němu po úzké plošině jedou čtyři jezdci. Bylo to těsně před setměním a tábořil mezi několika skalami. Za ním hořel ohýnek, na kterém viselo stehno jelínka, kterého přes den ulovil.

Viděl jen siluety jezdců. Věděl, že musí být opatrný, protože do Panhandle se uchylovala podezřelá individua, která se tam skrývala před zákonem.

Byli ještě tři míle daleko. Měl proto čas připravit se na setkání s nimi, v případě že by jeho tábor odhalili. Bylo však možné i to, že projedou kolem, aniž by si ho všimli.

Vrátil se k tábořišti a poplácal chundelatého cayusa po krku. Zvíře nyní vědělo, že se musí chovat klidně a že nesmí frkat ani tehdy, když ucítí jiného koně.

Fargo se s winchestrovkou vrátil na své pozorovatelské stanoviště. Rychle se stmívalo. Ohlédl se, aby zjistil, zda je vidět jeho oheň. Byl dobře krytý skalami.

Jezdce bylo vidět jen jako nezřetelné siluety, přestože byli už jen dvě míle daleko. Měli namířeno přímo k jeho táboru.

Že by narazili na stopy, jež objevil odpoledne a po kterých pak jel?

Pomyslel na Clinta Paynea, který ležel u lékaře v Hookeru, a který nyní měl jen jednu nohu.

Mladík přečkal náročnou jízdu, ale Armisteadovo neodborné ošetření ho stálo nohu. Doktor ho operoval ještě tu samou hodinu, co přijeli.

Fargo nečekal, až se mladík probudí. Šest hodin spal v hotelu, pak vyrazil a pokračoval k Black Mese, kde se chtěli ukrýt Armistead s Crumpem.

Fargo Black Mesu znal. Už několikrát kolem ní projížděl, když putoval do Santa Fé. Byla to obrovská stolová hora tyčící se z roviny. Tvrdilo se, že se tam skrývají poslední zbytky jižních Čejenů, kteří nechtěli živořit v rezervacích svých severních bratrů.

Po půlhodině uslyšel dusot kopyt. Muže potmě nebylo vidět.

Fargo odbočil ze stop osamělého jezdce, když hledal místo vhodné pro nocování. Přesto si byl poměrně jistý, že jezdci i potmě poznají, že tam někdo táboří. Cítil kouř a vůni pečeného masa a když se otočil, spatřil svit nad skalami, za nimiž hořel oheň.

Usmál se. Choval se jako greenhorn. Ještě však nebylo jisté, zda ti jezdci jsou bandité. A i kdyby ano – nezajímali ho. Pronásledoval Jacka Armisteada a Pinkyho Crumpa, které chtěl přivést zpátky do Leavenworthu.

Uslyšel hlasy. Jezdci zastavili koně a očividně se bavili, co mají dál dělat.

Kdosi řekl hrdelním hlasem: „To není Hodge. Appaloosovy stopy vedou dál. Tento muž odbočil a táboří tam.“

Hodge?

Stíhali ti čtyři Johnnieho Hodge? Pak to mohli být jedině pistolníci rančera Stonemana.

Fargo čekal.

Muži pobídli koně a jeli dál k němu.

„Opatrně!“ zvolal chraplavý hlas.

„Co se děje, Pawnee?“ zeptal se jeden z nich.

„Slyšel nás,“ odpověděl hrdelní hlas. „Asi nás má na mušce.“

Chvíli panovalo ticho. Potom kdosi vykřikl: „Pane! Pronásledujeme muže, po jehož stopách jste dnes celý den jel! Je ve vašem táboře místo pro nás?“

Fargo si opřel winchestrovku o rameno.

„Jména!“ zvolal.

Okamžitě mu odpověděli.

„Kelly Malligan, Sutton, Collyer a Miller. Najal nás Pike Stoneman. Pronásledujeme ksindla, který…“

„To je vpořádku, Malligane,“ skočil mu Fargo do řeči. „Jeďte dál ke skalám. Mám nad ohněm pečenou kýtu. Měli byste ji cítit. Ale ruce pryč od koltů, rozumíte?“

„Sakra!“ zabručel Malligan. „To je federální marshal!“

Fargo se usmál a tiše se vrátil ke svému tábořišti. Zůstal skryt za skalou, která nebyla osvětlena plameny. Malliganovi nevěřil, ačkoli pistolník proti němu nic neměl.

Čtyři jezdci se opatrně blížili. Slezli z koní a vedli je do doliny.

Fargo viděl, že jejich zvířata jsou unavená. Byli to druhotřídní koně a Fargo se divil, že se na nich pustili za Johnniem Hodgem.

Několik yardů od ohně se zastavili. Nikdo z nich neměl ruku na pažbě koltu. Fargo poznal vysokého, světlovlasého pistolníka, s nímž se setkal v Hammondově úřadovně v Ashlandu.

Vedle něho stál míšenec, který se jako jediný díval správným směrem. Nemusel se tedy otáčet, když Fargo vyšel ze svého úkrytu.

„Dobrý den, Malligane,“ řekl s lehkým úsměvem. „Ještě pořád hledáte Johnnieho Hodge?“

Malligan si odplivl.

„To samé bych se mohl zeptat i já vás, McCombe,“ odpověděl. „Co je s Armisteadem a jeho kumpány?“

„Jeden je mrtvý, druhý leží v Hookeru u doktora a má amputovanou nohu,“ řekl Fargo. „Armistead a Crump jedou k Black Mese. Hodge zřejmě též. Možná tam dokonce mají domluvené setkání.“

Kelly Malligan přivřel oči.

„Nemusíte si ze mě dělat srandu, McCombe,“ vyhrkl, „to vím sám. Víte stejně tak dobře jako já, že Armistead hledá Hodge, protože chce jeho podíl na kořisti. Budou spolu bojovat, až se potkají.“

„V to doufejme,“ zamumlal Fargo. „Ušetřilo by nám to spoustu práce.“

Kývl k ohni a pečínce a dodal: „Postarejte se o koně, chlapi. Za hodinu bude maso hotové. Do té doby musíte počkat.“

Přikývli a odsedlali zvířata.

Fargo se staral o maso. Přemýšlel o následujícím dnu. Malligan a jeho muži jistě pojedou za Hodgem. Nezbývalo mu, než se k nim přidat. Problémem byla jen špatná zvířata, na kterých jeli. Pistolník si jistě bude zahrávat s myšlenkou vzít mu cayusa, až jeho koni dojdou síly.

Fargo se usmál.

Neměl z Malliganových revolverů strach.

+ + + + +

Jack Armistead a Pinky Crump nevěřili vlastním očím, když poznali jezdce, o kterém už dlouhé hodiny věděli, že jede za nimi.

Číhali na něho, chtěli se ho zbavit jednou provždy. Celou dobu byli přesvědčeni o tom, že to je Fargo McComb.

Federální marshal z Leavenworthu měl přezdívku Krvavý pes a když se jednou vydal po něčí stopě, nevzdal se, dokud svou oběť nedostal.

Od chvíle, kdy se Fargo usadil v Leavenworthu, došlo k několika pokusům o útěk, Fargo však vždy uprchlé trestance přivedl zpátky. Potom už se nikdo neodvážil využít příležitosti při pracích mimo věznici nebo při pobytu na ošetřovně.

Armisteadův útěk byl první po půl roce. Vlastně ho čekali už dřív. A když toho rána za sebou spatřili obláček prachu, byli si jistí, že McComb je jim v patách.

Teď však všechno bylo jinak.

„Ksakru!“ vyhrkl Pinky Crump. „O tom jsem celou dobu snil. Štípni mě, Jacku, ať vím, že je to pravda!“

Jack Armistead se zašklebil.

„Je to pravda, Pinky,“ řekl. „Je to Johnnie Hodge, můj drahý synovec. Můžu jen doufat, že u sebe má svůj podíl.“

„Možná mu došlo, že nás oloupil,“ řekl šklebící se Crump, „a jede se s námi slušně rozdělit.“

Armistead si olízl rty.

