John Kirby

Colorado western 205. Útěk peklem

„Navarro!“

Ulicí zazněl tvrdý, vyzývavý hlas, který byl dobře slyšet i v pokoji.

„Navarro, vylez ven! To jsem já, Pablo Torres. Chci s tebou bojovat o tu ženu. Naše kolty rozhodnou, komu bude patřit. Slyšíš mě, Navarro?“

Luz Muranová cítila, jak ruce Daria Navarra strnuly na jejích ňadrech, jak jeho rty ztuhly na jejím krku. Horečka vášně, která je ovládala ještě před několika vteřinami, s děsivou rychlostí vyhasla. Zachvěla se, protože otevřeným oknem tam pronikal průvan. Otevřela oči a uviděla mihotavou záři petrolejky a stíny, které se pohybovaly po stěnách a stropě malého pokoje.

Bezděky chytila za ruku muže, který ležel na úzké, vrzající posteli vedle ní a zašeptala: „Dario.“

Právě se posadil.

„Kdo to je a co od tebe chce?“

Dario Navarro vstal, přistoupil k oknu a vyhlédl ven. Potom se otočil a pohlédl na Luz Muranovou.

Seděla na posteli a v měkkém, mihotavém svitu petrolejky byly dobře vidět křivky jejího krásného nahého těla na pozadí bílé stěny.

Její dlouhé černé vlasy se kovově leskly. Oči měla stejné barvy. Její pleť byla jakoby měděná, se zlatým nádechem. Oči měla mandlové, s černými řasami, lícní kosti klenuté. Její rudé rty se chvěly strachem.

Její malá, pevná ňadra se ztvrdlými bradavkami byla světlejší než opálená ramena. A ještě světlejší bylo ploché břicho s černým ochlupením na přirození.

„Kdo je ten muž a proč s tebou chce bojovat?“ znovu se zeptala chvějícím se hlasem.

Dario Navarro si prohlížel její krásné tělo, zatímco si zapínal košili, jako by si chtěl vtisknout do paměti její podobu.

„Chce se mnou bojovat kvůli tobě,“ odvětil. „Chce mi tě vzít. A protože ví, že mě musí zabít, pokud se tě chce zmocnit, vyzval mě na souboj.“

„Ty chceš…?“ Luz Muranová se zakoktala.

„…tu výzvu přijmout?“ dokončil Dario tu větu. „Nemám jinou možnost. Torres a já stojíme oba mimo zákon. Jediný zákon, který pro nás platí, je tady toto.“

Ukázal na revolverový opasek, který visel na noze postele. Luz Muranová sledovala jeho ruku a vyděsila se, když spatřila opasek se dvěma kolty.

Opasek byl z černé kůže, velká přezka z ryzího stříbra. V poutkách se leskly mosazné nábojnice do revolveru ráže 44-40. Postříbřené kolty měly slonovinové pažby. Spouště se olejově třpytily.

„Všiml jsem si, jak na tebe Torres hleděl, když tě viděl poprvé,“ dodal Dario Navarro. „Hned jsem věděl, co se stane. Jedno přísloví říká, že pohled na ženu může muži rozložit srdce jako jed. Ale je ještě jedno přísloví, na které by člověk neměl zapomenout, i když je opilý: Jenom jedno má v životě muže význam, a to není žena, nýbrž hodina smrti.“

Navarrova tvář se v mihotavém svitu lucerny podobala masce, když hovořil.

Luz Muranová se zachvěla. Ne však chladem, ale strachem, který jí svíral srdce.

Vstala, jako by se jej chtěla zbavit, přistoupila k muži, kterého milovala, objala ho oběma rukama a přitiskla se k němu tak, že skrze košili cítil její ňadra. Zaklonila hlavu tak, že mu hleděla do očí.

„Co na tom, že tě nějaký opilý idiot vyzval na souboj?“ řekla. „Chceš po mně, abych se z tohoto okna dívala, jak jdeš ven – a jak tě zastřelí?“

Dario Navarro se jí pustil a odstrčil ji od sebe.

„Jsou věci, které muž musí udělat,“ řekl, „a boje, před nimiž nelze couvnout. Pokud si nedokážu udržet to, co mi patří, přijdu o to. Nezapomeň, že i já jsem tě vzal jednomu muži.“

„To není pravda, Dario, nikdy jsem mu nepatřila. Neměl ani mé tělo, ani mou lásku. Odešla jsem s tebou dobrovolně, aniž bych se ptala, kam nás naše společná cesta zavede. Cítila jsem, že tě miluju stejně, jako jsem nenáviděla muže, kterého jsem si musela vzít kvůli své rodině. Kvůli své lásce tě prosím, nechoď ven.“

„Pak bych tě musel nechat Torresovi,“ řekl Navarro a v jeho tváři se zračila tvrdost, ba přímo brutalita.

Luz Muranová bezděky zavrtěla hlavou.

Pustil ji, posadil se na okraj postele a začal si obouvat boty a natahovat kalhoty. Pak vstal, oblékl si kabát, sáhl po zbraňovém opasku a připnul si jej. Pouzdra s oběma kolty byla tak vysoko, že pažby se mu téměř dotýkaly loktů.

Nasadil si klobouk na hlavu.

Nyní v matném svitu petrolejky vypadal zlověstně.

Jeho charro – kalhoty, krátké bolero, ba i košile – byly černé a zdobené stříbrem. Slonovinové pažby koltů se na tmavém pozadí hezky vyjímaly. Do větrem ošlehané tváře mu stínilo sombrero.

„Dario,“ začala Luz, ale nedokázala říct víc než jediné slovo.

Chvíli na ni hleděl, načež se otočil a opustil místnost. Dveře se za ním zavřely. Luz bojovala se svým strachem. Chtěla ke dveřím, chtěla svého milého zadržet, ale už bylo pozdě. Jeho kroky odezněly.

Byla sama.

Přitiskla si dlaň k ústům, jako by chtěla zadusit výkřik, a rychle se rozhlédla po svých šatech. Potom si vzala mužskou košili, kterou často nosila, oblékla si ji a přiběhla k oknu.

Náměstí před bodegou bylo zalito svitem měsíce. Krom toho pod jejím oknem hořely dvě pochodně zastrčené do úchytů ve zdi. V jejich záři Luz zřetelně viděla muže, který stál necelých deset kroků od vchodu do bodegy.

Měl obyčejné charro a tak jako Navarro dva kolty u pasu. Na hrudi a na zádech měl zkřížené těžké nábojové opasky. Do tváře mu neviděla kvůli sombreru. Viděla však, že je široce rozkročený a přikrčený. Ve svěšené levé ruce držel skoro prázdný kožený měch s vínem, pravou dlaň měl na pažbě koltu.

Kromě něj na zocalu, náměstí městečka Coyame, nebyl nikdo. Nízké domky z nepálených cihel jako by se krčily ve stínu španělského misijního kostela, jehož bílá věž se tyčila k noční obloze.

„Navarro!“ zabručel opilec před bodegou. „Vyjdi ven, Navarro! Nebo jsi příliš zbabělý na to, aby ses mi postavil?“

Pak uslyšela vrznutí dveří a tlumené kroky na verandě před bodegou.

„Tady jsem, Torresi,“ řekl Dario Navarro a vstoupil do kruhu osvětleného loučemi. „Co po mně chceš?“

„Dobře víš, co po tobě chci: ženu, s kterou jsi přijel do Coyame. Chci ji. Jestli tě mám zabít, abych ji získal, tak to udělám.“

„Nemusíš dál mluvit, Torresi,“ odvětil Navarro. „Slova jsou zbytečná. Ta žena je moje a moje i zůstane. Zabij mě, jestli to dokážeš!“

„To kvůli ní chceš opravdu dát všanc svůj život?“ Torresův hlas zněl nevěřícně a Číhavě zároveň.

„Ona za to stojí,“ odpověděl Navarro.

„Ano, to vím,“ řekl Torres. „A proto si ji vezmu. Pokud chceš zemřít, pak zemři!“

Jen co dořekl poslední slovo, pustil měch s vínem. A než ten dopadl na zem, trhl rukama ke koltům.

Jenže Dario Navarro bleskově tasil. Byl tak rychlý, že to Luz Muranová ani neviděla. Pažby postříbřených koltů jako by mu samy skočily do dlaní. Hlavně revolverů se zaleskly a takřka ve stejném okamžiku z nich vyšlehly plameny. Od zdí misijního kostela se odrazil třesk výstřelů. Torres zmáčkl spoušť teprve, když už padal a mířil hlavněmi koltů na zem. Kulka se zaryla do země před něj. Potom padl na kolena.

Přestože byl smrtelně raněn, ještě žil. V zoufalém úsilí zvedl obě ruce a namířil revolvery na Navarra. Vystřelit už však nedokázal.

Dario Navarro tam stál široce rozkročen, s postříbřenými kolty v rukou. Neustále pálil – a každá kulka trefila. Muž svěsil ruce, váha koltů na ně byla příliš velká. Stále se však ještě držel na kolenou.

Teprve když kohoutky Navarrových revolverů narazily na prázdné nábojnice, svalil se na bok a zůstal bezvládně ležet. Jeho krev se mísila s červeným vínem, jež vytékalo z kozího měchu. Země byla tak tvrdá, že do ní nevsákla krev ani víno.

Luz Muranová, která ještě byla ohlušená výstřely, stála u okna a hleděla do Pablovy zarostlé tváře. Zdálo se, že se dívá kamsi do dáli.

Luz se stáhlo hrdlo. Otočila se a zády se opřela o stěnu. Byla rozrušená a vyděšená. Byla mladá a ještě se nesetkala se smrtí v tak hrozné podobě. Celá se chvěla a nemohla polknout. Po zádech jí přeběhl mráz.

Nevěděla, jak dlouho takto stála, když se ozval šramot od dveří. Náhle se probrala z rozrušení a začala vnímat realitu.

Odsunula se závora a dveře se otevřely. Na prahu stál Dario Navarro.

Jejich pohledy se setkaly. Luz pocítila neuvěřitelnou úlevu nad tím, že její milovaný žije. Byl to pocit, který zastínil vše ostatní.

Navarro si sundal klobouk a hodil jej na stoličku u dveří. Potom natáhl ruce k Luz. Vrhla se mu na hruď. Objal ji, přitiskl ji k sobě a zabořil tvář do jejích voňavých, černých vlasů. Ještě nikdy nevnímala přítomnost někoho jiného tak jako teď. Bylo jí, jako by na světě byli jen oni dva. „Jsi tady, jsi zase u mě,“ zašeptala. „Myslela sis, že tě nechám v rukou někoho, jako je Pablo Torres?“ zeptal se chraplavým hlasem. Neřekl jí, jak moc ji potřebuje. Byli si však tak blízcí, že jeho tužby poznala i tak.

Svlékl jí košili, což byl jediný kus oblečení, který měla na sobě. Potom ji zvedl a odnesl ji do postele. Posadil se na okraj postele, vzal její tvář do dlaní a políbil ji na rty. Pak ji líbal po bradě a krku až k ňadrům.

Luz se však bránila. „Ne,“ zašeptala, ačkoli po něm toužila. „Nejdřív dej pryč kolty!“

Zvedl hlavu a zvláštně, takřka pochybovačně na ni hleděl. Potom vstal, odepnul si revolverový opasek a pověsil jej na nohu postele. Nato se svlékl, aniž by zhasl petrolejky a vlezl do postele za rozpálenou Luz.

„Mohl tě zabít,“ řekla, když se prsty dotýkala jeho tváře a rtů. Navarro neodpověděl, v jeho očích však byla rostoucí touha, která byla stále divočejší.

„Riskovals kvůli mně život,“ zašeptala Luz. Chvěl sejí hlas, protože sejí zmocnila vášeň. Celá se chvěla a už se nemohla dočkat.

„Víš, že jsi mi ještě nikdy neřekl, že mě miluješ? Teď to ale vím. Riskovals totiž kvůli mně život. Prosím, pojď ke mně! Chci tě-chci tě…“

Mohly uplynout minuty, hodiny nebo i půl noci, než Luz otevřela oči, převalila se a uviděla, že Dario ještě spí.

Opřela se o loket a prohlížela si jeho tvář s ostrými rysy, které ani ve spánku neztratily jistou hrozivost, která ji mnohdy tak děsila. Pousmála se a zavrtěla hlavou. Do tvářejí padla čupřina vlasů. Odhrnula ji, jako by nemohla snést fyzické oddělení od muže, kterého milovala, natáhla ruku a dotkla se jeho tváře. Jezdila polštářky prstů po jeho zavřených očích, po jeho rtech a bradě. Pak otevřel oči.

„Miluju tě,“ řekla vážným hlasem. Potom se mu hlavou opřela o hruď a objala ho.

„Jsem šťastná, že se tě můžu dotýkat,“ dodala. „Nikdy bych nedokázala žít po boku toho Američana. Když mě má rodina chtěla přinutit, abych si ho vzala, protože za mě chtěl zaplatit, málem jsem si vzala život. Ale pak jsi přišel ty a já věděla, že chci žít dál – kvůli tobě.“

„Muranové byli stejně tak jako má rodina jedním z nejbohatších a nejstarších rodů Mexika,“ hořce řekl Dario Navarro. „Ale když jim Americanos vzali doly, pastviny a všechny majetky, byla tato hrdá rodina ochotná prodat dceru muži, který by je svými machinacemi připravil i o poslední zbytek jejich majetku. Chtěli vlastní dceru prodat za půl milionu dolarů. Já sám už nemám příbuzné a to mě pravděpodobně ušetřilo mnohých pokoření. Mám už jen tady toto.“

Z pouzdra revolverového opasku vytáhl postříbřený kolt. „S tím dobudu zpět část toho, co Americanos uloupili mé rodině, když násilím a podvodem odtrhli Texas, Nové Mexiko a Arizonu.“

„Rozumím ti,“ odpověděla Luz. „Ale prodávat winchestrovky indiánským povstalcům za Rio Grande je vyloženě nebezpečné. Řekls mi, že Americanos by tě pověsili, kdyby tě dopadli.“

Dario se rozesmál. „Díky tomuto mě nikdy nedopadnou,“ řekl a kývl na kolt. „Jsem lepší bojovník s koltem než kterýkoli Americano.“

„Já vím,“ odvětila. „Ale pokaždé, když jedeš za Rio Grande, ti hrozí smrt.“

„Žiju proto, abych bojoval, abych si se zbraní v ruce vzal to, co bylo mé a co mi uloupili. Ten, kdo se mi postaví do cesty, zemře. Tak jako Pablo Torres.“

Náhle se odmlčel, protože z chodby se ozvaly kroky a cinkání ostruh. Krátce nato někdo zabušil na dveře.

Dario Navarro rychle mávl rukou a namířil na dveře.

„Quien es?“ ostře se zeptal. „Kdo tam?“

„Manolo, done Dario,“ ozval se mužský hlas. „Zpoza Rio Grande se vrátil Gabriel. Přivezl pro vás zapečetěnou zprávu.“ Navarro svraštil čelo. Měl co dělat, aby ovládl svůj hněv. Letmo pohlédl na nic nechápající Luz Muranovou. Nevěděla, co to znamená.

„Bueno, už jdu,“ odpověděl Navarro. Strčil si kolt do pouzdra, vstal a oblékl se. Když si zapínal revolverový opasek, pohlédl na Luz, která se přikryla dekou. „Zkus spát,“ řekl. „Za pár hodin se začne rozednívat. A než vyjde slunce, vyrazím s vozy k Rio Grande. Nechám Manola hlídat přede dveřmi. Nemusíš mít strach.“

„Nemám strach o sebe, ale o tebe,“ skočila mu do řeči. „Riskuješ, Dario.“

„Možná už ne dlouho. Možná už brzy nebudu muset dodávat indiánům zbraně,“ řekl.

Než se ho však mohla zeptat, co tím má na mysli, opustil místnost. Dveře za ním se zavřely.

Luz si lehla a pohlédla na strop, po němž se v mihotavé záři petrolejky pohybovaly stíny. Dariova slova v jejím srdci otevřela starou ránu, totiž stud nad tím, co jí chtěla udělat její vlastní rodina.