„Na to už je pozdě, Pinky,“ řekl, přestože věděl, že Crump jen žertoval. „To si měl rozmyslet dřív. Teď se rozdělíme o jeho kořist. 60 tisíc pro každého, to nezní špatně, co?“

„To zní velmi dobře,“ chraplavě odpověděl Pinky Crump, který si pomyslel, že 120 tisíc by znělo ještě lépe. „Nejlepší bude, když ho odděláme odtud, co?“

Armistead zavrtěl hlavou.

„Chci se ho ještě na něco zeptat, než ho odkrouhnu,“ zabručel. „Musí mít nějaký důvod, proč sem jede. Krom toho vyměnil koně a dobrovolně by se svého ryzáka nikdy nevzdal. Takže po něm jdou.“

Pinkymu Crumpovi se jeho plán nelíbil. Věděl, že pistolník je s kolty zatraceně rychlý a nemínil koupit kulku jako Clint Payne, který už byl dozajista dávno mrtvý.

Jezdec se opatrně blížil. Zřetelně viděli, že Hodgeův appaloosa je nervózní. Pravděpodobně je zvětřil.

Pinky Crump pohlédl na Jacka Armisteada, který ležel před ním. Potom přitiskl ukazováček pravé ruky ke spoušti winchestovky. Měl Johnnieho Hodge na mušce. Až bude pistolník mrtvý, bude Armistead reptat, ale už to nezmění, pomyslel si.

Pak zmáčkl spoušť.

Již v tom samém okamžiku, kdy mu winchestrovka trhla v rukou a třeskl výstřel, věděl, že netrefil. Hodge se v posledním okamžiku sklonil a poplácal appaloosu po krku. A protože mu Crump mířil na hlavu, minul.

K druhému výstřelu se už Crump nedostal, protože neměl terč.

Appaloosovo sedlo bylo rázem prázdné. Ještě zahlédl stín, který se rychle blížil ke skalám pod nimi, pak však zmizel.

„Ty idiote!“ zařval Armistead a praštil ho pěstí do obličeje.

Crump se chtěl vrhnout stranou, ale už se mu to nepodařilo. Bolest byla tak silná, že vykřikl.

„Sakra, co je, Jacku?!“ zvolal. „Prostě to vystřelilo! Dávej pozor, ať se nám Hodge nedostane do zad!“

Jack Armistead, který se už rozmachoval k druhému úderu, sebou trhl. Otočil hlavu a pohlédl na appaloosu a pak na skály, za nimiž zmizel Johnnie Hodge.

Svého synovce však nikde neviděl.

Crump se vzpamatoval a připlížil se k němu. Bolela ho pravá tvář. Pomalu mu opuchala.

Armistead na něho vrhl rozzuřený pohled.

„Střílels schválně, Pinky!“ zabručel. „Neříkej, že jsi to zmáčkl náhodou! Kdybys aspoň trefil! Co myslíš, že s námi Johnnie udělá, až nás bude mít na mušce?“

Crump sevřel rty. Proč Hodgeovi nemířil na hruď? Vždycky chtěl být přesný!

Ale vždyť jsme dva, pomyslel si. S jedním jediným mužem už se musíme vypořádat.

„Rozdělíme se, Jacku!“ vyhrkl. „Když ho dostaneme do kleští, nemá šanci. Vylezu tam na ty skály. Až se tu objeví, budu ho mít na mušce.“

Jack Armistead neodpověděl. Crump ho rozzuřil. Tím výstřelem vše zhatil. Museli se dozvědět, proč Johnnie Hodge jel na Black Mesu. Možná byl dokonce ochotný se s nimi znovu spojit, aby mohl bojovat proti Fargovi McCombovi. A tím, že se McComb jednou objeví, si byl Armisteadjistý. Musel před ním uprchnout do Mexika.

Chvíli přemýšlel, zda by svému synovci neměl Pinkyho Crumpa předhodit jako oběť. S Johnniem by měl určitě větší šanci dostat se do Mexika než s malým zabijákem, který byl nevypočitatelný, když byl v úzkých.

„Zůstaneme spolu, Pinky,“ chraplavě řekl. „Byla by chyba, kdybychom se rozdělili. Johnnie by nejdřív oddělal tebe apak mě. Dokud jsi ho měl na mušce winchestrovky, měl jsem proti němu šanci. Teď už ne. Ty Johnnieho neznáš. Ten už je určitě někde poblíž a míří na nás koltem.“

Tu se ozval tichý smích.

Pinky Crump sebou trhljako by ho někdo šlehl bičem. Otočil se, ale nikoho neviděl.

„Ukaž se, Hodgei!“ zařval. „Vyjdi ven, ty zbabělce, ať tě můžu oddělat!“

Tu za sebou uslyšel šramot a ohlédl se.

Ještě uviděl Armisteadův stín, pak dostal ránu do spánku a ztratil vědomí.

Jack Armistead strčil revolver do pouzdra, pohrdavě pohlédl na Pinkyho Crumpa a vstal.

Hleděl směrem, odkud se ozval onen tichý smích.

„Hej, Johnnie!“ zvolal. „Dal jsem Pinkymu do makovice, takže už nemůže vyvádět. Co je s tebou? Někdo tě pronásleduje, že chceš na Black Mesu?“

Chvíli panovalo ticho, pak se ozval Johnnieho hlas, jenže zjiného směru.

„To se můžu zeptat i já tebe, Jacku,“ řekl. „Myslel jsem si, že jedeš na jih.“

Armistead zaklel.

„V jedné čerokézské vesnici jsme si chtěli obstarat koně a narazili jsme na dva marshaly. Už o nás věděli. Na útěku před nimi jsme ztratili Jenningse a Paynea. Kluka trefila tvá kulka.“

„Nelíbilo se mi, že jste se vrátili k vlaku,“ tvrdě řekl Hodge. Jeho hlas byl tichý a už znovu se ozýval z jiného směru. „Můžete mluvit o štěstí, že zůstalo jen u jedné kulky v noze, Jacku. Kdybys byl rozumný, mohl jsi teďbýt v Llanu ajá bych se svým podílem byl v Coloradu!“

Jack Armistead se ohlédl.

Johnnie vyšel zpoza jedné skály. V rukou držel své dva revolvery. Malý pohyb ukazováčku by stačil na to, aby ho poslal k čertu.

Armistead zbledl.

„Chlapče,“ hlesl, „nedělej hlouposti. Víš, že na tom nenesu vinu. Ti chlápci seděli v Leavenworthu v cele smrti. Nesmíš jim mít za zlé, že kolem sebe koušou. Pinky už pochopil, že ti křivdil.“

„Aha?“ Ve tváři s orlím nosem a tenkými rty se objevil úsměv. „A co měl znamenat ten výstřel?“

Armistead kývl na omráčeného Crumpa.

„Ujely mu nervy. Myslel si, že nás pronásleduješ, abys nás oddělal a vzal nám náš podíl.“

Viděl synovci na očích, že mu nevěří. Ale ještě stále nevystřelil a to bylo dobré znamení. Johnnie na tom byl pravděpodobně stejně jako on sám, když si vzpomněl na skrýše ze starých dob.

„Kdo ti je v patách, Johnnie?“ chraplavě se zeptal.

„Stonemanovi pistolníci,“ odvětil Hodge. „Nejdřív jich bylo osm, teď už jsou jenom čtyři, protože Jesse Blunt s nimi přes hranici asi nejel.“

Jack Armistead se rozesmál.

„Ale tys je určitě setřásl, ne? Vždycky jsi byl hvězda v zametání stop…“

Johnnie zavrtěl hlavou.

„Kelly Malligan má ve svém houfu míšence, který je ještě lepší než já,“ řekl. „Jsou tak dva dny za mnou. Mají špatné koně, to je má jediná výhoda.“

Jack Armistead si olízl rty.

„Jinak jsi za sebou nikoho neviděl?“

„Máš strach z McComba?“ zeptal se šklebící se Johnnie Hodge.

Armistead zaklel.

„Vím, že se nevzdá! Nemůže si dovolit, abychom mu unikli. Pak by totiž přišel o džob.“

Pohlédl na Johnnieho a poznal, že mladík myslí na to samé. Museli zůstat spolu, pokud chtěli mít šanci setřást nebo zneškodnit pronásledovatele. Jinak by měl Hodge problémy se Stonemanovými pistolníky a on, Armistead, by zase nedokázal zmizet před Krvavým psem.