Jen díky Navarrovi ji nezneuctila ruka nenáviděného Američana. I kdyby do Navarra nebyla tak zamilovaná, stačila by tato pomoc na to, aby mu byla věrná do konce svých dnů.

Potom si vzpomněla na jeho zvláštní narážku, že už s indiány v Texasu nebude muset obchodovat dlouho. Přemýšlela, zda náklad, který chtěl přepravit přes Rio Grande nyní, byl tak velký, že by za ty peníze mohl začít nový život – někde v Mexiku…

Často uvažovala nad tím, jak málo zná muže, jehož miluje. Někdy jí byl jakoby cizí. Nedokázala si to vysvětlit. Ale co by mohla čekat od muže, který žil jako psanec, jako pistolník, jako Comanchero? Vědomí neustálého nebezpečí člověka změní, pomyslela si. Kolt k Dariovi patří jako jeho vlastní stín. Teprve před několika hodinami v souboji zabil člověka a jen o několik minut později jsem se mu oddala.

Ano, život mimo zákon člověka změní. Pak jsou dobro a zlo velmi zřetelné. I mě tento život změnil. Ani já už nejsem taková, jaká jsem byla kdysi.

To se jí však zdálo být bezvýznamné v porovnání s láskou, kterou pociťovala k Dariu Navarrovi. Mnula si ňadra, břicho a klín. Byla hrdá na svou krásu, na své tělo, protože jím své milence mohla učinit šťastnými.

Usmála se a sáhla po své košili, kterou Navarro nechal spadnout na zem, když ji svlékal. Oblékla se. Pak si vytáhla deku až k bokům a zvolala: „Manolo!“

Otevřely se dveře. Stál v nich muž, který u boku držel winchestrovku. Prst měl na spoušti. Rychle a nedůvěřivě se rozhlédl po místnosti.

Měl na sobě obnošené charro, na pravém boku kolt a na ramenou nábojové pásy. Byl podsaditý a měl křivé, jezdecké nohy. Jeho staré, vrásčité tváři s krátkým, šedým knírkem vévodily světlé oči. Takové Mexičané obvykle neměli. Ani stín sombrera je nedokázal skrýt.

„Doňo Luz?“

„Pojď dál, Manolo,“ vyzvala ho. „Zavři dveře. Pověz mi, co stojí ve zprávě, kterou Dario dostal z Texasu.“

Muž zavřel dveře a opětoval její pohled.

„Dopis byl zapečetěný, doňo Luz,“ vyhýbavě řekl.

„Manolo, pracovals pro mou rodinu, ještě když Muranové byli bohatí a mocní,“ opáčila. „Znals mě, ještě když jsem byla dítě. My dva si přece můžeme důvěřovat.“

„To je pravda, doňo Luz,“ pomalu řekl. „Odešel jsem s vámi k Dariu Navarrovi. Jednak proto, že jsem nenašel jinou práci, jednak proto, že jsem to byl já, kdo vás poprvé vysadil na koně. Nemám děti. Ale pro mě jste byla vždycky jako dcera.“

„Pak mi pověz, co je v tom dopise,“ poprosila ho Luz Muranová. „Dario se zarazil, když jsi mu o něm pověděl. Vím, že se na tvou věrnost můžu spolehnout, Manolo. Musíš mi říct pravdu. Miluju Daria. Všechno, co se ho týká, se týká i mě. Chci vědět, zda mu hrozí nebezpečí. Musím to vědět. Co stojí v tom zapečetěném dopise?“

„To nevím, doňo Luz.“

„Dnes v noci se toho událo hodně, Manolo. A stále víc mám pocit, že to není dobrá noc. Bojím se. Nevím, proč. Ale bojím se. Možná proto, že jsem musela přihlížet, jak Dario zastřelil Pabla Torrese.“

To nebylo konstatování, spíš otázka, neobdržela však na ni odpověď. Když mu pohlédla do očí, uhnul jejímu pohledu a sklonil hlavu. Jeho chování ji udivilo, protože jí zatím nikdy pohledem neuhnul.

„Manolo,“ dodala, „jestli za Rio Grande dojde k boji, pak ochraňuj muže, kterého miluju. Slíbíš mi to?“

Manolo si opřel hlaveň winchestrovky o pravé rameno a zahákl prst za lučík spouště. Bradou ukázal na prázdný kozí měch, který visel na věšáku.

„Je prázdný,“ řekl. „Mám do něho nabrat vodu, doňo Luz?“

+ + + + +

Když spatřili tenký sloupec šedého kouře, který se vznášel nad vzdálenými kopci, a uslyšeli palbu, zastavil Dario svého vraníka a Luz Muranová viděla, jak pravou rukou pomalu sáhl po slonovinové pažbě koltu.

I ona zastavila a naslouchala práskání výstřelů. Navarro se postavil ve třmenech, otočil se v sedle, vzal si sombrero a dal oběma povozům, které jely sto yardů za ním, znamení, aby zastavily.

Přicválal k němu Gabriel Apodaca a zastavil tak prudce, že se zvíře postavilo na zadní.

Vaquero byl nebezpečně působící člověk s velkým knírem a pichlavýma černýma očima. Jeho široká, zjizvená tvář prozrazovala indiánskou krev.

„Mierda!“ zaklel a pohrdavě stáhl koutky úst. „Zatracení Komančové! Pořád musejí plenit. Doufám, že toho zůstalo aspoň tolik, aby se s nimi vyplatilo obchodovat.“

Už od půlnoci byli v Texasu. Za svitu měsíce přebrodili Rio Grande, když předtím Dario Navarro a Apodaca našli brod, který nehlídala ani kavalerie, ani texaští rangeři, úhlavní nepřátelé Komančů.

Nyní byla hraniční řeka již pětadvacet mil za jejich zády a před nimi se zvedaly výběžky hor Vieja – což byla divoká, rozpálená pustina.

Luz Muranová vůbec poprvé vstoupila na území Texasu, kde v roce 1875 každému comancherovi hrozila šibenice nebo, když měl štěstí, kulka. „Železný kabát za winchestrovky a náboje vždycky platil dobře. A bude to tak i tentokrát. Za chvíli to uvidíš sám, Gabrieli,“ prorokoval Dario.

Palba náhle utichla a zničehonic se z doliny mezi kopci vynořilo čtyřicet nebo padesát jezdců, kteří se k nim blížili krokem.

Dario Navarro palcem odepnul bezpečnostní poutko pravého koltu a ukazováček zahákl za spoušť. Apodaca ho napodobil. Napjatě vyčkávali.

Luz Muranová cítila, jak jí přeběhl mráz po zádech, když indiáni zastavili ani ne deset kroků od ní. Jeden z nich zvedl winchestrovku a cosi hrdelně řekl. Na hlavě měl čepici z bizoní kůže, z níž trčely dva rohy. Kůže mu plandala až pod ramena. Kalhoty z rudé látky mu sahaly po kolena. Pláštík na ramenou mu zdobila orlí pera. Pod ním se leskl starý španělský pancíř. Komančova tvář však byla ještě výraznější než jeho prazvláštní oděv. Luz Muranová od ní nedokázala odtrhnout zrak. Víčka měl pomalovaná bílou barvou, kolem očí zase měl okrové pruhy.

Válečné barvy mu dodávaly až nelidský výraz. Luz se tomu nedovedla ubránit, musela na tu tvář stále hledět.

„Buenas tardes, ilustre jefe!“ pozdravil Dario, protože španělština byla jediným jazykem, který Komanči na Rio Grande kromě svých vlastních nářečí ovládali. „Přivezli jsme pušky a náboje, abychom je s vámi směnili.“

„Ty můj starý přítel,“ odpověděl indián lámanou španělštinou. „My mluvit hodně, pít hodně, obchodovat hodně. Můj tábor tam. Pojď!“

Winchestrovkou ukázal na východ, kde se rýsovaly rozeklané hřebeny hor Vieja.

„Ty hodně whisky?“ zeptal se pak skoro mimochodem a jeho hlas zněl číhavě. „Celý povoz, pokud mi můžeš zaplatit,“ přisvědčil Dario.

„Já hodně zlata, hodně dobytka, hodně koní,“ odpověděl Komanč. „My obchodovat. Pojď!“

Navarro sundal ruku z koltu a postavil se ve třmenech, načež dal znamení. Třikrát zvedl ruku.

„Adelante, muchachos!“ zvolal. „Jedeme dál!“

Na kozlíku každého vozu seděli dva muži. První spřežení řídil Manolo. Vykřikl na koně a uvolnil opratě. Vůz se stočil směrem na východ – na jedné straně byla jeho kola na chvíli ve vzduchu. Zvedl se oblak prachu, který zahalil druhý vůz.

Luz Muranová jela mezi Dariem a Apodacou do doliny, z níž se před chvílí vynořili Komanči. Ještě tam byl cítit kouř a spálenina. Stály tam tři hořící vozy – z toho dva převrácené. V postrojích viseli mrtví mezci.

Vedle jednoho z vozů ležel muž probodnutý dlouhým komančským oštěpem. O několik kroků dál byl druhý, toho zabily kulky. Oba byli strašlivě zohavení tomahavky. Jednomu usekli levou ruku, dalšímu nohu.

K zadnímu kolu jednoho z převržených vozů byl přivázán třetí muž. Měl roztáhnuté ruce a nohy. Byl mrtvý. Oděv a vlasy už mu chytily. Víc Luz neviděla, protože horký pouštní vzduchu stlačil kouř k zemi a ten tak vše zakryl.

Ze zápachu, který se tam linul, se jí dělalo špatně. Bezděky si zakryla ústa dlaní.

„Ten zápach je z hořících bizoních kůží,“ vysvětloval Dario, kterého se ta hrůza vůbec nedotkla. „Byli to lovci bizonů. Komanči ze všech Americanos nejvíc nenávidí lovce bizonů, a proto je vždycky utýrají k smrti, když jim padnou do rukou. Lovci bizonů jsou těmi nejhoršími nepřáteli Komančů – jsou nebezpečnější než kavalerie a než texaští rangeři – protože střílejí bizony ve velkém a připravují tak indiány o potravu. Většinu Komančů už hlad zahnal do rezervací. Jen Železný kabát a několik dalších náčelníků vraždí, plení a drancují v západním Texasu. Ještě stále si myslí, že bizoni, staré časy a svoboda se vrátí, když pobijí dost bělochů. A proto…“

„Proto potřebují winchestrovky a náboje,“ dodala Luz Muranová. „Aby mohli zabíjet – muže a pravděpodobně i ženy a děti.“

„Americanos jsou mí úhlavní nepřátelé. Oloupili mou rodinu o všechno. Proč bych je měl šetřit?“ odvětil. Jeho tvář byla náhle chladná a tvrdá. „Americanos se také neptali, co s námi bude, když nám vzali náš majetek a naši půdu. Co je s tebou, Luz? Myslel jsem si, že Americanos nenávidíš. To tě tak vyděsil pohled na pár mrtvých?“

„Ano,“ přiznala Luz, „ale ještě víc mě děsí pomyšlení na to, že je zabili zbraněmi, které jsi jim prodal ty.“

Dario se rozesmál. „Mě mrtví neděsí,“ řekl a pokrčil rameny.

„Někdy jsi mi tak cizí,“ tiše odvětila a její hlas prozrazoval zděšení. „Někdy mám pocit, že jsi mi velmi, velmi vzdálený – i když jsi tak blízko, že se tě můžu dotknout. Znamenají pro tebe vůbec ostatní lidé něco, Dario?“

Přivřel oči.

„Pro Mexičany a Americanos jsem bandita,“ odvětil. „Kdybych se řídil city, dlouho bych nepřežil. A já chci přežít, Luz. Za každou cenu. Chci žít. I kdybych kvůli tomu musel zabíjet.“

„Pak nejsi lepší než muž, kterému jsi mě vzal,“ odvětila Luz Muranová. „Ten též neznal soucit ani slitování s druhými. Ani toho pohled na mrtvé neděsil. Přitom jsem si byla jistá, že jsi jiný.“

„Jsem, jaký jsem,“ odsekl.

„Myslím, že ve většině druhých vidíš jen nepřátele, které musíš zabít, Dario. Začínám tě vidět takového, jaký doopravdy jsi. Ostatní pro tebe nic neznamenají – a možná ani já ne.“

+ + + + +

Komančská vesnice ležela za řekou, v rozpálené pustině, mezi trnitými keři a topoly, které téměř neposkytovaly stín.

Nyní, uprostřed léta, v řece teklo jen málo vody. Sahala pouze po náboje kol. Kočí bičovali mezky, okované ráfky kol rachotily na kamení na dně řeky. Těžké vozy se blížily k druhému břehu.

Luz Muranová pobodla koně do slabin a vyjela na břeh.

Stály tam komančské stany z bizoních kůží. Jejich větrací chlopně byly otevřené. Všude se pásla ohromná stáda koní a k vozům comancheros se sbíhali bojovníci, squaw i děti. Ve vzduchu byla cítit špína a kouř z mnoha ohňů.

Pak pozornost Luz upoutala dřevěná konstrukce mezi dvěma tee-pee, k níž byl přivázaný jeden muž. Košili měl strhnutou z těla, hlava mu bezvládně visela.

Byl to běloch s blond vlasy. Vedle něj stál jeden Komanč s winchestrovkou v levé ruce a revolverovým opaskem kolem pasu.

Když vozy projížděly kolem, zvedl zajatec ztěžka hlavu a pohlédl na Luz. Na okamžik se jejich pohledy setkaly, pak mu hlava znovu klesla.

„Kdo to je?“ zeptal se Dario, který jel vedle Železného kabátu. Indián ukázal na zajatce.

„Texaský ranger,“ odvětil lámanou španělštinou a v jeho očích vzplála nenávist. Vycenil zuby jako vlk. „My ho zajmout. Zítra zemřít tisícem smrtí. Dnes my hodně mluvit, jednat a pít.“

Luz se otočila v sedle a upřeně hleděla na mučedníka.

Vozy dorazily až na opačnou stranu komančského tábora. Navarro přikázal zastavit. Kočí zatáhli za brzdy, omotali uzdy okolo brzdových pák a toporně slezli z kozlíků. Byli po té namáhavé cestě celí ztuhlí.

Okamžitě je obstoupili indiáni, kteří napjatě očekávali, co se bude dít.

Divoké tváře Komančů a jejich jiskřící temné oči naháněly Luz Morenové hrůzu. Mnozí z nich měli winchestrovky, spencerovky nebo henryovky a nábojové opasky. Velká část z nich z nich na sobě měla jen bederní roušky, mokasíny a orlí pera. Někteří byli v kavaleristických košilích a kabátech, další měli černé klobouky nebo žluté šátky – to byla kořist z bojů proti kavalerii. Luz sesedla.

Dario Navarro objel povozy a ujistil se, že plachty jsou všude dobře utáhnuté. Tahal za lasa protažená kovovými očky a kontroloval bočnice.

„Postavte ke každému vozu jednoho muže,“ tiše řekl Apodacovi. „Komančové rádi kradou,“ dodal hlasitěji.

Kočím potom přikázal: „Vypřáhněte mezky a sežeňte je. Dělejte, pospěšte si! Adelante! Adelante!“

Na Luz zvolal: „Ty zůstaneš u vozu.“ Pak pobodl svého vraníka ostruhami a cvalem odjel i s Železným kabátem. Většina Komančů je následovala. Zůstalo jen několik bojovníků – očividně jako hlídky.

Luz Muranová měla pocit, že indiáni v jistém smyslu považují comancheros za zajatce. Mlčky a strnule tam stáli, s prsty na spouštích winchestrovek. Jejich pozorným očím nic neuniklo.

Luz hledala pohledem Manola. Ten právě odstrojoval mezky, zatímco Apodaca a zbývající comancheros stavěli z kolíků a las provizorní ohradu. Přivedla k nim koně.