„Měli bychom na poslední dny zapomenout, Johnnie,“ chraplavě řekl Armistead. „Musíš brát do úvahy to, že jsme pod obrovským vypětím. Crump a Jennings přišli o rozum, když viděli, že si nárokuješ šedesát tisíc. Nemohl jsem je zastavit, za každou cenu se chtěli vrátit na stanici. Málem mě oddělali.“

Johnnie si mnul nos. Nedůvěra v jeho očích se nedala přehlédnout. Pak přikývl.

„O tebe si starosti nedělám,“ řekl. Kývl na Crumpa, který ještě stále ležel před nimi. „Jde o něho. Když se spojíme, budu muset každým okamžikem počítat s tím, že mi střelí do zad.“

Jack Armistead zavrtěl hlavou.

„Mýlíš se, Johnnie. Crump je nervózní, to je všechno. Bojí se tě tak, jako ty jeho. Myslí si, že ho zabiješ za to, že se tě na stanici pokusil sejmout a vzít ti tvůj podíl.“

Johnnie věděl, že strýc lže. Jedna kulka by problém Crump vyřešila. Ale ne další problémy, Kellyho Malligana a Farga McComba – a tyto problémy se nezadržitelně blížily. Ne, potřebovali Crumpa a jeho střelecké umění s winchestrovkou, pokud chtěli přežít.

Johnniemu se vůbec nelíbilo, že bude muset jet po boku nevypočitatelného zabijáka. Neměl však na vybranou. Musel dávat pozor, aby se mu Crump nedostal za záda.

„O.K., Jacku,“ řekl. „Ale vysvětli mu, že to je jeho konec, pokud jeden z nás vypadne. Ve dvou bychom neměli šanci pronásledovatelům uniknout. Nevím, jak dobrý McComb je, ale jsem přesvědčený, že míšenec nás najde i na Black Mese. Víš, že se dvěma muži rokli nikdy neudržíme. K tomu jsou potřeba tři dobří střelci.“

Jack Armistead přikývl.

„Crump to bude muset pochopit.“

„C – co?“ zeptal se Crump, který se probral a přivřenýma očima pohlédl na Johnnieho. Ruku měl položenou na pažbě winchestrovky, která ležela na zemi vedle něho.

Pistolníkův pohyb téměř neviděl, v následujícím okamžiku mu však jeho revolver mířil na čelo. Se sevřenými rty zvedl ruku z winchestrovky a řekl: „Tak střílej, Hodge! Skoncuj s tím, jestli nechceš, abych tě při první příležitosti oddělal!“

Hodge se zašklebil a pozvedl pravé obočí.

„Nemám v úmyslu tě zastřelit, Crumpe,“ klidně řekl. „Jsme na jedné lodi. A abych ti dokázal svou dobrou vůli, souhlasil jsem s tím, že kořist dáme dohromady a rozdělíme ji na tři díly, takže každý dostane čtyřicet tisíc a všichni budou mít stejně.“

Pinky Crump pomalu vstal. Široce rozkročen zůstal stát před oběma muži a nedůvěřivě těkal pohledem mezi nimi.

„Myslí to vážně, Pinky,“ řekl Armistead. „Má v patách čtyři Stonemanovy pistolníky.“

„Kdo je Stoneman?“ zeptal se Crump.

„Muž, kterému patřily ty peníze,“ odpověděl šklebící se Armistead.

Pinky Crump zavrtěl hlavou.

„To se mi nelíbí, Jacku,“ řekl.,,Proč bychom se měli spojit? Pronásleduje ho smečka pistolníků. Proč bychom s nimi měli bojovat?“

„Protože my zase máme v patách McComba, sakra!“ vykřikl Jack Armistead. „Myslíš, že McComb nás nechá běžet? Ve čtyřech bychom možná měli šanci, ale od té doby, co jsou Jennings a Payne mrtví, má McComb navrch. K hranici je to více než čtyři sta mil, Pinky! A úkryt na Black Mese můžeme udržet jenom ve třech. Potřebujeme Hodge a on potřebuje nás! Buďto se spojíme, nebo si rovnou můžeme vpálit kulku do hlavy!“

Pinky Crump celou dobu mlčel. Bylo na něm vidět, že se mu to nezamlouvá. Možná pomyslel na to, že Armistead a Hodge jsou příbuzní a v rozhodujícím okamžiku se spojí proti němu. A pochopil i to, že se před nimi musí mít na pozoru.

Pak přikývl.

„O.K., Jacku,“ zamumlal. „Máš pravdu. Ale peníze si rozdělíme tady a teď!“

Jack Armistead vrhl krátký pohled na Johnnieho Hodge, ten se však jen lehce usmál, otočil se a šel pro svého appaloosu.

+ + + + +

Fargo s úsměvem pozoroval světlovlasého pistolníka.

Kelly Malligan už nebyl tak sebejistý jako předtím. Se strhanou tváří si cárem košile ovázal levé nadloktí, kam ho trefila kulka z Crumpovy winchestrovky.

Rána poměrně silně krvácela a nejbližší město, kde měli doktora, bylo daleko. Malligan věděl, že dopadne špatně, pokud se mu nepodaří zastavit krvácení.

„Jak jsi na tom, Malligane?“ zeptal se Mike Sutton, který přilezl k němu. Dával si pozor, aby se neukázal střelci, který číhal v ústí úžlabiny. První ranou trefil Kellyho Malligana, dalšími dva koně.

Fargo se obezřetně držel zpátky.

Tu oblast neznal. Rokle, jimiž projížděli v uplynulých hodinách, mu připomínaly Badlands v Dakotě. Nebyla tam téměř žádná vegetace a stopy banditů na skalnaté půdě viděl pouze Pawnee Miller.

Bez míšence by Hodgeovu stopu ztratili už před dvěma dny. Fargo byl rád, že se ke Stonemanovým pistolníkům přidal, protože již brzy se ukázalo, že Hodgeovy stopy se spojily s Armisteadovými.

Kelly Malligan nyní předpokládal, že bandité tam měli domluvené setkání. Fargo však byl jiného názoru. Bylo to jedno. Důležité bylo to, že už nemuseli tříštit síly a že kořist z přepadení byla na jednom místě.

Fargo se otočil, když uslyšel tichý šramot.

Pawnee Miller se přehoupl přes úzké bradlo, které se tam táhlo. Okamžitě třeskl výstřel. Těsně vedle Pawneeho Millera hvízdla kulka, která trefila skálu a odrazila se od ní.

Míšenec se připlížil k Malliganovi. Ten se zatnutými zuby přihlížel, jak mu Mike Sutton ovazuje levé nadloktí.

„Co jsi zjistil, Pawnee?“ vyhrkl.

Míšenec pokrčil rameny.

„Jsou sice v pasti, ale nedostaneme se k nim,“ řekl hrdelním hlasem. „Možná by to šlo v noci, ale jejich úkryt je zatraceně dobrý. Budeme potřebovat kus štěstí.“

Malligan pohlédl na Farga.

„Co říkáte vy, velký marshale?“ Vjeho hlasu byla jízlivost. Z Fargova chování odvodil, že marshal je rád, že je s nimi.

Fargo pokrčil rameny.

„Nemám naspěch,“ odvětil. „Armistead a Crump mi neutečou.“

„Nemůžou mít hodně potravin,“ řekl Mike Sutton. „A pokud v rokli není voda, což se dá předpokládat, nevydrží déle než dva dny.“

Fargo se usmál.

„Armistead a Hodge tu nejsou poprvé,“ řekl. „Musí to být jejich stará skrýš, kam kdysi jezdili ze svých loupežných výprav do Nového Mexika, Colorada a Texasu. Takže můžeme počítat s tím, že tam mají zásoby a že tam je i voda.“

Kelly Malligan vrhl krátký, tázavý pohled na Pawneeho Millera. Míšenec jen přikývl a potvrdil Fargovu domněnku.

Kelly Malligan zaklel.

„Nemám chuť tu trčet. Až se setmí, zaútočíme, a to tam, kde musí být Hodge a Armistead. Crump střílí ze své winchestrovky příliš dobře. Jemu se k tělu nedostaneme.“

Fargo mlčel.

Pokud je Malligan tak hloupý, že si myslí, že Armistead a Hodge nejsou tak nebezpeční jako Crump, je to jeho věc, pomyslel si. Já si každopádně posvítím na Crumpa. V noci toho s winchestrovkou moc nezmůže.

„Nezapomeňte, že Armistead a Crump jsou moji muži, Malligane,“ tiše řekl.

Světlovlasý pistolník se rozesmál.

„No jasně, McCombe!“ zabručel. „Nemíním jim dát sebemenší šanci! Podívejte na mou ruku! Jestli se rána zanítí, možná už se do Ashlandu nevrátím! Ne, až budu mít Armisteada, Hodge nebo Crumpa na mušce, budu střílet tak, aby nemohli odpovědět. Jsem si jistý, že uvažují stejně.“

„Nevěděl jsem, že se kladete na roveň s takovými zabijáky, Malligane,“ chladně řekl Fargo. Pak se otočil a přikrčen běžel za bradlem ke svému chundelatému cayusovi.

Kromě jeho koně tam byl už jen Malliganův hnědák a kůň neurčitelné barvy a plemene, na němž jel Pawnee Miller. Suttonova a Collyerova koně zastřelil Pinky Crump. Mršiny ležely několik yardů odtud mezi skalami. Již přilákaly první supy, kteří plachtili nad Fargem.

Marshal odvedl cayusa dál mezi vysoké skály a dal mu oves, který vzal z Hookeru. Zvíře přes všechny útrapy působilo mnohem odolněji než Malliganův a Pawneeho kůň. Pistolníci po cestě neměli příležitost obstarat si nové koně.

Fargo souhlasil s Malliganem v tom, že nemá smysl čekat, až bandity oslabí hlad. Byli v lepším postavení, pokud v úžlabině byla voda. Fargo a ostatní pronásledovatelé ji každopádně neměli. Takže jim nezbývalo než na bandity zaútočit, dokud sami měli dost sil.

McComb seděl ve stínu jedné skály a čistil si zbraně. Při nočním útoku nesměly selhat.

Chtěl počkat, až Kelly Malligan a jeho muži napadnou Armisteada a Hodge. Doufal, že odvedou Crumpovu pozornost.

Velmi v to doufal.

+ + + + +

V noci nebyla taková tma, jak by Fargo chtěl. Obloha byla jasná a přestože měsíc byl v novu, hvězdy svítily dost na to, aby byly vidět stíny útočníků.

Fargo už byl poměrně daleko. Ke Crumpovu úkrytu to bylo možná ještě 50 yardů a marshal byl přesvědčen, že podsaditý zabiják ho zatím neodhalil.

Těch 50 yardů však bylo mimořádně obtížných, protože před skalami, za nimiž číhal Crump, se táhlo volné prostranství, kde by Fargo byl vystaven střelbě banditů.

Malligan zuřil, když mu řekl, že to chce zkusit na vlastní pěst. Marshal jejich hádku ukončil tím, že prostě a jednoduše odešel.

Nyní hleděl na svah, na jehož úpatí museli být Malligan, Miller, Sutton a Collyer. Neviděl je. Přemýšlel o tom, jakým způsobem se pokusí zdolat svah, který je dělil od banditů.

Když na úpatí svahu třeskly výstřely, s úsměvem přikývl. Slyšel, jak se kulky odrážejí od skal.

Pokud Malligan čekal, že bandité palbu okamžitě opětují, pak se mýlil.

Fargo se usmál.

Jack Armistead a Johnnie Hodge nebyli žádní hlupáci. Dobře věděli, co jejich pronásledovatelé mají v úmyslu.

Fargo uvažoval, zda ho Armistead poznal. Doufal, že ne. S Malliganem totiž mohl doufat v to, že mu bude stačit vydat kořist.

Pokud by však věděl, že mezi obléhateli je i Fargo, pochopil by, že to je boj na život a na smrt. Pak by si mohl vybrat jen mezi kulkou v kaňonu a šibenicí v Leavenworthu. A jistě by upřednostnil první možnost.

Fargo viděl, jak se na svahu mihnuly dva stíny. V temnotě se zablesklo. Malligan ostřeloval skály, za nimiž se museli skrývat Armistead s Hodgem, aby jeho dva lidé mohli zdolat svah.

Stíny se pohybovaly rychle. Muži kličkovali. Pravděpodobně každým okamžikem očekávali kulku.

Panovalo však ticho.

Fargo pohlédl k úkrytu Pinkyho Crumpa. Měl pocit, že tam zahlédl nezřetelný pohyb. Pak třeskl výstřel, zablesklo se a z temnoty se vynořila Crumpova silueta.

Dole na svahu jeden z mužů vykřikl. Fargo vstal a rozběhl se k místu, které si dobře zapamatoval. Viděl, jak Crump opět zmizel.

Vrhl se za hromadu suti a nehýbal se. Nevěděl, zda si Crump něčeho všiml. Z toho místa nebylo nic vidět a Fargo věděl, že nesmí zvednout hlavu, pokud nechce riskovat.

Pohlédl dolů na svah a viděl, že jeden z mužů zůstal ležet. Druhého nikde neviděl. Pravděpodobně se stáhl a kryl se za skalami.

„Sakra, proč nestřílíte?“

To byl Pinkyho hlas. Fargo jej zřetelně slyšel. Dostal se až na 20 yardů k jeho úkrytu. Tiše čekal na Armisteadovu nebo Hodgeovu odpověď. Všimli si, jak se plíží ke Crumpovi?

Crump se odpovědi nedočkal.

Fargo slyšel jeho hekavé oddechování. Zdálo se, že se ho pomalu zmocňuje panika. Zabiják předpokládá, že ostatní zmizeli a nechali ho tam, pomyslel si.

„Jednoho z nich jsem odpravil, sakra,“ zařval znovu. „Jacku, ozvi se!“

„Drž hubu, Pinky!“ přidušeně vykřikl Armistead. „Viděli jsme je a máme to pod kontrolou! Klidně tuto stranu přenech nám. Starej se o svůj svah!“

Fargo slyšel, jak si Crump odplivl.

„Jenže oni postupují k vám!“ vyhrkl.

Naproti, kde museli ležet Armistead a Hodge, panovalo ticho.

Fargo se nehýbal. Tušil, že Crump nyní hledí na svah před svým úkrytem. Věděl, že dokud Malligan a jeho lidé neobnoví útok, nemůže nic dělat.

Čekání ho znervózňovalo. Ke Crumpovu úkrytu to bylo jen 20 yardů, přesto však byl nedosažitelný. Neodvažoval se pohnout. Suť byla volná a sebemenší šramot by ho prozradil.

Přemýšlel, koho z Malliganových mužů mohl Crump trefit. Očividně byl mrtvý, protože se nehýbal.

Proč Malligan nestřílí? Musí přece vidět, že jsem už skoro u Crumpova úkrytu! A z Crumpových slov musel poznat, že zabiják si mě nevšiml!

Dole na svahu se znovu začalo střílet, jako by mu Malligan četl myšlenky. Zpoza skal se opět vynořil stín, který se pak pohyboval po svahu nahoru, k mrtvému. Tam se muž vrhl k zemi.

Zabiják nad Fargem syčivě vydechl.

Musím to risknout, pomyslel si marshal. Pomalu zvedl hlavu.

Crumpa nikde neviděl.

Když teď vyskočím a dorazím ke skále nalevo, budu před Crumpem v bezpečí. Ale co když právě proto Hodge s Armisteadem svah sledují?

Fargo odhadl vzdálenost k místu, kde museli ležet Armistead a Hodge.

Bylo to téměř 100 yardů.

Pinky Crump dokázal trefit i v té tmě.

Fargo nevěděl, jak je Johnnie Hodge dobrý s puškou. Sevřel rty. Musel to risknout, pokud tam nechtěl čekat do rána. Ráno by ho Crump spatřil a pak by jeho život neměl cenu jediného centu.

Ze svahu se ozval hrdelní hlas.