Když se zastavila, Manolo vzhlédl a řekl: „Pohled na zohavená těla není hezký ani pro muže, natožpak pro ženu. Ale Komančové jsou známí tím, že své mrtvé nepřátele zohavují. A ty, které zajmou živé, umučí k smrti.“

„A Dario jim dodává winchestrovky a střelivo, kterými páchají taková zvěrstva,“ vyděšeně dodala. „To neví, co dělá?“

„Ví to, ví to velice dobře,“ řekl Manolo a hodil postroje na kozlík svého vozu. „Jenže Komanči za každou pušku, za každý náboj, za každou láhev kořalky platí desetinásobnou cenu ve zlatě, v ukořistěných amerických penězích a v uloupeném dobytku nebo koních. Dario se neptá, zda na penězích, které tak vydělá, lpí krev. Má jenom dva přátele – své kolty. A věrný je pouze jedinému člověku – sobě samému. Každého jiného by zradil a prodal, kdyby mu někdo dostatečně zaplatil.“

Luz mu pohlédla do očí a tentokrát jejímu pohledu neuhnul jako tenkrát v Coyame. Zmocnil se jí pocit, že se stalo něco, čeho si zatím nevšimla a co se už nedá zvrátit.

Vzpomněla si na zapečetěný dopis, který Gabriel Apodaca přivezl přes Rio Grande do Coyame. Ta myšlenka v ní očividně doutnala, aniž by si toho byla vědoma. Manolova nečekaná, skrytá narážka jí ho znovu připomněla.

„Co tím chceš říct?“ zkoumavě se zeptala. Chtěla konečně vysvětlení oněch tajuplných událostí.

„Tenkrát v Coyame jsem se snažil s vámi promluvit o samotě. Bohužel to nešlo, protože jste byla pořád s Navarrem,“ tiše odvětil Manolo. Nenápadně pohlédl na ostatní comancheros, načež vzal dvě lasa a svázal jimi šest mezků.

„Pomozte mi přihnat zvířata k řece a napojit je, doňo Luz!“ nahlas ji poprosil. Přidušeným hlasem dodal: „Musím s vámi mluvit. Možná je to vaše poslední šance.“

Tón jeho hlasu jí prozradil, že to myslí vážně. Omotala uzdu svého hnědáka okolo oje vozu a vzala jedno z las. Přivedli šest mezků k řece a napojili je.

„Teď vím, co stálo v dopise, který Gabriel přivezl do Coyame,“ začal Manolo po chvíli mlčení. Jednou rukou se opřel o hřbet nejbližšího mezka a druhou položil na kolt. Hovořilo se mu těžce, mluvil jen pomalu a váhavě.

„Ten Americano, doňo Luz, který se vám dvořil a za kterého vás chtěla provdat vaše rodina, poslal Navarrovi zprávu, že je ochoten za vás zaplatit sto tisíc dolarů ve zlatě.“

„Cože?“ Luz selhal hlas.

„Doňo Luz, myslím, že Dario Navarro nechtěl od začátku nic jiného než vás tomu Američanovi vydat za obrovské výkupné.

Neunesl vás proto, že vás miluje. Všechno je to pro něho jen obchod. Comanchero jen málokdy zbohatne a vždy mu hrozí šibenice nebo kulka. Navarro chce peníze, spoustu peněz. Ať už vám navykládal cokoli, byla to jen lež. Prodá vás za sto tisíc dolarů a myslím, že to bude brzo. Až bude mítpeníze, odjede z Texasu jednou provždy. Viděl jsem ten dopis jen krátce, když ho Navarro nechal ležet otevřený na stole v bodeze v Coyame. A anglicky příliš neumím. Ale přečetl jsem toho dost na to, abych pochopil. Dávejte si na něho pozor.“ Vrhl na ni naléhavý pohled, než pokračoval. „O tom hanebném obchodu zřejmě vědí i Gabriel Apodaca a ostatní comancheros. A věděl to i Pablo Torres. Z Gabrielových narážek jsem poznal, že právě o to šlo při duelu mezi Navarrem a Torresem. Torres vás chtěl vzít Navarrovi proto, aby mohl sám shrábnout výkupné. Ale byl opilý a proto ne dost rychlý s koltem – takže musel zemřít. Dario nebojoval kvůli vaší lásce, ale kvůli sto tisícům dolarů ve zlatě, doňo Luz.“

Manolova tvář jí zmizela před očima. Náhle měla pocit, že jeho slova slyší jako by z dálky. Zmocnila se jí slabost a musela se opřít o jednoho z mezků.

Byla bledá jako stěna. Chtěla něco říct, pohnula rty, ale nebyla schopná slova. Mezek, jehož se držela, udělal dva kroky stranou. Luz zavrávorala, ale to už byl Manolo u ní.

„Vím, že to je pro vás těžké, doňo.

Luz,“ rychle řekl. „Ale není čas na slabost.

Musíte odtud pryč – a to rychle.“

Luz se mu prudce vytrhla.

„Nevěřím ani slovu z toho, cos mi řekl,“ vyhrkla, ještě stále celá bledá. Ještě více než to, co slyšela, ji však děsila skutečnost, že ve skutečnosti mu byla ochotná věřit a že se tím výlevem zlosti jen chtěla uklidnit. A lhát si do kapsy.

„Neuvěřím tomu, dokud mi to Dario neřekne sám,“ dodala a její hlas jí samotné zněl cize.

„Je možné, že vám teď řekne pravdu, ale možná i vše popře,“ odvětil Manolo. „Jenže ve chvíli, kdy zjistí, že znáte pravdu, se stanete jeho zajatkyni. A vaše poslední šance k útěku bude zmařena. Prodá vás Američanovi, kterého nenávidíte. Víte, co pro něj znamenají peníze. Musíme zachovat klid, doňo Luz, a rozmyslet si své další kroky. Je možné, že nám oběma teď jde o život.“

Luz se jiskřilo v očích. „Uprchnout?“ zeptala se. „Ale kam? Dario nepřipustí, abych odtud odjela. Okamžitě by se vydal za mnou.“

„Možná je v horách na východě nějaká skrýš, kde by se dva lidé mohli ukrýt,“ skočil jí Manolo do řeči. „Já se v Texasu nevyznám, je tu však jeden muž, kterému by se mohlo povést, aby Navarra, jeho bandity a Komanče setřásl.“

„Kdo?“

„Texaský ranger.“

„Ale – ale ten je přece zajatec a hlídají ho! Nikdo se k němu nedostane, o nějakém vysvobození ani nemluvě. A i kdyby se nám to podařilo, neudržel by se v sedle, protože je příliš slabý. Krom toho co bude s tebou, když…“

Manolo jí znovu skočil do řeči: „Na mě nemyslete, doňo Luz. Myslete na sebe. Já už to nějak zvládnu. Ten texaský ranger mi připadá jako silný muž. Ten se v sedle udrží, když vám půjde o život. Padesát mil na jih odtud – na druhé straně hor Vieja – leží pevnost Fort Davis. Pokud dorazíte tam, budete v bezpečí.“

„Co chceš dělat, Manolo?“

„Navarro a Železný kabát se teď dohadují o winchestrovkách a nábojích,“ řekl Manolo. „Pokud se dohodnou, poteče kořalka proudem. Do půlnoci se všichni Romanci – a patrně i všichni Navarrovi lidé – opijí. Pak osedlám dva koně a osvobodím texaského rangera. Všechno závisí na tom, zda se neprořeknete, doňo Luz. Jedno špatné slovo a vše je ztraceno. Já…“

Náhle se zarazil. Luz se ohlédla. Přišli tam dva comancheros, kteří chtěli napojit koně a mezky. Rychle se k nim otočila zády, protože se bála, že by něco mohli vyčíst z její tváře. Srdce jí divoce bušilo. Nebyla schopná klidně přemýšlet.

Dario zradil ji a její lásku. Ba co hůř, nikdy její vášnivou lásku neopětoval. Všechno to byla jen lež. Vlastnil její tělo – a pokaždé, když se milovali, dobře věděl, že ji za sto tisíc dolarů vydá muži a osudu, před kterým ji údajně chtěl zachránit.

Do očí jí vhrkly slzy hanby a ponížení. Tiše vzlykala a její tělo, které jí nyní připadalo jako ocejchované, se chvělo.

+ + + + +

Když mezky přivedli zpátky, byli v tábořišti znovu komančští jezdci. Z vozů byly vyloženy bedny a muži rozdělali oheň. Dario Navarro stál vedle svého vraného hřebce a ruce měl položené na slonovinových pažbách postříbřených koltů.

Luz na něho nepohlédla, když šla kolem.

„Přivezl jsem ty nejlepší winchestrovky, jaké existují,“ říkal právě ke Komanči ve španělském pancíři. „Požaduju za to víc než jindy. Tyto pušky jsou drahé – ale stojí za to.“

„Dobrá,“ řekl Železný kabát a seskočil z koně. S pomalovanou tváří a v rohaté čepici z bizoní kůže vypadal jako ďábel.

„Ty nejdřív ukázat pušky a náboje!“ řekl. „Železný kabát chce vidět pušky.“

Navarro šel k první bedně, vzal sekeru, která se opírala o kolo jednoho z vozů a rozbil víko bedny. Potom z ní vzal podlouhlé předměty zabalené v naolejovaném papíru. Když ho roztrhl, vytáhl novou, ještě mastnou winchestrovku, model 1873. Pak otevřel bednu se střelivem a vytáhl hrst lesknoucích se mosazných nábojů. Šest z nich strčil do zásobníku pušky. Pak se začal rozhlížet. Očividně hledal terč.

Jeho pohled padl na ohniště vzdálené asi dvacet kroků. „Vezmi jeden hořící klacek a podrž si ho nad hlavou,“ zavolal na Manola.

Manolo, který přihnal mezky do lasové ohrady, rychle pohlédl na Luz a zaváhal. Potom však přistoupil k ohni, vytáhl z něj hořící větev a zvedl ji.

Navarro zalícil a vystřelil. Kulka zasáhla větev a její hořící část odletěla.

Navarro bleskově stáhl páku a druhou kulkou trefil letící konec větve. Jenom z něj vytryskly jiskry. Pak se otočil, přistoupil k Železnému kabátu a podal mu pušku.

„Chci pět mezků nebo protihodnotu ve zlatu či amerických dolarech za jednu tuto pušku,“ řekl. „Střílí dál a přesněji než všechny ostatní zbraně. Díky těmto karabinám budete ve výhodě oproti texaským rangerům a lovcům bizonů. Pět mezků není zase tolik.“

Komančovi se zajiskřilo v očích, když vzal pušku. Potom však odmítavě zavrtěl hlavou, zvedl levou ruku a roztáhl čtyři prsty.

„Železný kabát dá čtyři mezky za jednu pušku a dvacet nábojů,“ řekl ve snaze licitovat.

Luz viděla, jak Navarro namísto odpovědi nečekaně ustoupil stranou a zastoupil cestu Manolovi, který chtěl znovu k ohradě. Neslyšela, co řekl, ale výhružný výraz v jeho tváři byl více než výmluvný.

Když se k ní Manolo vrátil, zeptala se ho: „Co ti řekl?“

„Pohrozil mi, že další kulku mi vpálí mezi oči, jestli se od vás nebudu držet dál, doňo Luz,“ zamumlal. „Zdá se, že něco tuší. Možná jsem byl neopatrný vůči Apodacovi a ten ho varoval. Vypadá to, že už nesmíme ztrácet čas. Musíme se rozhodnout.“

„Víš přece, v jakém budeš nebezpečí, pokud mi pomůžeš při útěku,“ řekla. „Proč to děláš? Proč kvůli mně riskuješ?“

Manolovi se ve tváři objevil zvláštní výraz.

„Pracoval jsem pro vaši rodinu, ještě když žil váš otec, doňo Luz, a rod Muranů byl mocný a bohatý. Váš otec byl velkorysý, šlechetný muž, doňo Luz. Řekl mi, že jsem jeho přítel, a také se tak ke mně choval. Potom – když váš otec zemřel a vaše rodina přišla o většinu svého majetku – jsem zažil pád Muranů. Vaši bratři, doňo Luz, nestojí za nic. Když vás chtěli přinutit, abyste si vzala Americana, a vy se rozhodla odejít kNavarrovi, poznal jsem, že ve vás koluje horká krev Muranů. Ve vás, doňo Luz, žije vše, co kdysi ctilo vaši rodinu. Proto jsem vás doprovázel k Dariu Navarrovi. Proto – a protože vás miluju. Ne jako ženu, ale jako dceru. Jste jediný člověk, ke kterému cítím sounáležitost. Proto vám pomáhám. Teď běžte k vozům a raději se na mě už nedívejte. Až bude čas, řeknu vámi“

S cinkotem ostruh odešel.

Luz několik minut čekala, načež se vrátila k povozu, odsedlala svého koně a odvedla ho do ohrady. Ještě stále nedokázala klidně přemýšlet. Věděla jen to, že není sama. Manolo jí byl ochotný pomoct. Ve svém zoufalství se upnula k této myšlence, která jediná ji mohla utěšit.

„Přikázal jsem ti, že nemáš opouštět tábor! „ ozval se náhle ostrý hlas za ní. „Proč jsi šla s Manolem k řece?“

Otočila se. Stál před ní Dario Navarro. Za ním zapadalo slunce a díky tomu vypadal ještě větší a zlověstnější než jindy.

„Přivést šest žíznivých mezků k vodě není tak snadné,“ odvětila.

„O čem s tebou mluvil?“ zeptal se.

Nejraději by mu to řekla do očí. Věděla však, že se musí ovládnout, protože to byl rozhodující okamžik. Navarro si zřejmě nebyl jistý tím, nakolik je jeho nedůvěra opodstatněná. Kdyby však při svých odpovědích udělala sebemenší chybu, byla by ztracena, to dobře cítila. Pak by útěk byl nemožný.

„Při pohledu na indiány mi pokaždé přeběhne mráz po zádech,“ řekla. „Manolo se mě snažil uklidnit. Tvrdil, že nám nehrozí nebezpečí. Že to jsou jen trochu nebezpečně vypadající obchodní partneři.“

Svěsil koutky úst. Zřejmě to měl být úsměv, ale jí to připadalo jako škleb. Zároveň však s úlevou poznala, že ho její odpověď uspokojila.

„Vím, že Manolo pracoval pro tvou rodinu a že ho považuješ za přítele,“ řekl Navarro. „Ale na tvém místě bych mu tolik nevěřil, Luz.“

„Znám ho odmalička,“ odvětila. „Často spolu mluvíme o minulosti.“

Otočila se, jako by chtěla zavřít lasovou ohradu. Ve skutečnosti však už nedokázala snést jeho pohled a bála se, že se prozradí, když mu bude muset hledět do očí.

Dario Navarro k ní zezadu přistoupil a objal ji kolem ňader, které se jasně rýsovaly pod plátěnou košilí.

„Zítra odtud zase odjedeme,“ zašeptal se rty na jejím krku. „Manolo má pravdu: od Komančů nám nebezpečí nehrozí. Nesmíš ale opustit naše tábořiště. V bezpečí jsi jen tady. Opilí Komanči jsou nevypočitatelní, hlavně když potkají ženu. A dnes budou opilí, hodně opilí. Zůstaň po setmění ve voze a nic se ti nestane.“

Pustil ji a ona slyšela, jak odchází. Chvějícíma se rukama sevřela laso. Rty měla chladné jako led, když si prsty přejela po tváři autřela slzy, které jí náhle vhrkly do očí.

+ + + + +

Šeřilo se a v rudém svitu zapadajícího slunce řeka připomínala bronzový pás.

V komančské vesnici duněly bubny. Do toho znělo chřestění šamanských holí a pískání na píšťaly z ptačích kostí. Stěny stanů byly osvětleny září mnoha ohňů.

S příchodem temnoty se otevřely první bedny s whisky.

Luz z Manolova vozu pozorovala, jak indiáni urážejí hrdla láhví o ráfky kol nebo jak je rozbíjejí noži a pak do sebe lijí lacinou obchodní whisky.

Netrvalo to dlouho a první z nich začali vrávorat. Někteří tančili okolo ohňů, jiní se vyšvihli na koně a zběsile cválali sem a tam, dokud nespadli na zem. Nikdo se o ně nestaral. Jejich druhové je nechali ležet tam, kde byli, a jezdili po nich.

V mihotavé záři ohně vypadali do vzduchu střílející Komanči na vzpínajících se, řehtajících koních jako z pekla vypuštění ďáblové.

Jeden z nich přijel k vozu, ve kterém byla Luz, s divokým výkřikem vyskočil na kozlík a zvedl plachtu. V levé ruce držel láhev s whisky, v pravé winchestrovku. Prst měl na spoušti. Hleděl dovnitř a Luz viděla jeho ošklivý, bílou barvou pomalovaný obličej. Komanč však byl příliš opilý, nebo byl oslepený světlem mnoha ohňů venku. Neviděl nic. Pustil plachtu, skočil z kozlíku na hřbet svého strakatého koně a s jekotem cválal pryč.

Luz se přitiskla k podlážce vozu a ani nedutala. Srdce jí divoce bušilo. Připadalo jí, že venku se otevřely brány pekla. Několikrát plachtou proletěly kulky, když opilí Komanči stříleli na vozy.

Potom – Luz už nevěděla, jak dlouho to trvalo – začal řev utichat. Vyčerpaná strachem ležela dál na podlážce. Před ústy si držela zaťaté pěsti, aby potlačila vzlykot.

Venku bylo ticho, do kterého se jen občas ozval výstřel nebo řehtání koně. Minuty se nekonečně vlekly.

Pak uslyšela, jak kdosi leze na vůz. Zakýval se a někdo odhrnul plachtu. Prolezl pod ní a zase ji pustil.

„Doňo Luz,“ ozval se tichý hlas a Luz si oddechla, když poznala Manola. Škrtl sirkou a posvítil na ni.

„Už je dávno po půlnoci,“ řekl. „Je čas! V komančské vesnici panuje klid. Vzala jste si své sedlové brašny?“

„Ano,“ zašeptala.

„Pak půjdeme,“ dodal Manolo, sfoukl sirku a chtěl zvednout plachtu. Luz ho však chytila za ruku.

„Kde je Dario?“ vyděšeně se zeptala.

„Spí – a je namol opilý. Pojďte, doňo Luz! Osedlal jsem dva koně. Počkáte u nich, zatímco já osvobodím texaského rangera.“

Sáhla po svém španělském klobouku a sedlových brašnách a vydala se za Manolem. Tiše slezli z vozu.

Noční vzduch byl studený, hvězdy jako by byly na dosah ruky. Ve svitu měsíce existovaly jen dvě barvy: mléčná bílá a tvrdá, tmavě šedá. Z vyhaslých ohnišť stoupal dým.

Manolo zamával na Luz, aby šla za ním. Přivedl ji k zadní straně ohrady, kde stáli dva osedlaní koně. Jeden z nich byl její hnědák, druhý Apodacův strakáč.

„Počkejte tady,“ řekl Manolo, „a buďte celou dobu na této straně, ať vás neuvidí někdo ve vesnici.“

Přikývla. Sklonil se a odepnul si ostruhy. Potom se neslyšně vydal mezi indiánskými stany. Hořel tam už jen jeden malý ohýnek. V jeho záři Luz viděla konstrukci s přivázaným zajatcem a indiána, který ho hlídal. Byli zhruba sto kroků odtud.

Manolo zmizel ve stínech stanů. Luz ho už neviděla.

Kdesi zaštěkal pes. Komanč se otočil a vzal winchestrovku do obou rukou.

V nočním tichu Luz slyšela kovové cvaknutí, když pákou posunul náboj ze zásobníku do komory.

Bojovník tam nehybně stál a naslouchal. Po chvíli se zřejmě uklidnil, protože zaujal své původní postavení.

V tom okamžiku se ze stínu stanu nalevo od hlídače vynořil Manolo. Tiše přiběhl k indiánovi a Luz viděla, jak se ve svitu plamenů zableskla čepel nože v jeho pravé ruce, načež oba muži jako by splynuli.

Manolo Komanče objal levou rukou a přitiskl mu dlaň k ústům. Potom ho zneškodnil nožem.

Indián se zkroutil, když mu nůž pronikl do zad. Pustil winchestrovku, chytil Manolovu levou ruku a trhl za ni. Pak však ochabl a jeho ruce se svezly.

Manolo ho složil na zem, přišel ke konstrukci a přeřízl řemínky, jimiž k ní byl přivázaný texaský ranger. Muž bezmocně padl na kolena. Hlavu měl skloněnou tak, že se jí téměř dotýkal země. Manolo ho nějakou dobu křísil.

Luz si náhle uvědomila, že jen mrhá drahocenným časem. Rychle svému koni dala na hřbet sedlové brašny, aby rychle dohnala to, co zanedbala.

Pak oheň u dřevěné konstrukce vyhasl. Luz tiše čekala. Po několika minutách se ozvaly tiché kroky a z temnoty se vynořily dvě postavy.

„Tady je ta žena, Americano. A koně,“ řekl Manolo.

Ve svitu hvězd poznala zajatce podle světlých vlasů. Od pasu nahoru byl nahý, měl však revolverový opasek s armádním koltem v pouzdře a winchestrovku v pravé ruce – obojí vzal Manolo mrtvému Komanči.

Luz a blondýn na sebe krátce pohlédli, načež dal muž karabinu do sedlového pouzdra Apodacova strakáče.

„Svěřuju vám tuto ženu jen proto, že jste texaský ranger, muž zákona,“ řekl Manolo blondýnovi. „Přivezte ji do Fort Davis. Komanči se neproberou před svítáním. To už budete mít několikahodinový náskok. Využijte ho! Když nebudete šetřit koně, musí se vám útěk zdařit.“

Chytila ho za ruku.

„Proč nechceš jet s námi?“ zeptala se tiše, ale naléhavě. „Tady tě nečeká nic než smrt.“

„Nikdo neví, kdy udeří jeho poslední hodinka,“ odvětil Manolo. „Ale kdybych uprchl s vámi a vydal se zákonu Americanos, musel bych počítat s šibenicí nebo přinejmenším s tím, že do konce života budu muset živořit ve vězení. V Mexiku mě zase stíhají kvůli jednomu revolverovému duelu, ve kterém jsem – už jako Navarrův comanchero – zastřelil jednoho muže. I tam mi tedy hrozí šibenice nebo vězení. Mám jen jedinou možnost: zůstat na území bandoleros, na mexické straně Rio Grande. Kdybych ale dnes uprchl s vámi, už bych se tam nikdy nemohl vrátit. Můj útěk by byl potvrzením mé zrady na Dariu Navarrovi. A pokud bych se někdy vrátil na území bandoleros, našel by mě a zabil. Ne, musím zůstat tady. Navarro si bude myslet, že zajatec se osvobodil s vaší pomocí. Pravděpodobně mi vůbec nehrozí nebezpečí. A teď do sedel! Vaya con dios! Sbohem! Ať vás ochraňuje Panna Maria z Guadelupe!“

+ + + + +

Manolo otevřel oči, když ho kdosi kopl do boku. Nespal a kroky doprovázené cinkáním ostruh slyšel stejně tak dobře jako předtím křik z komančské vesnice, který mu prozradil, že indiáni zjistili, že mučedník uprchl.

Když Luz a texaský ranger zmizeli v temnotě, přinesl si Manolo deky ze svého vozu a lehl si k ohradě, stranou od ostatních comancheros.

Blízkost koní a mezků ho uklidňovala. Celý život strávil s nimi a měl rád jejich klid a uvolněnost. V uplynulých hodinách přemýšlel o svém dosavadním životě.

Vzhlédl a v ranním šeru spatřil Gabriela Apodacu. V rukou držel winchestrovku.

„Don Dario s tebou chce mluvit,“ řekl Apodaca. „Pojď! Čeká na tebe u vozů.“

Manolo odhodil přikrývky stranou a vstal. Byl oblečený a měl připnutý revolverový opasek. Mlčky zvedl klobouk ze země.

Apodaca neřekl ani slovo, když kráčeli k povozům. Winchestrovku však držel tak, že jí mířil na Manola. Ten si toho všiml a pochopil. Stalo se něco, co nepředvídal. Teď už však na útěk bylo pozdě.

Obešel jeden z vozů a bezděky se zastavil.

Před ním na bednách s puškami seděl Dario Navarro. Nohy v černých kalhotách a holínkách s velkými mexickými ostruhami měl opřené o malý soudek.

V ranním šeru vypadal pochmurně a děsivě – jako černý stín, který tam zanechala noc. V očích měl ledové jiskry a Manolo v nich viděl svůj rozsudek. A ten zněl: smrt.

Navarro měl pravou ruku položenou v klíně, svíral jí jeden ze svých postříbřených koltů. Ukazováček měl na spoušti. Hlavní mířil na Manola. Stačil lehký pohyb a Manolův život byl pryč.

„Nu, Manolo,“ začal comanchero v černém. Nehnul při tom ani brvou a jeho hlas zněl chladně, takřka lhostejně. „Nemusím ti říkat, co se v noci stalo. Zradils mě. Ale udělals chybu. Měls uprchnout se zajatcem a s Luz. Možná by sis zachránil život. Teď musíš zemřít.“

Když nedostal odpověď, dodal: „Vidím, že jsi příliš hrdý na to, abys lhal. Ale lhaní by nemělo smysl. Nezachránilo by tě to. Poznáváš ten nůž?“

Kývl na nůž, který byl zabodnutý ve víku soudku. Manolo ho poznal. Byl to jeho vlastní nůž.

„Našli jsme ho vedle mrtvého Komanče, který hlídal zajatce,“ vysvětloval Navarro. „Kam uprchla Luz a texaský ranger?“

Manolo hleděl Dariovi do očí a mlčel. Udělal chybu. Byl tak jako tak ztracen. Ale možná svým mlčením mohl zachránit Luz.

„Mluv a já ti slíbím, že zemřeš rychle a bez bolesti,“ vyhrkl Navarro. „Když budeš mlčet, Komanči už to z tebe dostanou…“ Kývl na indiány, kteří stáli kolem. „A pak nezemřeš jednou, ale tisícem smrtí.“

„Chtěl jste vydělat na neštěstí rodiny Muranů, done Dario,“ řekl Manolo, „když jste Luz prodal muži, kterého nenávidí.“

Pomalu posunoval ruku ke koltu, zatímco hovořil. Věděl, že jeho šance je malá, protože Navarro už svůj revolver držel. Ale chtěl to aspoň zkusit. Když už měl zemřít, chtěl Navarra vzít s sebou. Kdyby se mu to povedlo, byla by Luz před tímto hrozným člověkem zachráněna.

„Vím, že jsi kdysi pracoval pro Muranův klan,“ odtušil Navarro. „Ale nemyslel jsem si, že jsi mu ještě stále věrný. Co ti to přineslo? Kulku,“ odpověděl si sám na svou otázku. „To se ti to vyplatilo?“

„Ano, vyplatilo,“ odvětil Manolo nepřirozeně znějícím hlasem. „Vyplatilo se to, protože…“

Uprostřed věty sáhl po zbrani. Sevřel pažbu koltu a vytáhl jej z pouzdra.

Manolo byl rychlý, ale ne dost rychlý. Spatřil plamen v hlavni Navarrova revolveru a pak to koupil. Do ranního ticha třeskl výstřel. Kulka ho srazila k zemi. Byl na místě mrtev.

Navarro vstal, obtočil si kolt okolo ukazováčku a pak strčil zbraň do pouzdra.

„Nevyplatilo se ti to, Manolo,“ chladně řekl a překročil mrtvého, načež se vydal ke koním.

+ + + + +

Rozednilo se a přestože slunce stálo jen dlaň nad obzorem, vzduch se již tetelil.

Luz Muranová a texaský ranger jeli pustou krajinou, která byla porostlá pouštními keři – laskavci, cerey a opunciemi. Před nimi se tyčily hory Vieja, rozeklaný hřeben bílých a nažloutlých štítů, sedel a úbočí, který byl tu a tam prolomen úzkými kaňony a arroyi.

Byla to země, v níž bylo vše nemilosrdné – nebe, hory, písek, kameny i rostliny.

„Pobídněte koně do kroku, madam! Nebo chcete, aby nás Komančové Železného kabátu dostihli?“ zeptal se blondýn a ohlédl se na Luz, která poněkud zaostávala.

„Jestli ho budu ještě déle bodat ostruhami, zhroutí se,“ odvětila.

Mávl rukou na východ. „Několik mil odtud je studánka. To už vydrží.“

Mlčky pobodla svého koně a při tom pohlédla na muže, který byl od pasu nahoru nahý. Zatím hleděla jen na jeho záda.

Nyní v ranním slunci viděla, že má tvář s výraznými rysy a světle modré oči. Vlasy mu padaly do čela. Byl vysoký a měl široká ramena. Na nohou měl vysoké holínky a kožené chrániče – a ošoupané levisky.

Na svalnatých pažích měl ještě stále podlitiny po řemenech, kterými byl přivázaný k dřevěné konstrukci.

„Ani neznám vaše jméno, madam,“ řekl. „Muž, který mě osvobodil, mi ho sice pověděl, ale už jsem ho zapomněl.“

Strohý, takřka nepřátelský tón, kterým mluvil, ji urážel. Přesto se mu představila.

Pootočil se a vůbec poprvé od útěku z apačské vesnice jí věnoval pozornost. Očividně byl překvapený. Přivřel oči, svraštil čelo a v jeho tváři se objevil zvláštní výraz.

Zdálo se, že má nějakou otázku na jazyku, pak však zavrtěl hlavou, jako by chtěl tu myšlenku zaplašit.

„Jmenuju se Adams. Chuck Adams,“ odvětil. „Budeme muset jet rychle, pokud chceme přežít – možná se naši koně zhroutí. Navarro a jeho comancheros udělají všechno pro to, aby nás dostihli.“

„Vy Daria Navarra znáte?“ zeptala se Luz. Náhle se v ní probudila nedůvěra, aniž by věděla, proč.

Po krátkém váhání odpověděl: „Navarro není v západním Texasu neznámý. Poznal jsem ho, když v komančském táboře projížděl kolem.“

„Zapomněla jsem, že jste texaský ranger a on psanec,“ odvětila. „Předpokládám, že v Texasu je na jeho hlavu vypsaná vysoká odměna a na zatykači stojí: „mrtvého či živého“. Pravděpodobně jeho tvář znáte ze zatykače…“

Opět na ni pohlédl oním zvláštním pohledem.

„Jak dlouho jste byla zajatkyni comancheros?“ zeptal se, aniž by jí odpověděl.

„Nebyla jsem zajatkyni,“ odvětila. Pak dodala: „Každopádně jsem si to dlouho myslela.“

Aby na sobě nedala znát hořkost, předklonila se, vzala z hrušky sedla čutoru a zatřásla jí. Plechová láhev však byla prázdná.

„Brzy dorazíme ke studánce,“ řekl Chuck Adams. „Tam se napijeme a nabereme vodu. Kdo byl ten muž, který mě osvobodil?“

„Přítel, dobrý přítel,“ odvětila.

„To určitě,“ řekl. „Nikdo by neobětoval život kvůli cizinci. Obávám se, že teď už je mrtvý. Comancheros se zrádci neznají slitování. To jste nevěděla?“

Hleděla na něho a pomalu bledla. Pak se její zděšení změnilo v hněv. Jeho očividná lhostejnost ji zasáhla.

„Zdá se, že vám je jedno, že muž, kterému vděčíte za svůj život, možná za to, co pro vás udělal, zemřel.“

„Neudělal to pro mě, ale pro vás,“ opáčil Chuck Adams. „Ponechal by mě svému Osudu, kdybyste nepotřebovala mou pomoc.“

Luz cítila, jak se jí chvějí rty.

„Co jste vy, Americanos, jen za lidi?“ zeptala se a v jejím hlasu bylo pohrdání. „Jste chladní jako led. Myslím, že ani nevíte, co jsou to city. Neznáte lásku ani nenávist, odvahu ani strach, soucit ani vděčnost. Namísto krve vám v žilách koluje led. Nebo je muž, který vám zachránil život, pro vás bezvýznamný jen proto, že to je jenom Mexičan a ne Americano?“

Věděla, že jsou to nesmyslná slova, ale nedokázala si pomoct. Přestala se ovládat. Plně na ni dolehly strázně a strach posledních hodin, a tak nedokázala jasně přemýšlet. Cítila, jak jí do očí vhrkly slzy, a otočila hlavu, aby je před ním skryla. Sevřela uzdu tak pevně, že se jí zařezala do dlaní.