„Collyer je mrtvý!“ zvolal Pawnee. „Koupil kulku do hlavy!“

Zabiják nad Fargem.se rozchechtal.

Fargo vycítil šanci. Vyskočil na nohy a tu pod ním ujela suť. Přeběhl mu mráz po zádech. Uslyšel nad sebou šramot, pravou rukou tasil kolt a zvedl jej, aby mohl okamžitě střílet, jakmile by se Crump ukázal.

Třeskl výstřel, ale rána byla tlumená a Fargo věděl, že to pálil Armistead nebo Hodge. Slyšel, jak Armistead Pinkyho varoval. Potom začali střílet Malligan a jeho lidé a přinutili Armisteada, aby se kryl.

Už mu chybělo jen pět yardů. Přidal do kroku a pak dorazil za skálu. Tu šikmo nad sebou uviděl stín. Vypálil. Viděl, že se kulka odrazila od skály.

Crump rozzlobeně vykřikl. Stín na okamžik zmizel. Třeskla Crumpova puška, ozvalo se hvízdnutí a Fargo cítil, jak mu těsně kolem hlavy proletěla kulka.

Vyrazil vpřed, ale ztratil rovnováhu a praštil se o skálu. Na chvíli nemohl popadnout dech.

Věděl, že nesmí ztrácet čas, takže se plížil dál. Byl nyní v bezpečí pod skalou, ale kdyby se Crump přemístil, odřízl by mu cestu do rokle.

Kelly Malligan a Mike Sutton, kteří zůstali dole u úpatí svahu, stříleli ostošest. Fargo přesto slyšel, co dělá Crump nad ním.

Ještě tři kroky a dorazil ke konci bradla, za nímž se dosud kryl.

V levé ruce držel kámen, v pravé revolver. Naslouchal. Pinkyho Crumpa už neslyšel. Zdálo se, že vyčkává tak jako on.

Fargo schválně zašramotil mokasínem, jako by udělal krok.

Crumpův výkřik ho na zlomek vteřiny vyděsil. Bandita vyběhl zpoza bradla a namířil na místo, kam Fargo duchaplně hodil kámen.

V temnotě se zablesklo. Fargo na krátký okamžik uviděl zabijákovu strhanou tvář. Pak ho měl na mušce. Bez milosti zmáčkl spoušť.

Kulka Crumpa odhodila na skálu. Winchestrovka mu vypadla z rukou.

Fargo se vrhl vpřed a levou rukou chytil Crumpa za rameno. Zabiják vyrazil proti němu a pokusil se ho udeřit hlavou do obličeje.

Fargo se měl na pozoru. Na poslední chvíli uhnul. Právě se ho chystal praštit pažbou koltu, když tu ho Crump kopl do holeně.

Přidušeně vykřikl. Měl rudé kruhy před očima. Instinktivně se vrhl k zemi, a tak unikl noži, který si zabiják levou rukou vytáhl zpoza opasku.

Fargovi hučelo v hlavě. Věděl, že podsaditého zabijáka podcenil a že pokud to nyní nenapraví, bude mít smůlu.

Nůž zacinkal o skálu. Pinky Crump zavrávoral a když Fargo instinktivně natáhl pravou nohu, zabiják zakopl a spadl. Ještě v pádu se však otočil a zaútočil nožem. Široká čepel prořízla Fargovi rukáv.

Marshal vyskočil a odkopl winchestrovku pryč. S rachotem sklouzla ze svahu.

Podsaditý zabiják rozzuřeně zařval a vrhl po marshalovi nůž.

Fargo se však měl na pozoru a včas se sklonil. Nato Crumpovi namířil revolver na hlavu.

„Ani hnout, Crumpe, jinak skončíš v pekle! „vyhrkl.

„Střílej, Krvavý pse!“ vykřikl Pinky Crump. Vjeho hnědých očích se zračila nenávist a vědomí toho, že ho v Leavenworthu pověsí, pokud se McCombovi povede ho přivést zpátky.

Marshalův revolver ho děsil mnohem méně než šibenice.

S výkřikem se vrhl vpřed a pokusil se Farga strhnout k zemi. Marshal však jen couvl a zabiják ho minul.

Crump se svalil na zem, vykřikl a potom se konečně zhroutil, když ho Fargo praštil pažbou do hlavy.

Federální marshal se posadil vedle něho. Byl zadýchaný, srdce mu divoce bušilo. Bolest v holeni ještě nepolevila.

Pokusil se naslouchat. Slyšel tlumenou střelbu, která se ozývala ze svahu, jinak však měl co dělat sám se sebou – musel se uklidnit.

Nějakou dobu to trvalo. Pak Crumpa prohlédl a našel u něho další nůž. Hodil ho pryč.

Zabijákovo pouzdro bylo prázdné. Revolver musel ztratit v boji. Fargo se rozhlédl a objevil jej několik kroků od místa, kde spolu bojovali. I kolt hodil pryč.

Potom Crumpa otočil na záda, rozepnul mu revolverový opasek a vytáhl mu i pásek z kalhot. Jimi Crumpovi svázal ruce za záda, načež ho odvlekl za skálu, kde se Crump předtím skrýval.

Když ho složil na zem, hvízdla nad ním kulka a odrazila se od skály. Vyděšeně se vrhl k zemi.

Vzhlédl. Podle šrámu na skále poznal, že to na něho střílel Armistead nebo Hodge.

Po čtyřech se plazil dál, až k místu, kde bylo bradlo nižší. Pomalu vyhlédl zpoza něj. Usmál se, když asi 80 yardů odtud spatřil dva stíny. V té chvíli by dal bůhvíco za to, kdyby u sebe měl Crumpovu winchestrovku. Ta však sklouzla dolů ze svahu.

„McCombe!“ zvolal Kelly Malligan z úpatí svahu. „Dostal jste Crumpa?“

„Co jste si myslel, Malligane?“ odpověděl Fargo. Hleděl k místu, kde byli Armistead s Hodgem, a měl pocit, že vidí, jak se Armisteadovi ve tváři objevilo zděšení, když uslyšel jeho jméno.

„Smith – nebo Hodge! Teď jsi na řadě ty!“ zařval Malligan rozhořčeným hlasem.

Fargo viděl, že dole na svahu někdo vyskočil a rozběhl se k místu, kde Pawnee Miller ležel za mrtvým Stevem Collyerem.

Nahoře na svahu třeskly výstřely. Prvním kulkám muž unikl, nato se však náhle zastavil, jako by narazil do zdi. Vstal – a pak ho smetly další kulky.

Fargo si v první chvíli myslel, že to byl Malligan, potom ovšem uslyšel jeho ječivý hlas.

„Proč jsi Suttona nekryl, McCombe?“

Fargo mlčel. Mohl by Malliganovi říct, že nemá pušku, ale to Hodge s Armisteadem nemuseli vědět…

Chvíli panovalo ticho. Byl slyšet jen tichý hlas Pawneeho Millera, který cosi volal na Malligana. Jeho slovům nahoře nebylo rozumět.

Miller se neodvažoval pohnout. Vypadalo to, že ví, že je synem smrti, pokud se zvedne.

„Malligane!“

To byl hlas Johnnieho Hodge.

Fargo hleděl k místu, kde ležel Kelly Malligan. Byl zvědavý, co Hodge po pistolníkovi chce.

„Co chceš, Hodge?“ zvolal Malligan.

„Armistead a já budeme bojovat do poslední kulky!“ zvolal mladý pistolník. „Víme, že budeme viset, pokud nás McComb přiveze do Leavenworthu. Nechali bychom ti kořist, kdybys nás nechal běžet!“

Chvíli panovalo ticho. Kelly Malligan podle všeho přemýšlel. Zdálo se, že Jack Armistead a Johnnie Hodge jsou v bezpečném úkrytu. Pawnee Miller byl nyní mimo hru a po rozednění by ho bandité pravděpodobně oddělali.

Malligan se proklínal za to, že Millera poslal na svah, aby se podíval, co se stalo s Collyerem.

Věděl, že federální marshal se svého úmyslu zajmout oba bandity nevzdá. Kdyby neuspěl, mohli by ho, Malligana, Armistead a Hodge obklíčit.