„Chtěl jsem jen říct, že jste pro něj musela znamenat hodně, když kvůli vám riskoval život,“ řekl Chuck Adams.

Mlčela.

Po chvíli dodal: „Zdá se, že Američany nenávidíte.“

„Ano, nenávidím je,“ odvětila, „protože mi způsobili jen příkoří.“

Pak jeli mlčky. Chuck Adams se neustále otáčel v sedle a sledoval krajinu za nimi, jako by každou minutu očekával pronásledovatele. Pravou ruku nikdy příliš nevzdálil od dřevěné pažby armádního koltu, který měl pověšený nízko na pravém boku.

Půda nyní byla kamenitá a podkovy při každém kroku cinkaly. Kolem se tyčily rozeklané skalní stěny. Pouštní lijáky zde vyhloubily tisíce koryt a roklí. Jedna skalní věž střídala druhou, v trhlinách mezi nimi se černaly stíny.

Jeli podél jednoho koryta, pak jej překonali a dostali se do kaňonu s osm yardů vysokými stěnami.

Tam Adams slezl z koně.

Luz Muranová ho napodobila a potom koně přivedli k jezírkům. V Mexiku se jim říkalo tinajas neboli pánve, protože to byly mělké prohlubně ve skále, ve kterých se držela dešťová voda. Vydržela v nich dlouho, pokud je nezasypal písek.

Byl tam stín a chladno. Luz a Chuck se posadili k jedné tinaje, zatímco koně pili u druhé.

Luz rozhrnula jemnou vrstvu prachu na hladině, nabrala do dlaní a žíznivě se napila. Voda byla neuvěřitelně studená. Pak se převalila na záda a se zavřenýma očima ležela na skalnaté půdě, zatímco Chuck Adams nabíral vodu do čutor, které pak pověsil na hrušky sedel.

Přemohla ji únava, bolel ji každý sval. Věděla, že za několik minut bude znovu muset do sedla, a pokusila se sebrat.

„Musíme dál,“ řekl Chuck Adams. Přinutila se otevřít oči, pohlédla na něho a opřela se o lokty.

„Jdeme,“ naléhal.

Rozhněvána svou slabostí zatnula zuby, vstala a šla ke svému hnědákovi.

Ve chvíli, kdy dala levou nohu do třmene a chytila hrušku sedla, aby se vyšvihla na koně, však třeskl výstřel.

Ozvěna se odrážela od skal. Kulka ji jen těsně minula a narazila do skály.

Její kůň se chtěl vzepjat, ale váha Luz, která už měla nohu ve třmeni, tomu zabránila. S vypětím všech sil se vyšvihla do sedla a sáhla po uzdě, aby řehtající, odfrkávající a vyděšené zvíře zkrotila.

Po prvním výstřelu následovaly tři další. Luz viděla v ústí kaňonu pomalované, pery ozdobené jezdce na strakatých koních – Komanče.

„Jeďte, rychle!“ vykřikl na ni Chuck Adams, zatímco se sám vrhl do sedla.

Bok po boku pak uháněli kaňonem, Luz měla v uších jekot indiánů. Koncem uzdy švihala koně po hřbetě. Kopyta klapala na skalnaté půdě a kamení.

Náhle dorazili na konec rokle a otevřela se před nimi rovina. Pokračovali dál.

Luz se ohlédla přes rameno a viděla, že se Komanči blíží. Napočítala šest bojovníků, kteří se rozjeli do rojnice a štvali je jako vlčí smečka. Své neosedlané koně řídili jen koleny. Za jízdy pálili z winchestrovek. Luz slyšela hvízdot kulek. Chuck Adams vytáhl svůj armádní kolt, otočil se v sedle, jak jen to šlo, a vypálil. Jeden z jezdců pustil winchestrovku, rozhodil rukama a zřítil se z cválajícího koně.

Jen o několik vteřin později se Chuckův strakáč zhroutil, protože ho zasáhla kulka.

Chuck byl katapultován ze sedla, několikrát se převalil a pak se nejistě zvedl na kolena. Komanči už byli jen padesát yardů daleko, když Luz zastavila svého hnědáka a přicválala zpátky k Chuckovi, který střílel na indiány z koltu.

Když za sebou uslyšel dusot, otočil se a uviděl Luz.

„Vytáhněte nohu z levého třmene, rychle!“ vykřikl na ni. Udělala to. Strčil do volného třmene levou nohu, chytil se hrušky sedla a Luz otočila koně.

Váha však byla příliš velká. Podbřišník praskl a Luz a Chuck se i se sedlem skáceli na zem. Hnědák se vyděsil a cválal pryč.

Chuck vzal Luz za ruku, zvedl ji a odvedl ji za mrtvého koně. Podal jí svůj kolt.

„V bubínku jsou ještě tři náboje. Poslední kulku si nechte pro sebe!“

Než mohla něco namítnout, držela v ruce těžký armádní kolt.

Chuck Adams vytáhl svou winchestrovku ze sedlového pouzdra, nabil ji a za mrtvým koněm si klekl na jedno koleno. Když si pušku opřel o rameno, byli Komanči již dvacet kroků od nich.

Zmáčkl spoušť. Z hlavně vyšlehl plamen a první indián se zřítil z koně. Chuck nabil, bleskově namířil a znovu vypálil bez ohledu na to, že těsně před něho se do mršiny koně zaryla kulka. Další Komanč pustil svou karabinu, chytil se za hruď a klesl na hřbet svého strakatého koně. Po chvíli se z něj svezl a zůstal ležet na zemi.

Adams chtěl znovu nabít, ale další náboj se vzpříčil v komoře a než ho vytáhl, byl třetí indián u nich. Vypálil na Chucka ze své spencerovky. Ústí hlavně bylo tak blízko, že mu plamen málem ožehl tvář. V tom okamžiku se však Komančův kůň Vzepjal a kulka tak minula.

Chuck vzal winchestrovku oběma rukama za hlaveň, rozmáchl se jí a praštil indiána pažbou.

Pomalovaný, ječící Komanč přijel až k němu a nad hlavou zatočil pery ozdobenou kavaleristickou šavlí, kterou chtěl svému nepříteli rozseknout hlavu.

Chuck pustil winchestrovku, chytil indiána levou rukou za zápěstí, pravou za nábojový pás a vší silou se vrhl proti poníkovi, který se s řehtáním svalil na bok. Oba muži se váleli v prachu.

Luz Muranová viděla, jak šestý Komanč zastavil svého koně. Měl na hlavě a na zádech vlčí kožešinu s vyceněnými zuby. Jeho tvář byla pomalována bílou barvou, takže tmavé oči vypadaly jako důlky lebky.

V rukou držel krátký válečný luk, k jehož tětivě přiložil šíp. Napjal tětivu, narovnal se a namířil na Chucka, který se právě dostal nad svého soka.

Tu Luz oběma rukama zvedla armádní kolt, zmáčkla spoušť a zasáhla indiána do hrudi. Trhl sebou a nemířený šíp vyletěl. Pak se rudoch zřítil z koně.

Luz vyděšeně hleděla na kolt ve svých rukou. Ještě nikdy nikoho nezabila. Svěsila ruce a pustila těžkou zbraň na zem. Byla jako by ochromená zděšením.

Viděla, jak Chuck Adams Komanči, se kterým bojoval, vykroutil z ruky šavli a pak jej naplocho udeřil. Potom vrávoravě vstal, vzal šavli do obou rukou a proklál bojovníkovi hruď tak, že se čepel šavle zarazila do země.

Indián se zkroutil a chytil šavli. Po chvíli však ochabl a zůstal bezmocně ležet.

Luz klečela za mršinou Adamsova koně. Ramena měla svěšená, ruce na zemi, jako by k ní ani nepatřily. Po zběsilém boji, v němž nebylo místo pro myšlení, v němž měla jen dvě možnosti, přežít či zahynout, ticho, které se tam rozhostilo, působilo až přízračné.

Pohlédla na Chucka, který k ní pomalu přišel. Klekl si a opřel se o mršinu. Jen pomalu uklidnil svůj dech. Hlavu měl skloněnou, bradou se opíral o hruď. Rukou si utřel prach, pot a krev ze tváře.

„Musíme dál,“ zamumlal po chvíli.

Hleděla na něho, jako by se probrala ze snu. Potom se pozvedla a rozhlédla se. Nikde neviděla jediného živého koně. Zvířata Komančů ajejí hnědák zmizeli. Aokolo byla jen poušť a hory. Zlomena beznadějí zase klesla.

„Kdybychom měli koně, tak možná máme šanci. Ale takto…,“ řekla a rezignovaně zavrtěla hlavou.

Chuck zvedl hlavu.

„Co chcete dělat?“ zeptal se. „Zůstat tady a nechat se odpravit Komanči, kteří se tu brzy objeví? V žádném případě. Každý člověk má jenom jeden život. A dokud dýchám, dokud udržím revolver v ruce, dokudjsem schopný jediného kroku, budu bojovat. Jenom mrtví už nemají naději.“

Jeho slova k ní pronikla přes vyčerpání, hrůzu a strach a probudila v ní novou naději. Pochopila, že tento muž bude skutečně bojovat do posledního dechu. Dokázal jí to. Ještě nikdy nepotkala někoho, jako byl on, to si nyní uvědomila.

„Vezměte si své sedlové brašny a čutory,“ řekl a vstal. „Nebude to dlouho trvat a bude se to tu jen hemžit Komanči. Naší jedinou spásou jsou hory. Musíme najít úkryt, ve kterém budeme v bezpečí. Vpřed!“

Vzal kolt a strčil ho do pouzdra. Pak ze sedla svého mrtvého koně odvázal sedlové brašny a čutoru. Chňapl po nábojových opascích dvou zastřelených Komančů, zvedl svou winchestrovku a vydal se západním směrem, aniž by se dál staral o Luz Muranovou. Věřil, že se již vzpamatovala.

Šla za ním tak rychle, jak to jen šlo. Nesla své sedlové brašny a láhev s vodou.

Toho, že se vracejí po svých vlastních stopách, si v tom zmatku všimla teprve, když téměř dostihla Chucka.

„Proč nejdeme do Fort Davis?“ zvolala na něj.

Aniž by se otáčel, odvětil: „Protože Komančové s tím počítají. Dohnali by nás, ještě než bychom urazili dvě nebo tři míle.“

Cesta zpátky byla pro Luz peklem. Pomalu pronikali do hloubi hor. Slunce stoupalo a rozpalovalo skály jako pec. Půda byla kamenitá, téměř každý krok znamenal velkou námahu. Luz potácivě a mechanicky kráčela za Chuckem. Ve vysokých jezdeckých holínkách se jí šlo špatně.

Pustá úbočí hor kolem nepůsobila povzbudivě. Vše bylo rozpálené sluncem, země a nebe jako by splývaly. Luz však kráčela dál, hnána strachem z Komančů.

Sedlové brašny ji na levém rameni tížily, řemínek čutory, kterou měla pověšenou na pravém rameni, jí rozedřel zápěstí.

Už ani nevěděla, jak dlouho vrávorá, když se Chuck náhle zastavil. Vrazila do něho.

Hleděl do úzkého, křivolakého kaňonu, který se vinul před nimi.

V dáli nezřetelně viděla sloupec zvířeného prachu.

„Jezdci,“ stroze řekl Adams. Vzal ji za ruku a přivedl ji k úpatí skály, kterou se směrem nahoru táhl jakýsi kamenný žlab.

„Podejte mi své sedlové brašny a čutoru!“ přikázal, vzal její věci a začal žlabem lézt nahoru.

Luz ho následovala, přestože každý pohyb pro ni znamenal velké vypětí a téměř nebyla schopná přemýšlet.

Už byla na dně svých sil, když se chtěla přehoupnout přes horní okraj skalní stěny. Chuck se k ní sklonil, vzal ji oběma rukama a vytáhl ji nahoru.

Zadýchána zůstala ležet na skalním výběžku. Adams vedle ní nabil winchestrovku. Náboj s kovovým cvaknutím zajel do komory. Potom vyhlédl zpoza okraje skály.

Po několika minutách se z rokle ozval klapot kopyt.

„Indiáni,“ zamumlal Chuck a zahákl si ukazováček za lučík spouště. „Teď ani muk – nebo se západu slunce nedožijeme.“

Luz opatrně zvedla hlavu a pohlédla dolů.

Zpoza ohbí kaňonu se vynořila dlouhá řada pery zdobených jezdců – téměř bez výjimky byli ozbrojeni winchestrovkami. Projeli přímo pod nimi.

+ + + + +

Železný kabát ve své čepici s rohy a španělském pancíři jel v čele. Za ním pětadvacet bojovníků.

Luz se neodvažovala dýchat, když Komančové jeli kolem. Teprve, když poslední z nich zmizel, se uvolnila a při tomto pohybu strčila do jednoho kaménku, který s tichým rachotem sletěl dolů.

Onen zvuk téměř zanikl v dusotu indiánských koní. Poslední komančský bojovník ho však slyšel. Tlakem stehen zastavil svého pinta a otočil se. V rukou držel winchestrovku. Rozhlížel se po skalách.

Chuck Luz okamžitě přitiskl k zemi. Leželi tak těsně vedle sebe, že se navzájem dotýkali. Pohlédl jí do očí. Byl napjatý a naslouchal. Karabinu svíral tak, že mu zbělaly klouby prstů.Luz instinktivně poznala, že se duševně připravuje k boji.

Nehybně tam ležela a cítila, jak jí buší srdce. Jejich životy visely na vlásku. Kdyby je Komančové objevili, byli by ztraceni. Proti takové přesile by neměli šanci.

Pak – o jednu minutu později – Luz uviděla, že Chuck opatrně zvedl hlavu. Krátce nato se rysy v jeho tváři uvolnily. Olízl si rozpukané rty a pokusil se usmát. Tehdy pochopila, že indiáni jsou pryč.

Náhle se stalo něco zvláštního. Z jejího hrdla se vydral – zpočátku neznatelně, pak stále silněji, až se již nedal zastavit – přerývaný vzlykot.

Dala si obě dlaně před tvář a rozplakala se. Celá se chvěla, jako by jí něco lomcovala. Už se nedokázala ovládnout.

Po chvíli ucítila, že ji Chuck hladí po vlasech. Po tom neuvěřitelném vypětí měl tento dotek nečekaný účinek.

Zvedla slzami zalitou tvář a jejich pohledy se setkaly. V následujícím okamžiku ho objala kolem krku a políbili se.

Chuck se nehýbal. Po chvíli se ho pustila a otočila hlavu stranou.

Chuck si ji prohlížel. V jeho očích byl němý úžas, jako by se stalo něco, co nedokázal pochopit. Nebo se bojí, pomyslela si, že mě ranil, protože neopětoval mé polibky?

„Do setmění odtud nemůžeme,“ chraplavě řekl. „V bezpečí budeme, až se setmí. Potmě nebojují. To souvisí s jejich vírou. Věří, že muž, který zahyne potmě, nenajde cestu do věčných lovišť a bude muset bloudit.“

„Kam půjdeme?“ zeptala se.

Mávl rukou, jako by někam ukázal.

„Přežijeme to?“

„Ano. Nebo zemřeme spolu. Máš strach ze smrti?“

Přikývla.

„To se nestane,“ uklidňoval ji. Po chvíli dodal: „Řekni mi, na co myslíš!“

„Ještě před čtyřiadvaceti hodinami,“ odvětila, „jsem ani nevěděla, že existuješ. Teď jsem tě políbila a smířila se s myšlenkou, že zemřeme společně.“

„Vím o tobě stejně tak málo jako ty o mně. Znám tvé jméno, Luz. Ale to je vlastně všechno, co o tobě vím. Nezdá se mi, že bys patřila k ženám, které Čas od času táhnou s comancheros. Vyprávěj mi osobě.“

Luz vzhlédla k obloze. Hřálo ji slunce a horký pouštní vítr.

„Můj příběh je příběhem mé rodiny a zároveň mnoha rodin v Mexiku, které byly bohaté a mocné, než Americanos od Mexika odtrhli Texas, Nové Mexiko a Arizonu. Rodiny, které tam vlastnily velké majetky – bavlníkové plantáže, dobytkářské ranče, zlaté, měděné a stříbrné doly – přišly o všechno.“

„Nenávidíš kvůli tomu Američany?“ zeptal se.