Pistolník si olízl rty.

Pika Stonemana zajímá 120 tisíc dolarů. Tomu bude jedno, jestli jsou ti dva zabijáci na svobodě, pomyslel si.

Ano, bude lepší na Hodgeův návrh přistoupit.

„O.K., Hodge!“ zvolal. „Ale jak mi chceš předat peníze?“

Johnnie Hodge už o tom podle všeho přemýšlel.

„Ať míšenec zahodí zbraně a vyjde sem!“ zvolal. „Dáme mu peníze a pak oba odjedete a necháte nás na pokoji!“

„Za to vás čeká pár let v Leavenworthu, jestli na to přistoupíte, Malligane!“ zvolal Fargo.

„Jestli na to nepřistoupíš, zemřeš, Malligane!“ zvolal Jack Armistead.

„Dělej, Pawnee! Běž k nim a vezmi mi ty prachy!“ zvolal Kelly Malligan.

Míšenec chvíli váhal, ale pak si řekl, že jeho šance jsou tak jako tak malé. Věděl, že pokud ho Hodge chce oddělat, tak to udělá.

Vyskočil a vydal se do svahu.

To byla chvíle, kdy se Fargo rozhodl, že musí podstoupit riziko boje s Armisteadem a Hodgem.

Slyšel frkání koně zpoza sedla. Kdyby se mu povedlo se tam nepozorovaně připlížit, vběhli by mu Armistead s Hodgem do náruče.

Pawneeho Millera, který zdolával svah, si nevšímal. Omráčenému Crumpovi zacpal ústa kapesníkem a pevně mu je stáhl šátkem. Pak se ve stínu skal vydal ke koním.

+ + + + +

V rokli byla tma jako v pytli. Fargo hleděl na strmé stěny, které se tyčily nad ním. Byly vzdáleny jen 50 yardů od sebe.

Appaloosa, na němž jel Hodge, byl poměrně neklidný, když ho zvětřil. Ostatní koně, ryzák, hnědák a šedák, byli očividně příliš vyčerpaní na to, aby nějak reagovali na přítomnost cizího člověka.

Fargo měl ještě v uších kroky muže, který se vzdálil od koní. Předpokládal, že to byli Hodge nebo Armistead, kteří šli pro kořist.

Slyšel tiché zurčení vody. Již u keřů, které v rokli rostly, poznal, že tam musí být potok. Bohužel u koní nenašel žádnou pušku. Ani to nečekal. Armistead, Crump a Hodge je koneckonců potřebovali.

Fargo si našel místo, odkud mohl zakročit s revolverem, kdyby se objevili Armistead s Hodgem.

Nemusel čekat dlouho.

Ke koním se rychle blížily chvatné kroky. Naštěstí se appaloosa mezitím uklidnil.

„Rychle, Johnnie!“ vyhrkl Armistead. „Musíme odtud zmizet, než se McComb dostane ke svému koni.“

„A Crump?“ zeptal se Johnnie Hodge.

„Neslyšels ten výstřel? Byl to revolver a pokud McComb vystřelil jenom jednou, tak i trefil. Ne, Crumpa můžeme odepsat.“

Náhle se objevili u koní.

Jacka Armisteada bylo zřetelně vidět, Johnnie Hodge však stál za appaloosou.

Fargo neváhal ani na okamžik, když se Armistead vyšvihl do šedákova sedla, a vyšel zpoza skály.

„Nehýbejte se!“ ostře řekl. „Mám vás na mušce a můžete si být jistí, že trefím!“

Jack Armistead, který poznal jeho hlas, strnul v sedle.

Johnnie Hodge naopak reagoval jako kočkovitá šelma – divoce a bleskově.

Plácl appaloosu po zadku, zařval jako puma a chytil se hřívy zvířete, které vyrazilo a se zvednutým ocasem cválalo po pěšině, jež vedla k ústí úžlabiny.

Nad sedlem se zablesklo a Fargo, který se vrhl stranou, načež se převalil, jen těsně unikl kulce, kterou vypálil Johnnie Hodge.

Pak appaloosa zmizel v temnotě.

Fargo namířil Armisteadovi na hlavu.

Bandita, který se právě chystal kopnout šedáka do slabin a vyrazit, poznal, že svou šanci prováhal.

Přesto se nechtěl vzdát. Myšlenka na šibenici na dvoře vězení v Leavenworthu mu to nedovolila. Trhl rukou k pouzdru a vytáhl revolver.

V tom okamžiku třeskl McCombův kolt. Armistead ucítil tvrdý náraz do zápěstí. Slyšel, jak kolt dopadl na zem, načež se dostavila děsivá bolest. Vykřikl a instinktivně kopl šedáka do slabin.

Zvíře vyrazilo proti Fargovi, ten však hbitě uhnul, chytil Armisteada za nohu a strhl ho ze sedla. Šedák ještě chvíli cválal.

Fargo viděl, že Armistead visí za pravou nohu ve třmeni a kůň ho smýká dál. Křičel, jako by ho na nože brali, ale pak se odmlčel.

Potom se šedák zastavil. Chvěly se mu slabiny, když k němu Fargo přišel.

Namířil na banditu revolver, ale Armistead byl omráčený.

Fargo se k němu sklonil a uviděl tmavý pruh, který se mu táhl po tváři.

Uvolnil mu nohu ze třmenu a svázal ho. Předtím mu vzal zbraně. Zlobil se nad tím, že Johnnie Hodge mu unikl, důležitější však byli Crump a Armistead. Chtěl je živé přivézt do Leavenworthu, aby tam mohli viset.

+ + + + +

Kelly Malligan zabil svého zhrouceného hnědáka kulkou do hlavy. Zvíře sebou ještě jednou trhlo apak bylo po všem.

Pistolník vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku a odepnul sedlové brašny s kořistí.

Pawnee Miller seděl vedle svého ošklivého koně, který měl též co dělat, aby se udržel na nohou. Jeho tvář byla strnulá, když se díval, jak Malligan přišel k němu a hodil brašny přes sedlo.

Malligan zaklel, když pomyslel na marshalova cayusa, který se nenechal chytit. Skoro čtvrt hodiny se s Millerem pokoušeli chundelaté zvíře chytit. Potom uteklo na svah, který jeho pán zdolal před více než dvěma hodinami.

Jelikož Malligan a míšenec neměli chuť McCombovi nebo Armisteadovi s Hodgem vběhnout do náruče, vylezli do sedel svých vyčerpaných koní a vydali se na zpáteční cestu. Slyšeli tiché výstřely z rokle. Malligan s úsměvem řekl: „Doufám, že to marshal koupil.“

Nyní už měli jen jediného koně, který nebyl schopný unést ani jednoho jezdce.

„Půjdeme po svých,“ přidušeně řekl Malligan. „Co myslíš, Pawnee, jak daleko je to do Elkhartu?“

Míšenec zavrtěl hlavou.

„Tam to kůň nezvládne,“ odvětil. „Půjdeme na sever. Pět mil za hranicí Colorada je tábor, kde si můžeme koupit nové koně. Odtud je to asi deset mil. Měli bychom tam být do večera.“

Kelly Malligan přikývl. Kdyby se zhroutil i Millerův kůň, museli by nést pušky a hlavně peníze.

Viděli před sebou Cimarron. Řeka byla lemovaná zakrslými stromy. Náhle Pawnee Miller pohlédl najedno místo a zarazil se. Polil ho studený pot. Malligan, který za sebou vedl koně, do něho málem vrazil.

„Hej, co je s tebou, Pawnee?“ zeptal se překvapený Malligan.

Pawnee Miller otevřel úst a chtěl něco říct. Tu se mezi stromy na břehu Cimarronu vznesl bílý obláček. Chtěl se vrhnout stranou, ale v tom okamžiku dostal prudkou ránu do hrudi.

Náraz kulky ho odhodil na Malligana. Měl pocit, jako by se mu v těle rozlily plameny. Dělaly se mu mžitky před očima.

Jako by skrze silnou stěnu slyšel Malliganův hlas, pak barvy před jeho očima zčernaly a zmocnil se ho pocit lehkosti. Panika, kterou předtím pociťoval, zmizela.

Kelly Malligan se vrhl k zemi. Vyděšeně pohlédl na díru, která míšenci zela v zádech. Byla velká jako pěst. Tudy vyletěla kulka.

Vzal winchestrovku, která mu při pádu vyklouzla z rukou. Kůň tahal za uzdu, kterou Malligan ještě stále držel v pravé ruce.

Třeskl další výstřel.

Kelly Malligan cítil, jak sebou kůň trhl. Zasípal, klesl na zadní a svalil se stranou. Malligan pustil uzdu.

Vytřeštěnýma očima hleděl na zakrvácenou hlavu koně. Potom ho kulka, která se zaryla do země těsně před ním, probrala z šoku. Převalil se a skryl se za koně.

Sakra, kdo to na ně střílel? Nějaký lupič?

Kelly Malligan se to dozvěděl v následujícím okamžiku.

„Hej, Malligane!“ ozval se škodolibý hlas. „Teď jsou karty rozdané jinak! Chceš mi dát ty peníze nebo si pro ně mám jít? V druhém případě to nepřežiješ.“

Johnnie Hodge!

Muselo se mu nějak povést oklamat McComba.

Byl s ním Armistead nebo ho oddělal marshal?

Malligan věděl, že teď bude muset bojovat o život. I kdyby dobrovolně vydal peníze, Hodge by ho naživu nikdy nenechal. Musel se zbavit posledního svědka, aby mohl v klidu odjet na jih. A aby mohl bez obav žít v Mexiku.

„Budeš si pro ně muset jít, Hodge!“ zvolal. „K těm penězům se dostaneš jenom přes mou mrtvolu!“

„To už se dá zařídit!“ Hodge se rozesmál. Pak se rozhostilo ticho.

Kelly Malligan slyšel tiché cinkání kovu a vrzání kůže. Nato se ozval dusot kopyt.

Zatnul zuby. Bylo mu jasné, co má Hodge v úmyslu. Chtěl jet kryt za stromy proti proudu a pak na něho střílet z kopce, z něhož právě s Millerem sjeli.

K řece to bylo přibližně 200 yardů. To by nikdy nezvládl. A kdyby, Hodge by ho na svém koni mohl zase dohnat.

Malligan věděl, že tam nesmí zůstat. Útěk k řece by mu nepomohl. Hodge možná dokonce počítal s tím, že to zkusí.

Ne, musím udělat něco, s čím Hodge nepočítá, pomyslel si.

Ještě jednou pohlédl na sedlové brašny s penězi, které byly částečně zavalené koněm. V této chvíli nebyly důležité. Důležitý byl jenom jeho život. Musel být prohnanější než Hodge, pokud chtěl přežít.

Dusot se vzdaloval.

Kelly Malligan vzal svou winchestrovku, vyskočil a rozběhl se ke kopci. Běžel do mírného stoupání a každým okamžikem počítal s tím, že koupí kulku do zad.

+ + + + +

Fargova tvář byla tvrdá.

Ovázal Armisteadovi ruku a teď se díval, jak se bandita se strhanou tváří snaží vytáhnout do šedákova sedla.

„Sakra, pomoz mi, McCombe!“ rozhořčeně vyhrkl zabiják, na něhož v Leavenworthu Čekala šibenice.

Fargo mu neodpověděl. Držel Armisteadovu winchestrovku pod paží a čekal, až se banditovi povede vylézt na koně.

V rokli již začínalo svítat. Fargo ještě chvíli předpokládal, že Johnnie Hodge se vrátí a pokusí se osvobodit svého strýce, potom si však vzpomněl na Malliganova a míšencova vyčerpaného koně.

Hodge dozajista přemýšlí stejně, pomyslel si. Věřil, že pistolník je schopný kvůli kořisti riskovat a jet za Malliganem a míšencem třeba i do Ashlandu.

Fargo ještě té noci přivedl svého cayusa, kterého ke svému překvapení našel v polovině svahu. Usmál se. Uměl si představit, jak Malligan sMillerem zuřili, když zvíře nedokázali chytit.

Pinky Crump byl ještě stále omráčený a Fargo už se začínal bát, že rána do hlavy byla příliš tvrdá.

Po cestě k Armisteadovi a koním se však probral. Neřekl jediné slovo. Ani k Armisteadovi, když tam dorazili.

Crump měl ještě stále v rameni kulku z Fargova revolveru. Rána se kupodivu zajizvila a Fargo ji neovazoval.

Pak vyjeli po pěšině. Nad obzor se vyhouplo slunce.

Fargo jel po Malliganových a Pawneeho stopách, k nimž se brzy připojily stopy Hodgeova appaloosy.

Pak narazili na zastřelené zvíře, na němž jel Kelly Malligan. Odtud stopy vedly na sever a Fargo se domníval, že pistolníci mají namířeno do jednoho tábora v Coloradu, kde si chtějí obstarat nové koně.

Johnnie Hodge byl Malliganovi a Pawneemu v patách.

Okolo třetí odpoledne appaloosovy stopy odbočily od Malliganových a Millerových šlépějí.

Fargo věděl, že k Cimarronu je to jen pár mil, a začal tušit, co měl Johnnie Hodge v úmyslu.

Přesto nezrychlil.

Jack Armistead a Pinky Crump začali něco kout a Fargo jasně cítil, že se probrali z letargie. Viděl v jejich očích naději a věděl, že se před nimi musí mít na pozoru.

Od Cimarronu ho už dělilo jen pár kopců, když uslyšel výstřely. Zastavil svého cayusa a koně se zajatci ho napodobili.

Byly to výstřely z pušky. Zhruba půl tuctu ran ze dvou různých zbraní.

Pak se rozhostilo ticho. Fargo opět pobídl cayusa.

+ + + + +

Kelly Malligan čekal. Ležel na břiše v písku a kryl ho jen malý keřík. Cítil, jak ho pálí šrám na levém nadloktí. Zmocnil se ho strach ze sněti.

Pojď už, pomyslel si se zatnutými zuby. Ukaž se Hodge, ať tě můžu provrtat kulkou!

Slyšel tichý dusot.

Johnnie Hodge nespěchal. Pravděpodobně si byl svou věcí naprosto jistý. Věděl, že Malligan mu bez koně neuteče.

Kelly Malligan pomyslel na peníze, které byly pod mrtvým koněm. Co, když Hodge pojede přímo tam, sebere peníze a zmizí? Měl sto chutí vyskočit a běžet zpátky k hřebeni, když spatřil appaloosu.

Zatajil se mu dech a na krátký okamžik zavřel oči. Musel být klidný, protože ho čekal nejdůležitější výstřel jeho života.

Pak měl jezdce na mušce.

Hodge byl zhruba 150 yardů daleko. To byla pro střelce s winchestrovkou dobrá vzdálenost. Kelly Mallligan mířil dlouho. Příliš dlouho. Když totiž konečně vystřelil, Hodge se pohnul. Appaloosa s frkáním zvedl hlavu a Malliganova kulka ho trefila do brady.

Zvíře zařehtalo a zhroutilo se.

Rozzuřený Malligan vyskočil. Viděl, že appaloosa leží na boku, a viděl i jezdce, který se s puškou v rukou postavil. Opět vystřelil.

Johnnie Hodge zavrávoral.

Dostal jsem ho, pomyslel si Malligan.

Jeho triumf přerušil výstřel. Ucítil tvrdý náraz do nohy a skácel se do písku.

Chtělo se mu křičet.

Sakra, copak jsem ho netrefil?

Vedle něho se do písku zaryly další dvě kulky. Ještě jednou vystřelil, ale pak Hodge zmizel. Malligan se kulhavým krokem rozběhl z kopce.

Věděl, kam má Hodge namířeno.

Ty prachy nedostaneš, pomyslel si. Dostihnu tě a pak se uvidí, kdo z nás dvou je rychlejší.

O zraněnou nohu se nestaral. Cítil, jak mu do boty stéká krev, ale bolest se ještě nedostavila.

Na hřebeni si klekl.

Opřel winchestrovku o rameno a namířil na přikrčeného Johnnieho Hodge, který už téměř dorazil k mrtvému Pawneemu Millerovi a mršině koně.