„Ano.“

„Ale to už je dlouho.“

„Nezapomněla jsem,“ odvětila tvrdým hlasem. „Tenkrát moje rodina přišla o devět desetin majetku. Můj otec to nepřežil. Pak se jeho obchodů ujali moji tři bratři. Ale ti se spíš věnovali radovánkám než tvrdé práci, a tak ranč brzy přivedli na pokraj bankrotu.

Jeden Americano jménem Alistair MacMahon, který se zmocnil většiny našeho majetku, se účastnil obchodů naší rodiny. Jenže byl lepší obchodník než moji bratři, jejichž dluhy u něj rostly a rostly. Pak začal tvrdit, že mu dluží půl milionu amerických dolarů. Měl dokumenty, nevím, jestli pravé nebo zfalšované, které jeho nárok dokazovaly. Svými požadavky by mou rodinu zruinoval. O to mu však nešlo.

Navrhl výměnný obchod. Chtěl mým bratrům odpustit dluhy, pokud se stanu jeho ženou. Je to podsaditý, obtloustlý muž s brutálními rysy ve tváři a studenýma očima. Někdo takový nedokáže vzbudit lásku ženy. Jenže mě chtěl. A moji bratři byli ochotní na tento nedůstojný, špinavý obchod přistoupit. Chtěli mě přinutit, abych si MacMahona vzala. I proti mé vůli.

Jenže pak do mého života vstoupil někdo jiný: pistolník, jak říkáte vy Americanos. Psanec, bandita, comanchero – Dario Navarro. I jeho rodina dřív bývala bohatá. I on přišel o všechno, když Americanos obsadili velkou část Mexika. Je posedlý nenávistí proti Americanos a dodává Komančům na Rio Grande zbraně. Považuje to za jakýsi druh pomsty, myslí si, že na to má právo. I on mě chtěl, tak jako MacMahon. Darovala jsem mu svou lásku a on mě vzal k sobě. V Mexiku se vlastně tvrdí, že mě unesl. Ale to není pravda. Odešla jsem s ním dobrovolně. Šla bych za ním kamkoli, protože jsem ho milovala víc než kohokoli jiného.“

Odmlčela se a zavřela oči.

Po chvíli dodala chladným hlasem: „Jenže mou lásku zradil. Od začátku bylo všechno, co mi říkal, jedna velká lež. Chtěl s MacMahonem udělat obchod. Chtěl mě za sto tisíc dolarů vydat muži, kterého nenávidím.“

„Nepočítal ale s tím, že máš dobrého přítele mezi jeho vlastními lidmi.“

„Ano, Manolo,“ řekla Luz Muranová. „Kdysi pracoval pro naši rodinu. Když jsem uprchla k Dariu Navarrovi, z vlastní vůle jel se mnou. Už nechtěl déle sloužit mým bratrům. Krom toho mě chtěl chránit, protože už nemám otce. Byl k mé rodině velmi loajální, když ještě žil otec. Ale to jsem poznala teprve včera v noci.“

„Musel být velmi odvážný,“ řekl Chuck. „Po tom, co mě osvobodil a pomohl nám k útěku, byly jeho šance velmi malé. To musel vědět.“

„Byl úpadkem naší rodiny zasažen stejně jako můj otec. Možná i proto tak jednal. Ty myslíš, že je mrtvý? Myslíš, že ho opravdu zabili?“

„Comancheros neznají slitování, ani ho neočekávají od jiných. Pro ně platí pouze jediný zákon: zabít nebo být zabit.“

„Říkáš to, jako kdyby to pro tebe bylo něco normálního,“ řekla. Jeho tón ji vyděsil.

„Vím, o čem mluvím,“ odpověděl se zvláštním důrazem. Vstal.

Luz přikývla.

„Ano, to asi víš. Jsi texaský ranger. A muži jako ty jsou bojovníci s kolty, přesně jako bandoleros.“

Pozorovala ho, když se posadil a obul si boty.

„Nejsem texaský ranger,“ odvětil, aniž by vzhlédl. „Hvězda, kterou u mě našli Komanči, když jsem jim padl do rukou, patřila jednomu mrtvému. Narazil jsem na něho – tedy na to, co z něho zůstalo – v poušti. Jak zemřel, nevím. Ani to nehraje roli. Hvězdu jsem našel v cárech jeho šatů. Vzal jsem si ji a chtěl jsem ji dát nějakému šerifovi. Jenže krátce nato mě překvapila tlupa Komančů, když jsem napájel koně u studánky a nabíral tam vodu. Zničehonic se vynořili a omráčili mě pažbou pušky. Jeden z indiánů musel tu hvězdu najít v mé kapse, protože mě nezabili hned, jak by to asi jinak udělali.

Vyrobili ze dvou větví jakési jho, prostrčili mi jím ruce a na krk mi nasadili smyčku. Pak jsem šel deset nebo dvanáct mil do jejich vesnice. Tam jsem měl zemřít u mučednického kůlu, protože Komančové texaské rangery nenávidí. Z toho samého důvodu nás teď tak zarputile pronásledují. U kohokoli jiného by pronásledování brzy vzdali. Ale protože mě považují za rangera, udělají všechno pro to, aby mě dostali.“

Luz se opřela o loket. Hlavou se jí honily myšlenky.

„Když nejsi texaský ranger, tak kdo potom jsi?“ zeptala se.

Chuck si ke kalhotám přivázal chrániče nohou, sáhl po zbraňovém opasku, připnul si jej a řemínky připevnil revolverové pouzdro ke stehnu.

„Jsem docela obyčejný pistolník,“ odvětil. „Jeden z těch, co se nechávají najímat za peníze.“

Vzal z pouzdra armádní kolt, vytáhl z komor vystřílené nábojnice a pak zbraň dobil. Nato ji strčil zpátky do pouzdra.

„Teď víš, co jsem zač,“ dodal hořkým hlasem. „Předpokládám, že o mužích, jako jsem já, už něco víš. I v Mexiku jsou pistolníci, i když se jim tam říká jinak.“

„Pistoleros,“ odvětila.

Neodpověděl.

„Měls nějaký úkol, když tě chytili Komančové?“ zeptala se.

Přikývl.

„Zabít někoho?“

„V případě nutnosti ano. A vypadalo to, že to nutné bude, když jsem ten úkol přijímal.“

„Nechceš mi říct, o co šlo?“

„Ne.“ Chuck váhal, ale pak dodal: „Ještě jsem nikomu nestřelil do zad a nikde ve Státech nevisí můj zatykač.“

Luz pochopila, že se chce ospravedlnit. A byla ochotná mu to věřit. Neměla pro tuto ochotu žádné logické vysvětlení, to si přiznávala. Důvěřovala však svému instinktu. I Dario Navarro a jeho comancheros byli pistolníci. Ale tento Americano byljinýnežoni.

Chuck pohlédl do kaňonu, který byl nyní opuštěný.

Luz rozepnula své sedlové brašny, chvíli v nich hledala a pak našla mužskou košili, kterou obvykle nosila. Vytáhla ji a podala Chuckovi.

„Obleč si to, než se ti spálí záda,“ poprosila ho.

Mlčky se oblékl a strčil šosy do džin. Pak na sebe pohlédli.

„Ten muž – MacMahon – který tě chce za ženu,“ zamumlal potom,, je velmi bohatý, že?“

„Už jenom zlomek majetku Muranů, kterého se zmocnil, by z něj učinil boháče,“ odpověděla., Ale myslím, žeje mnohem bohatší.“

, A to bohatství by mohlo být tvé, kdybys souhlasila s jeho přáním.“

„Možná že svou lásku daruji, ale neprodávám,“ rozzuřeně a trpce odsekla.

„Je správné, když muž o ženu, kterou miluje, bojuje všemi prostředky,“ řekl Chuck. „Jeden bojuje silou lásky, další koltem, jiný penězi.“

„Copak jsem jenom hezký, neživý předmět, který se dá koupit?“

„Hezká jsi,“ přisvědčil. „Ženy jako ty dokážou muže dohnat k nečekaným věcem. Muž, přestože je bohatý, je sám, pokud po svém boku nemá ženu, kterou miluj e. Neříkám, že to, co dělá MacMahon, schvaluju. Ale chápu ho.“

„Jsem si jistá, že ty by sis ženu, kterou miluješ, nepokusil koupit. Na to jsi příliš hrdý.“

Pohlédl za ni.

„Nemohl bych ženě nabídnout nic než kousek země, na kterém ještě ani nestojí srub a na kterém se nepase jediná kráva. Až splním svůj úkol, dostanu deset tisíc dolarů. Ale žena, kterou miluju, pak pro mě bude nedosažitelná. Pokud svůj úkol nesplním, zůstanu chudý a pak teprve pro mě bude nedosažitelná.“

Luz v jeho tváři pátrala po skrytém významu těch slov. Rychle se však otočil a zvedl winchestrovku, takže na nic nepřišla.

„Pokus se vyspat!“ řekl přes rameno. , A pořádně se napij! Pak si lehni a zakryj si tvář kloboukem. Slunce bude na obloze ještě dlouho a musíme šetřit silami. Čeká nás dlouhá cesta.“

„Ty nechceš spát?“ udiveně se zeptala.

Jen zavrtěl hlavou. Posadil se na kraj skalního výstupku, winchestrovku položil vedle sebe a pohlédl do kaňonu, v němž nebyla živá duše.

Liz vypila polovinu čutory, lehla si na zem a zakryla si tvář kloboukem.

Byla ztuhlá, bolely ji svaly. Nedokázala usnout. Hlavou se jí honily myšlenky.

Pokoušela se uhádnout smysl Chuckových slov, ale nešlo to. Světlovlasého pistolníka obestíralo tajemství, které nedokázala odhalit. Její ženský instinkt jí však něco přece jen prozradil. Viděla mu to na očích. Ženou, kterou miloval, byla ona sama.

Byla noc, ale mraky, které zahalovaly měsíc, nepůsobily přátelsky. Vypadaly jako stíny z říše strachu. Luz slyšela skučení větru.

Od chvíle, kdy se setmělo a oni opustili svůj úkryt, bez zastávky kráčeli. Nyní se už blížilo ráno.

Měli namířeno na sever a stále se drželi v kaňonech a na úbočích hor, kde se mohli v případě potřeby rychle skrýt.

Chuck kráčel jako první, přes levé rameno měl pověšené sedlové brašny a láhve Luz, v pravé ruce držel winchestrovku. Pokud cítil únavu, tak to nedal znát. Jeho krok byl dlouhý a pravidelný. Jako by vůbec nebyl vysílený.

Luz si vzpomněla na to, že řekl, že se nevzdá, dokud bude žít.

Sama by se už dávno zhroutila a zůstala ležet, kdyby nějakým tajuplným způsobem nesdílela jeho odvahu a výdrž.

Snažila se s ním držet krok. Chlad noci jí při tom pomáhal. Přesto vrávorala a klopýtala stále častěji. Tušila, že to už dlouho nevydrží.

Nechtěla ho však poprosit o zastávku.

Jednou se ho zeptala, kam jdou. Neodpověděl jí.

Strázně pochodu ovšem měly i svou dobrou stránku. Neměla čas přemýšlet o tom, co se stalo v posledních dnech. Musela veškerou svou pozornost upřít na cestu, která ji čekala a kterou potmě spíš tušila, než viděla.

Chuck Adams se náhle zastavil a ve stejném okamžiku uslyšela kovové cvaknutí karabiny. Levou rukou jí dal znamení, že má být tiše.

Skloněn naslouchal. Vteřiny plynuly. A pak uslyšela blížící se skřípění a rachot okovaných kol a rytmické frkání koní nebo mezků.

Potom se před nimi objevilo červené světlo. Byla to lucerna pověšená nad kozlíkem povozu taženého čtyřmi mezky. Na žebrech vozu se nadouvala plachta.

Vůz mířil přímo k nim. Dopadlo na ně světlo lucerny a muž na kozlíku zatáhl za brzdu.

„Kde jste nechali koně?“ zeptal se a vyplivl kousek žvýkacího tabáku. Winchestrovky, která na něho mířila, si vůbec nevšímal.

Z jeho větrem ošlehané tváře se věk nedal odhadnout. Luz si říkala, že mu může být tak padesát, šedesát, nebo možná i víc. Na bradě a lících měl šedý vous, který na některých místech zůstal tmavý. V očích měl zastřený výraz, rty pohyboval tak, že to vypadalo, jako by střídal úsměv s chladným šklebem.

Měl na sobě plátěnou košili bez límce a manžet, tmavou vestu a obnošené kalhoty. Na hlavě se mu skvěl pokrčený cylindr. Kolem boků měl revolverový opasek se dvěma pouzdry, z nichž trčely kolty s kostěnými pažbami. Na kozlíku byla vidět brokovnice s uřezanými hlavněmi.

„Přišli jsme o koně,“ řekl Chuck.

Muž na kozlíku zamyšleně přikývl. V očích se mu jiskřilo.

„To není nejlepší chvíle na noční vycházku,“ řekl. „Ve Fort Davis se mluví o tom, že se tu potuluje Železný kabát a jeho banda. Uprchlí z rezervace a plení a vraždí v západním Texasu. Na vašem místě, pane, bych odtud zmizel, už jen kvůli dámě.“

Pohlédl na Luz a bylo mu vidět na očích, na co myslí.

„Zdá se, že se Komančů nebojíte,“ odvětil Chuck.

„Joe Lamont se rudokožců bát nemusí,“ řekl muž. Otočil se k Luz a s takřka přátelskou uctivostí dodal: „Jmenuji se Joe Lamont. Služebník, madam.“ Sáhl si na okraj cylindru a dodal: „Obchoduji s indiány. To je mé živobytí. Znají mě a nechají mě jet, kam chci.“

„A kam chcete teď?“ zeptal se Chuck, aniž by sklonil karabinu.

„Do Buffalo Gap.“ To pro ně byla španělská vesnice.

„O tom městě jsem nikdy neslyšel.“

„To vám rád věřím, pane.“ Lamont si promnul zarostlé tváře. „Buffalo Gap je město duchů. Je to jen tucet zchátralých ruin. Dřív tam přebývali lovci bizonů. Ale když začali řádit Komanči, opustili jej. Dnes tam žijí jen kojoti, chřestýši a já. Čas od času tam zajíždějí Komanči a něco ode mě koupí.“

„Ano, pušky a náboje a za uloupené koně a dobytek,“ řekl Chuck Adams a kývl na znamení toho, že rozuměl i tomu, co muž ještě ani nenaznačil.

Luz, která nedokázala odtrhnout pohled z Lamonta, zjistila, že přivřel oči. Náhle měla pocit, že tento muž by mohl být nebezpečný. Krátce nato se však Lamont mnohoznačně zašklebil, pokrčil rameny a řekl: „Je možné, že čas od času jim přivezu pár pušek. Kam máte namířeno, pane?“

„Leží Buffalo Gap poblíž brodu přes Wildhorse Creek?“

„Ne zrovna poblíž. Ale ne dál než deset, dvanáct mil, vzdušnou čarou.“

„Pak chceme do Buffalo Gap. Můžete nás vzít s sebou?“

„Proč ne?“ řekl Lamont a zasmál se. „Na ceně se můžeme dohodnout po cestě, pane…?“

„Adams.“

„Adams? Ach, ano.“ Lamont znovu vyplivl kousek tabáku. „Nastupte si s madam do vozu, pane Adamsi. Udělejte si tam pohodlí, madam! Před polednem v Buffalo Gap určitě nebudeme.“

Luz šla za Adamsem k vozu. Chytil ji kolem boků, zvedl ji a strčil ji pod plachtu. Sedlové brašny, láhve a winchestrovku pak hodil dovnitř za ní a nakonec tam vylezl sám.

V matném svitu lucerny, který tam pronikal skrze plachtu, Luz viděla soudky a bedny. Leželo tam i několik přikrývek a jedna srolovaná bizoní kůže.

Vyčerpána si na ně lehla. Chuck ji překročil a šel dopředu za Lamontem.

„Jeďte!“

Lamont mlaskl, popustil opratě a vůz se rozjel.