Kelly Malligan střílel. Vykřikl radostí, když viděl, že se Ilodge skácel k zemi.

Mladý bandita se svalil do písku, opět však vyskočil a běžel dál. Držel se za levý bok, jako by ho kulka trefila právě tam.

Za ním zůstalo v písku ležet cosi podlouhlého.

Puška, pomyslel si Malligan. Ztratil svou pušku!

Vstal a rozběhl se.

Johnnie Hodge přiběhl ke koni a pokusil se sedlové brašny vytáhnout zpod jeho těla. Vypadalo to, jako by přišel o rozum, protože se vůbec nerozhlížel. Přitom Malligan přikulhal až na padesát yardů od něho. Pak se zastavil a zvedl winchestrovku.

Mířil Hodgeovi na záda a neměl vůbec žádné zábrany.

Zmáčkl to.

Ozvalo se cvaknutí.

Malliganovi to nějakou dobu trvalo, než pochopil, že v zásobníku už nejsou náboje. Rozzuřeně několikrát stáhl páku, ale ze zámku nevyskočil náboj ani nábojnice.

Viděl, jak Johnnie Hodge vstal. Pistolník se široce rozkročil. Poněkud vrávoral a levý bok se mu vlhce leskl. U jeho nohou ležely sedlové brašny s penězi.

Kelly Malligan odhodil winchestrovku pryč a vydal se k Hodgeovi. Deset kroků před ním se zastavil a položil ruce na opotřebované ořešákové pažby koltu.

Nikdo z nich neřekl ani slovo. Oba věděli, že nemohou počítat se slitováním. Už nešlo o 120 tisíc dolarů v sedlových brašnách. Tady proti sobě stáli dva pistolníci, kteří chtěli vědět, kdo z nich je lepší.

Kelly Malligan sáhl po koltu jako první.

Vykřikl, když si všiml Johnnieho bleskového pohybu, kterým tasil oba revolvery.

Malligan ještě ani nestačil zvednout hlaveň, když ho Hodgeovy kulky zasáhly do hrudi. Svalil se do písku.

+ + + + +

Fargo byl nahoře na kopci a mířil winchestrovkou na oba muže, kteří stáli nedaleko mrtvého koně. Už to chtěl zmáčknout, když tu se muži pohnuli. Třeskly dva výstřely. Kelly Malligan, který byl k Fargovi otočen zády, se skácel do písku.

Nyní Fargo přes mušku winchestrovky hleděl na strhanou tvář Johnnieho Hodge.

Marshal sklonil zbraň. Tu se za ním ozvalo tiché sténání. Když se obrátil, poznal, že jeho zajatci to konečně vzdali.

Jack Armistead začal křičet jako šílenec.

„Oddělej marshala, Johnnie! Prostřílej ho, ať jde k čertu! Dělej, Johnnie, nestůj tam jako trouba! Vezmi pušku, je…“ Odmlčel se. Vytřeštěnýma očima pozoroval, jak Johnnie Hodge začal vrávorat, načež se skácel k zemi.

Fargo pohlédl na Armisteada.

„Je po všem, Armisteade,“ tvrdě řekl. „Budete viset. Zabili jste mnoho lidí. Teď jste na řadě vy.“

Jack Armistead se zhroutil na sedlo. Rozechvěla se mu ramena a rozplakal se jako malé dítě.

Pinky Crump, který seděl na vraníkovi vedle něho, si pohrdavě odplivl. Dokonce se dokázal usmát, když Fargo zatáhl za uzdy obou koní a zamířil k mrtvým.

Nenechal zajatce sesednout. Nohy jim svázal pod břichy koní, takže.nemohli sklouznout ze sedel.

Johnniemu Hodgeovi ovázal ránu na levému boku. Pak ho vysadil na sedlo hnědáka, kterého vzal z Black Mesy, a pevně ho k němu přivázal.

Teprve potom pohřbil míšence a Kellyho Malligana.

Klení Pinkyho Crumpa ignoroval. Podsaditý zabiják se několikrát pokusil přinutit vranika tlakem stehen, aby se rozběhl. Zvíře však bylo tak vyčerpané, že nereagovalo.

Fargo navršil mohyly nad hroby Pawneeho Millera a Kellyho Malligana, přehodil sedlové brašny s penězi přes krk svého cayusa a vylezl do sedla.

„Jedeme, chlapci,“ řekl. „Užívejte si jízdy a čerstvého vzduchu, dokud můžete.“

+ + + + +

Městský marshal Miles Hammond a jeho zástupce Jesse Blunt hleděli na prachem pokrytého muže, který stál před nimi v úřadovně a ukazoval na ulici.

„Na co čekáte, Hammonde?“ chraplavě se zeptal Fargo. „Nechte je odvést do vězení a přiveďte doktora, ať je může prohlédnout. Přece nechcete, aby někdo z nich zemřel, než v Leavenworthu budou moct vynést rozsudek.“

Miles Hammond několikrát otevřel a zase zavřel ústa. Potom kývl na svého zástupce a Blunt šel ven. Fargo slyšel, jak jednoho mladíka posílá k doktorovi.

„Co Kelly Malligan a jeho lidé?“ vyhrkl Hammond.

Fargo mu to stručně povyprávěl. Z Elkhartu se Hammond mezitím dozvěděl, že Jim Kearne své zranění asi přežije. Hennessy a Atwood už se vrátili do Ashlandu.

„Můj Bože,“ zamumlal městský marshal. „To muselo být peklo, McCombe! Sakra, na takový džob bych se vykašlal.“

Fargo pokrčil rameny. Střílení na lidi mu nedělalo radost, nemohl však strpět, aby chlápci jako Armistead, Crump nebo Hodge terorizovali poctivé lidi.

Dveře úřadovny se otevřely.

Fargo se neotočil, protože si pomyslel, že to je Jesse Blunt se zajatci.

„McCombe, kde jsou mé peníze!“ ozval se hlas, který Farga rozčilil.

Federální marshal se pomalu otočil a pohlédl na malého, zrudlého muže, který stál před ním. Jeho bílé vlasy vypadaly tak, jako by už několik dnů neviděly hřeben.

„Nechcete nejdřív vědět, co je s vašimi muži, Stonemane?“ chladně se zeptal Fargo.

„Řekl jsem vám, co chci vědět!“ odsekl Stoneman. „Ti chlapi byli za to, co dělali, dobře placení. Jestli to nezvládli, jejich chyba. Takže, McCombe, kde je mých sto dvacet tisíc dolarů?“

Fargo se chvíli proklínal za to, že peníze nenechal ležet u Cimarronu. Možná by teď rančer pukl zlostí.

Kývl na dveře a řekl: „Sedlové brašny visí přes sedlo mého cayusa.“

Pike Stoneman se otočil a šel ven. Fargo a Miles Hammond ho následovali.

Jesse Blunt právě praštil pěstí Pinkyho Crumpa, který ho chtěl kopnout.

Stoneman přišel ke caysuovi a chtěl vzít sedlové brašny. Ještě se jich ani nedotkl, když po něm hřebec chňapl a srazil ho k zemi. Jeho vyceněné zuby byly jen pár coulů od vyděšeného Stonemanova obličeje.

„Odveďte tu mrchu, McCombe!“ vykřikl rančer.

Fargo pomalu sešel z verandy a poplácal cayusa, který jako by se usmíval, po krku.

Sundal sedlové brašny z jeho hřbetu a hodil je vedle Stonemana. Mlčky vzal cayusovu uzdu a vydal se přes ulici k patrové budově, nad jejímž vchodem byl nápis HOTEL.

Potřeboval klid.

Nejdřív se chtěl prospat a pak mínil poslat telegram do Leavenworthu, že se za dva dny vrátí i s vězni.

Když seděl ve vaně s horkou vodou, myslel na Clinta Paynea. Pro mladíka byla ztráta nohy tvrdým trestem.

Možná bych mohl dosáhnout toho, že mu prominou trest, pomyslel si. Mohl bych přece tvrdit, že bez jeho pomoci bych Armisteadův úkryt na Black Mese nikdy nenašel…

S touto myšlenkou usnul.