„Pronásledují vás?“ zeptal se obchodník. „Je vám někdo v patách?“

„Změnilo by to něco na vaší ochotě nám pomoct?“

„Na mé ochotě ne, ale na vaší ceně ano, pane Adamsi. Ale tak vysoká zase nebude. To vás můžu uklidnit.“

Chvíli panovalo ticho, až na skřípěni kol a frkání mezků.

Potom se ozval Adamsův hlas: „Odkud jste?“

Lamont odpověděl: „Už jsem vám přece řekl, že jsem z Fort Davis. Prodal jsem tam nějaké zboží, vypil půl láhve whisky a poslouchal, co si vykládají lidé. Hodně se mluvilo o indiánských povstalcích, ale i o mexických comancheros, kteří v noci jezdí za Rio Grande a dodávají Železnému kabátu a dalším rudochům winchestrovky a střelivo. Říká se, že comancheros mají v Texasu i jiné, dalekosáhlejší plány.“

„To je v pořádku, Lamonte. Zaplatím vám,“ skočil mu Chuck do řeči. Vrátil se dozadu a posadil se vedle Luz na bednu. Loktem se opřel o koleno a čelem o dlaň.

Luz Muranová se ho chtěla na něco zeptat, než však otevřela ústa, přemohla ji únava. Už ani necítila, jak jí hlava klesla na smotanou bizoní kůži. Usnula a všechny starosti byly zapomenuty.

+ + + + +

Probrala se náhle a vyděsila se. Na rtech měla něčí dlaň. Pokusila se ji odstrčit a otevřela oči.

Už svítilo slunce. Před očima měla Chuckovu tvář.

„Tiše!“ sykl. Okamžitě mu přestala klást odpor. Pustil ji, vzal pár dek a hodil je přes ni. Potom zvedl bizoní kůži, natáhl ji přes sebe a lehl si vedle Luz.

„Co se stalo?“ zašeptala.

„Blíží se k nám jezdci,“ řekl, „a jedním z nich je Dario Navarro.“

Luz se zmocnil strach. Chtěla přikrývky odhrnout, ale Adams ji držel pevně.

„Zůstaňte klidně ležet!“ zamumlal. „Jsou tři. Možná dojde k boji. Rád bych se ale přestřelce vyhnul, protože Lamont veze whisky a střelný prach. Jedna zbloudilá kulka a vyletíme do vzduchu.“

Luz se přitiskla k němu a naslouchala. Několik minut neslyšela nic kromě svého dechu abušení srdce. Potom zachytilajiný zvuk. Dusot okovaných kopyt. Vůz zpomalil a pak se zastavil.

„Kdo jste, Americano?“ ozval se mužský hlas. Patřil Dariu Navarrovi.

„Jmenuju se Lamont, Joe Lamont,“ zněla klidná odpověď. „Jsem obchodník. Ale nemyslím, že v mém voze najdete něco, co by vás mohlo zajímat.“

„Nejsem bandita,“ odvětil Navarro. „Hledám muže a ženu. Možná jste je po cestě potkal.“

„Od chvíle, kdy jsem opustil Fort Davis, jsem neviděl nic jiného než zadky svých mezků. Změna by mi přišla vhod.“

„Pak jistě nebudete mít nic proti, když se do vašeho vozu podíváme? To by nám oběma ušetřilo starosti.“

„Jen do toho,“ přisvědčil Lamont. Luz slyšela, jak si odplivl. Ohlédla se. Škvírou mezi dekami, jimiž byla přikrytá, hleděla na Lamontova záda a jeho pravou ruku, kterou jezdci očividně neviděli. Blížila se ke koltu.

„Gabrieli!“ zvolal Navarro.

Ozval se dusot kopyt, načež kdosi chytil plachtu a zvedl ji.

Cítila, jakjí Adams sevřel ruku. Těsně před sebou viděla ocelově se lesknoucí pažbu revolveru.

Chvíli panovalo ticho, načež se ozval Apodacův hlas: „Soudky, bedny, přikrývky a bizoní kůže, done Dario.“

Plachta se opět svěsila. Luz slyšela, jak si Chuck oddechl. Jeho sevření se uvolnilo.

„Navrhuju vám obchod, Lamonte,“ řekl Navarro. „Pokud potkáte ty dva, střelte muži do zad a ženu mi vydejte. Zaplatím vám za ni pět tisíc dolarů.“

„To je pěkné,“ řekl Lamont. „Pět tisíc dolarů je spousta peněz. Ty by se mi mohly hodit.“

„Kam jedete?“

„Do Buffalo Gap.“

„Bueno,“ řekl Navarro. „Přijedu tam. Když pak budete mít tu ženu, uzavřeme obchod. Nezapomeňte na mou nabídku!“

„To určitě ne,“ ujistil ho Lamont. „Určitě na to nezapomenu, můžete se na mě plně spolehnout.“

Ozval se dusot mnoha koní, který pak rychle odezněl. Murphyho vůz se znovu rozjel.

„Jsou pryč, Adamsi,“ řekl Lamont přes rameno. „Můžete vylézt.“

Chuck ze sebe shodil bizoní kůži, strčil kolt do pouzdra a zvedl z Luz deky. Vstala a prohrábla si vlasy.

„Musíte pro ty comancheros mít velkou cenu, madam,“ řekl Lamont, který žvýkal tabák. „Pět tisíc dolarů za ženu, to je hodně.“

„Pět tisíc dolarů je jen zlomek ze sta tisíc dolarů,“ odvětila Luz. „Navarro vám nabídl jen almužnu.“

„Sto tisíc?“ Lamont se otočil, nevěřícně na ni pohlédl a pak dlouze, tiše zahvízdl. „Ale nejsem neskromný,“ dodal, „stačilo by mi i pět.“

„Pohráváte si s myšlenkou mě vydat Navarrovi?“ zeptala se Luz. Strachy téměř nedýchala.

Lamont mávl rukou.

„Comancheros bych nevydal ani mezka,“ opáčil. „Ale pět tisíc dolarů je hezká suma, se kterou se dá podniknout spousta věcí.“

Luz Muranová si nebyla jistá, jak ta slova myslel. Vrhla tázavý pohled na Chucka Adamse, ale pistolník hleděl jinam.

Těkala pohledem mezi nimi. Zmocňoval se jí strach, který ji málem ochromil.

+ + + + +

Buffalo Gap bylo městečko skutečně sestávající z deseti nebo dvanácti ruin, jak tvrdil Lamont. Některé byly dřevěné, jiné z nepálených cihel.

Všechna okna byla vybitá. Dveře, pokud tam vůbec byly, nakřivo visely v pantech. Mezi ruinami ležely vytržené, seschlé keříky, jimiž povíval horký pouštní vítr. Bylo tam vedro.

Lamont zastavil před patrovou budovou, nad jejímiž létacími dveřmi visel štít s nápisem: „Saloon Buffalo Chips.“

Luz Muranová s Chuckovou pomocí slezla z vozu a porozhlédla se po městě duchů. Nikde sebemenší známka života. Zchátralé domy byly stejně liduprázdné jako pustina okolo.

„V tomto saloonu mám svůj hlavní stan,“ řekl Lamont. Sundal si cylindr, vytřel jej zevnitř kapesníkem a znovu si jej nasadil. „Bude lepší, když zůstanete vevnitř a nebudete se ukazovat venku. Jeden nikdy neví, zda se v okolí nepotulují Komanči, a nerad bych přišel o skalp.“

Chuck vzal z vozu svou winchestrovku, brašny a láhve a šel před Luz do saloonu. Létací dveře zavrzaly, když do nich strčil.

Vevnitř byl saloon stejně zpustlý a špinavý jako venku. Měl nízký strop, z něhož visely dvě začazené petrolejové lampy. Pult ještě stál, stejně tak i regály. Láhve však v nich už nebyly. U stěn a na schodech, jež vedly do patra, se vytvořily písečné návěje.

„Není tu zrovna útulno, co?“ řekl Lamont, který dovnitř vešel za Luz a Adamsem. „Ale nechci tu strávit zbytek života. Jenom čekám na den, kdy budu mít dost peněz na to, abych si v nějakém přístavním městečku na texaském pobřeží mohl otevřít hospodu. Pak to tu klidně může spadnout.“

„A jak dlouho to bude trvat, než budete mít dost peněz?“ zeptala se Luz.

„Dlouho ne, madam. To mi můžete věřit,“ odpověděl Lamont a chladně se zasmál. Ukázal na schody.

„Nahoře je několik místností, kde se můžete ubytovat,“ dodal. „Nikdy je nepoužívám. Spávám tady dole. Nikdo vás nebude rušit.“

Šel vyložit zboží.

Luz vrhla pochybovačný pohled na Chucka, když se však vydal po schodech nahoru, šla za ním.

Jedna z místností, jejichž dveře Chuck otevřel, měla neporušené okenice, takže byla poměrně čistá. Chuck shodil svá zavazadla na podlahu a opřel winchestrovku o stěnu.

„Myslím, že zůstaneme tady,“ řekl. „Je to jenom na jednu noc. Zítra budeme pokračovat v cestě.“

„K brodu na Wildhorse Creeku?“ zeptala se Luz.

„Ano.“

„Co je na tom brodu tak zvláštního? Proč musíme právě tam?“ Tón jejího hlasu prozrazoval nedůvěru. Adams na ni vrhl krátký, ale pronikavý pohled. Potom se otočil.

„Je tu dokonce i umývadlo,“ řekl a vyhnul se vysvětlení. „Přinesu sem vědro vody, aby ses mohla umýt.“

„Já Lamontovi nevěřím,“ vyhrkla. „Má zákeřný výraz v obličeji. A bojím se, že i jeho myšlenky jsou zákeřné. Jeho řeči o penězích, které mu nabídl Dario, se mi vůbec nelíbí. Z nějakého důvodu si je jistý, že by ty peníze opravdu mohl shrábnout. Aspoň se mi to zdá.“

„Myslíš, že Navarro by mu ty peníze zaplatil, kdyby mu tě Lamont vydal?“

„Ne. Dario se nikdy s nikým nedělí. Zaplatí Lamontovi olovem.“

„Ty myslíš, že Lamont to neví?“

Luz ještě stále cítila pochybnosti. „Ale ano,“ odvětila. „Jen blázen by důvěřoval Danovi. A Lamont není blázen. Přesto počítá s tím, že ty peníze dostane, celých pět tisíc. Přemýšlím, kdo mu je zaplatí.“

„Neboj se!“ odsekl Adams. „Dokud jsi se mnou, nikdo ti neublíží, Lamont ani Navarro. Ani žádný zatracený Komanč.“ Nedokázal ji tím uklidnit, přesto ji jeho slova potěšila.

Vrátili se dolů do saloonu, kde Lamont právě otvíral jednu z beden.

„Nemáte nějaké deky, na kterých bychom mohli spát?“ zeptal se Chuck.

„Tam vzadu nějaké leží.“ Lamont páčidlem ukázal do rohu.

Chuck pohlédl na víko bedny, kterou Lamont otevřel. „Bible,“ stálo tam. Botou jej odsunul stranou a Luz uviděla, že v ní jsou opakovací pušky.

„Bible…“ Chuck zavrtěl hlavou a vrhl chladný pohled na Lamonta.

„Něčím se člověk živit musí. A Komanči bohužel pro Písmo svaté nemají pochopení,“ odvětil Lamont bez hnutí brvou. „Co byste dělal, kdybyste se dostal k penězům, Adamsi? Každý má nějaký sen. Co je váš sen?“

„Ranč,“ váhavě odvětil Chuck.

„Myslíte, že pět tisíc dolarů by stačilo na to, abyste takový sen uskutečnil?“

Chuck pokrčil rameny. „Jen málo snů se uskuteční,“ odvětil.

„Vaše možná, ale já své sny uskutečnit chci,“ řekl Lamont. Chuck z hromady v koutě přinesl čtyři přikrývky.

Luz jejich rozhovoru pozorně naslouchala. Jedno jí bylo jasné: Existovala souvislost mezi deseti tisíci dolarů, o kterých hovořil Adams, když v úkrytu v horách čekali na setmění, a pěti tisíci dolarů, které už Lamont považoval za své.

Chuck jí podal přikrývky a řekl: „Běž nahoru! Přinesu ti vědro s vodou.“

„Můžu si ho tam vzít sama,“ bránila se.

„Studna je za saloonem,“ řekl Lamont. „Tam bude i vědro, madam. Myslím, že pan Adams a já si ještě musíme objasnit jeden problém.“

Luz šla ven. Když se vrátila s vědrem, muži se odmlčeli a byli zticha, dokud za sebou nezavřela dveře svého pokoje.

Neustále uvažovala o jejich rozhovoru, zatímco se svlékala a umývala. Byl to skvělý pocit zbavit se prachu a potu.

Náhle za sebou uslyšela vrznutí pantů. Pootočila se. Na prahu stál Chuck. Výraz v jeho tváři se změnil, když ji spatřil.

Byla nahá. V její tváři, na ňadrech a na podbřišku se třpytily kapky vody. V tlumeném svitu, který dovnitř pronikal okny, se její kůže zlatavě leskla.

Chuck ji nějakou dobu mlčky a nehybně pozoroval, načež přišel k ní a objal ji. Poddala se mu a cítila, jak sejí proti její vůli zmocňuje vzrušení. Bradavky, kterými se o něj opírala, jí ztvrdly, vnitřní strana stehen jí zvlhla, v bocích se jí šířilo důvěrně známé horko. Dokázala však vášeň zkrotit, protože cítila Chuckovy nevyslovené, palčivé pochybnosti.

„Co je?“ zeptala se po chvíli. Nepustil ji, naopak, ještě víc ji přitáhl k sobě. Tvář měl skrytou v jejích vlasech. „Něco tě tíží. Cítím to už dlouho. Nechceš mi to povědět? Neměli bychom k sobě být otevření? Pověz mi pravdu.“

„Není o čem mluvit,“ odvětil, aniž by ji pustil.

Vytrhla se mu, odstoupila od něj a pohlédla mu do tváře. Bylo jí jedno, žeje nahá. Věděla o tom, žeje krásná, ale nyní na to zapomněla.

„Oba víme, že to není pravda,“ řekla. „Proč se mi snažíš něco předstírat? Jak ti můžu důvěřovat, když mi lžeš?“

„Slíbil jsem ti, že se tě nikdo ani nedotkne, dokud budu tady,“ opakoval. „Budu tě chránit svým koltem a, když to bude nutné, i svým tělem.“

Tušila, že v těch slovech se skrývá temný dvojsmysl.

„To jsi už dokázal. Přesto nevím, zda ti můžu věřit.“

Mlčel a ona čekala. Cítila, že bojuje sám se sebou.

„Budeš mi věřit, když ti řeknu, že tě…?“ Odmlčel se.

„Že mě miluješ?“ dokončila načatou větu.

„Já jsem to slovo neřekl,“ chraplavě odvětil. „Kdybychom byli v jiné situaci, už bych to dávno udělal. Ale nemůžu. Nesmím. Jenom bych probouzel nesmyslné naděje. A není nic horšího než žít s nadějí, o které člověk ví, že se nikdy nesplní.“

„Je něco horšího,“ řekla Luz. „Totiž žít bez naděje.“ Cítila, že ta slova jsou rukavicí hozenou osudu. Byli s Chuckem odkázaní jen sami na sebe a obklopovalo je smrtící nebezpečí. Každý krok, který udělali, je mohl přiblížit konci. Bezděky se ptala, kde vzala sílu a odvahu mluvit o naději. Anajednou pochopila, že Chuck, jehož zarputilá, nezlomná vůle ji tak dlouho udržovala při životě, ztratil odvahu a že ona nyní musí podpořit jeho.

Tíha rozhodnutí, co bude dál, teď spočívala na ní. Nečekala to a přemýšlela, zda je pro tento úkol dost silná.

+ + + + +

Dodávala mu klid a jistotu, tak jako to ženy umí. Svými slovy, svým tělem, svým poddáním se, svou touhou, svou vášní.

A on u ní hledal potvrzení a zapomnění zároveň.

Sváděl na jejím těle boj s vlastními pochybnostmi, to zřetelně cítila. To, že si ji nevzal jen z lásky, však pro ni nebylo pokořující ani zraňující. Pociťovala štěstí, protože mu mohla pomoct. Zapomněla na své vlastní otázky a svou nedůvěru. Bylo to, jako by se zbavila nějakého těžkého břemene a jako by ještě nikdy předtím nebyla žádnému muži tak blízko jako teď Chucku Adamsovi, Americanovi, světlovlasému pistolníkovi, milovanému nepříteli.

Ano, začala ho milovat. To si přiznala. A přece ji do jeho náruče možná trochu hnalo i zoufalé přání zapomenout na útrapy, nebezpečí a smrt. Ukázal jí totiž život v jeho čiré kráse.

A každé nové spojení jí přinášelo ještě větší naplnění. Svět kolem ní zmizel a ona Chucka pevně držela, protože měla strach, že se ztratí v temné nicotě, do které se propadala pokaždé, když dosáhla vyvrcholení vášně.

Vyčerpaná a šťastná se opírala o jeho bok, hlavu měla na jeho hrudi, ruku kolem jeho boků. Drželi se za ruce, ještě stále naplněni láskou a vášní, ale již příliš unavení na to, aby podlehli volání touhy.

„Zůstanu s tebou, když mě budeš chtít,“ řekla do ticha. „Neopustím tě, když mě nepošleš pryč.“ Myšlenka na Daria Navarra zmizela jako stín zlého snu, na který člověk po východu slunce zapomene.

„Luz,“ Chuck ji vytrhl z myšlenek, Ještě dnes v noci odjedeme z Buffalo Gap.“

„Ty jsi tedy změnil své rozhodnutí?“

„Ano. Nebudeme čekat do rána. „Vyjedeme ještě před půlnocí.“

Pocítila úlevu a uspokojení, protože se znovu dokázal rozhodnout sám.

„Myslíš, že Lamont nás prostě a jednoduše nechá odjet?“ zeptala se. „Nahání mi strach. Hned, když jsem ho uviděla poprvé, jsem si řekla, že by nám mohl být nebezpečný.“

„Máš pravdu,“ řekl Chuck. „Lamont se určitě pokusí nám v odjezdu zabránit. Navíc když potřebujeme dva z jeho koní. Jsem si jistý, že je tu někde má. Bez koní bychom se nedostali daleko.“

„Co chceš dělat?“ zeptala se Luz.

„Musím zjistit, kde má koně. Proto musím opustit saloon. To pravděpodobně vzbudí jeho nedůvěru. Nesmí jít za mnou. Musíš ho nějak udržet v saloonu. Něco si vymysli.“

„A když se mi to nepovede.“

„Pak dojde k souboji na kolty mezi mnou a Lamontem,“ řekl Chuck, „a jeden z nás ho nepřežije.“

+ + + + +

Venku už se rozednívalo, když Luz a Chuck opustili svůj pokoj a sešli do saloonu. Obě petrolejové lampy, které na řetězech visely ze stropu, ještě svítily.

Lamont stál u malých kamen a něco míchal v pánvi. Místností se linula vůně pečeného masa.

„Můžeme se najíst,“ řekl obchodník přes rameno, když slyšel kroky. „Posaďte se k pultu. Je na něm láhev dobré whisky. To není ten dryák, který prodávám indiánům. Na stěně visí kozí měch s manzanillou, mexickým vínem, které dáma jistě ocení.“

Chuck Adams položil svou winchestrovku na pult, kde stála láhev a tři sklenice. Do jedné z měchu nalil červené víno, do dalších dvou whisky.

„Čím vlastně indiáni platí?“ zeptal se. Znělo to lhostejně.

„Přijde na to jak úspěšní jsou při svých loupežných výpravách,“ odpověděl Lamont. „Občas platí dolary, někdy zlatými či stříbrnými šperky. Jednou mi jeden Komanč za láhev pálenky nabídl bibli, měděný kotlík, rozbité brýle a – madam promine – dámské kalhotky. Poslal jsem ho k čertu. Ale většinou platí koňmi, kterých mají víc než dost.“

„Nikde jsem tu žádné koně neviděl,“ řekl Chuck jako by mimochodem.

„To proto, že jsem je přihnal do Fort Davis a tam prodal,“ odpověděl Lamont. „Teď tu mám už jen, jednoho koně, totiž svého.“ Luz a Chuck si vyměnili pohled. Potom Lamont přišel s pánví k pultu.

„Tady je jídlo,“ řekl. „Talíře nemám. Ale vidličky tu j sou.“

Jídlo chutnalo skvěle. Byl to králík na červeném víně, cizrně, cibuli a pepřových luscích. Maso bylo jemné a oddělené od kostí.

Luz a Chuck však toho moc nesnědli. Lamont si toho podle všeho nevšiml. Snědl svou porci, vytřel omáčku kouskem tortilly, napil se whisky a pak si nalil do sklenice víno.

„Radši piju mexické víno než americkou whisky nebo brandy,“ řekl, „i když ani proti kořalce nic nemám. Pro indiány víno nic neznamená. Ti chtějí podřadnou obchodní whisky dochucenou petrolejem, popelem, pepřem a střelným prachem. Myslí si, že čím víc kořalka pálí, tím je lepší. Mají rádi, když je jako oheň.“

Vrátil se k pultu, opřel se o něj a začal si točit sklenicí mezi dlaněmi.

„Komanči jsou pověrčiví,“ řekl a zasmál se. „Železný kabát například nosí starý španělský pancíř. Proto indiáni věří, že ho nemůže poranit kulka. Kdyby se ale jednou dostal na mušku nějakému dobrému střelci, šla by jejich víra rychle k čertu.“

Hodil do sebe půl sklenice a utřel si ústa hřbetem dlaně.

„Ježíši, já už se tak těším, až Komanče nebudu potřebovat,“ hlesl. „Chci zase žít mezi bílými. Jediný indián, kterého chci vidět, je ten na líci pětidolarové zlaté mince.“

Zatímco hovořil, měla Luz pocit, že slyší dusot. Když se však Lamont odmlčel, panovalo ticho, až na praskání a hukot ohně v kamnech. Napjatě naslouchala, potom však svou pozornost opět věnovala Lamontovi, který mezitím dopil svou sklenici.

„Nedokážete si představit, jak monotónní a otupující je život v této zatracené divočině, madam,“ dodal. „Časem začnete mluvit sama se sebou, jen abyste slyšela lidský hlas. Někteří běloši si berou indiánské squaw, když už nedokážou snést samotu. Ale to není nic pro mě. Ženy Komančů jsou špinavé a páchnou jako shnilé bizoní kůže. To bych musel mít zavřené oči a zacpaný nos, abych s některou z nich dokázal žít.“

Pak si dolil sklenici. Když se k nim otočil zády, dal Chuck znamení Luz a vstal.

„Trochu se projdu na čerstvém vzduchu,“ řekl.

Když šel ke dveřím, Lamont mu ustaraně poradil: „Držte se ve stínu domů a nekuřte! V noci je žhavý konec cigarety vidět stovky yardů daleko.“

Luz nebylo zrovna do zpěvu, když viděla, jak Chuck mizí venku. Nyní byla s Lamontem sama a to, že jí Chuck nechal na pultě svou winchestrovku, pro ni znamenalo jen malou útěchu.

„Život tady venku je všechno jen ne příjemný,“ řekl obchodník. „Handlem s indiány člověk moc nezbohatne. Z jaké Části Mexika jste, madam?“ zeptal se.

„Z Chihuahuy,“ odvětila.

„Ach, znám Chihuahuu velmi dobře,“ řekl a rozesmál se. „Je tam ta nejlepší tequila a ty nejkrásnější ženy z celého Mexika.“ Pak na vysvětlenou dodal: „Obchody mě někdy přivedou i na druhý břeh Rio Grande. Možná jsme se tam už někdy potkali.“

„To těžko,“ odvětila.

„Pravda!“ Lamont přikývl. Bylo vidět, že je přiopilý. „Lidí jako já byste si těžko všimla. Ale možná jste už někdy ve svém krásném kočáře projela kolem mého starého vozu, aniž byste na mě pohlédla. A teď nás osud přivedl do tohoto Bohem opuštěného města duchů. Myslím, že to něco znamená, co? Říká se přece, že nic není náhoda.“ Luz si vzpomněla na to, že musí obchodníka za každou cenu udržet v saloonu.

„Nepokusili se vás indiáni oloupit?“ zeptala se, když ji nic jiného nenapadlo a když chtěla změnit téma.

„Ale ano,“ odvětil Lamont a opět přikývl. „Ty, kteří mi chtěli v noci ukrást koně, kterými mi přes den zaplatili za mé zboží, jsem zahnal pár výstřely z brokovnice. Při tom jsem jich asi pár trefil. Nejdůležitější je ale nikoho z nich neoddělat. U Komančů totiž platí zákon krevní msty. Když zabiješ jednoho z nich, máš na krku celou bandu. Ale pár šrámů po brocích jen dotyčného vystaví posměchu ostatních. Pokud jde o koně, tak…“ Náhle se odmlčel a rozšířily se mu panenky. Jeho opilost byla rázem ta tam.

„Můj kůň!“ vyhrkl.

Rozhněvaně mrštil sklenicí proti zdi. Výraz jeho tváře Luz prozradil, že prohlédl její trik. Nyní již věděl, proč Chuck opustil saloon a proč s ním hovořila.

+ + + + +

Než mohla něco říct nebo udělat, byl obchodník u dveří. V následujícím okamžiku byl pryč. Luz běžela za ním a viděla, jak seběhl z verandy a zahákl palce za bezpečnostní poutka svých koltů.

Na druhé straně ulice se v té chvíli v otevřených vratech jedné polorozpadlé stodoly objevil Chuck s osedlaným koněm. Když pohlédl na Lamonta, zastavil se.

„Vy mě chcete podvést o můj podíl na těch deseti tisících?“ zvolal obchodník. „Měl jsem hned vědět, že se vám nedá věřit. Ale Joe Lamont není tak hloupý, jak si myslíte. To ještě zjistíte a budete svého omylu trpce litovat.“

Luz zůstala stát v lítacích dveřích saloonu. Chtěla něco říct, ale z hrdla se jí nevydrala ani hláska. Upřeně hleděla na oba muže, kteří stáli ve večerním šeru asi dvacet kroků od sebe.

Lamont vypjal ramena. Dlaně měl těsně nad pažbami svých koltů. Zřetelně je viděla.

Chuck pustil uzdu koně, který stál ve vratech stodoly za ním. Zvíře se otočilo a s frkáním se vrátilo do stodoly.

Chuck měl pravou ruku volně svěšenou. Zápěstím se dotýkal pažby koltu.

„Dlužíte mi pět tisíc dolarů, Adamsi. Tu samou sumu mi nabídl comanchero za tu ženu. Buďto mi ji zaplatíte, nebo z našeho obchodu nic nebude!“ zařval Lamont.

Chuck zavrtěl hlavou, aniž by svého protivníka spouštěl z očí.

„Nedostanete ani cent,“ odvětil, „protože jsem se rozhodl, že obchod, o kterém mluvíte, s vámi neuzavřu.“

„Blufujete,“ opáčil obchodník. „Ale jestli od té transakce, která by vám vynesla tolik peněz, opravdu chcete odstoupit, provedu ji místo vás.“

„Dejte od té ženy ruce pryč, Lamonte! Nebo chcete zemřít?“ varoval ho Chuck. „Prokázal jste mi laskavost a na to nezapomenu. Ale jestli se jen dotknete Luz, zastřelím vás, ještě než na ty peníze budete moct jen pomyslet.“

„Jak víte, že jste s koltem rychlejší než já?“ chraplavě se zeptal obchodník. „Už jsem svými revolvery zabil nejednoho člověka a…“

V té chvíli Luz koutkem oka zaregistrovala pohyb nalevo od sebe. Ohlédla se a spatřila tmavou postavu ve velkém mexickém sombreru, která se s winchestrovkou v rukou opírala o zeď jedné ruiny.

„Chucku!“ vykřikla. „Pozor, tam!“ Pak ukázala na zákeřného střelce.

Adams a Lamont se otočili a trhli rukama ke koltům. Obchodník tasil o zlomek vteřiny dřív než Chuck. Už se však nedostal k tomu, aby zmáčkl spouště.

Ulicí třeskl výstřel. Luz slyšela, jak se kulka obchodníkovi zaryla do hrudi. Lamont strnul a skácel se k zemi. Už se nezvedl.

Další tři nebo čtyři výstřely padly z Adamsova koltu. Ovíval kohoutek, po každém výstřelu jej natáhl levou malíkovou hranou. Třesk výstřelů se slil v jediný. Z hlavně šlehaly plameny.

Zákeřný střelec vykřikl. Winchestrovka mu vypadla z rukou a pak se zhroutil na zídku, za níž stál. Po chvíli se z ní svezl.

Opět třeskl výstřel, tentokrát jinde. Chucka jen těsně minula kulka. Zaryla se do dřevěné stěny za ním. Vrhl se do stodoly, na zemi se převalil a zůstal ležet za křídlem vrat. Jedna z kulek se odrazila od rezavé závory.

Adams rychle vytáhl vystřílené nábojnice z bubínku a nahradil je novými náboji. Přemýšlel, s kolika protivníky má co do činění. O tom, kdo to je, neměl pochybnosti.

Vyděšená Luz viděla postavu v černém mexickém charru, která se vynořila ze stínu jedné budovy a běžela po ulici – to byl Dario Navarro. Mezi dvěma ruinami se objevil další muž, který se pak opatrně blížil ke stodole, v níž zmizel Chuck. Luz poznala Gabriela Apodacu. I on už držel kolty v rukou.

Luz ustoupila do saloonu.

„Slyšíš mě, Luz?“ ozval se Navarrův hlas. „Je zbytečné, aby ses přede mnou skrývala. Najdu si tě. Až vyřídíme toho Americana, přijdu si pro tebe. Přede mnou se nikde neschováš. Ale nejdřív oddělám toho světlovlasého gringa – tak jako jsem oddělal Manola. Nezapomnělas přece na to, co jsem ti kdysi řekl: Kdo se mi postaví do cesty, musí zemřít. Znáš mě, mysli na to!“

Luz krok za krokem ustupovala od dveří saloonu. Pravou dlaní se držela za hruď.

Manolo tedy skutečně byl mrtvý. Chuck se nemýlil. Navarro ho zastřelil. Její jediný důvěrník už nežil. Byla teď odkázaná jen sama na sebe.

Otočila se a její pohled padl na winchestrovku, kterou Chuck nechal ležet na pultu, když šel pro koně.

Na druhé straně ulice Chuck naslouchal cinkání ostruh svých soků.

Uprostřed stodoly stál Lamontův vůz. Plachta byla stáhnutá. Chuck si vlezl pod něj a čekal. Koltem mířil na otevřená vrata. Věděl, že jeho nepřátelé budou brzy jednat.

Pak spatřil stín a vystřelil. Muž uskočil a Chuck věděl, že minul.

Dario Navarro dal zpřed stodoly znamení Apodacovi a ukázal na zchátralé vnější schodiště, jež vedlo na půdu.

Apodaca přikývl. Strčil své kolty do pouzdra, klekl si a odepnul si ostruhy. Potom zbraně opět vytáhl, podél stěny se připlížil ke schodům a vydal se po riich nahoru. Tiše vrzaly.

Právě to vrzání Chuckovi prozradilo záměr jeho protivníka. Vzhlédl. Půda měla tvar jakési galerie nad vnitřním prostorem stodoly. Chuck vylezl zpod vozu, vstal a zmizel ve stínu v rohu, kde byl v bezpečí před zraky vetřelců.

Z půdy se ozval tichý šramot, jako by tam někdo odsunul závoru. Zpomezi prken se dolů sypal prach. Potom se na kraji galerie objevila silueta postavy a dvakrát se zablesklo. Dvě kulky proletěly dnem vozu. Kdyby se Chuck zavčas nepřesunul, kulky by ho zabily, aniž by se sám dostal k výstřelu.

Zvedl svůj armádní kolt a dvakrát vystřelil. Jeho první kulka trefila Apodacu do srdce, druhá ho zasáhla do břicha. Gabriel Apodaca zavřel oči a bez výkřiku se zřítil na vůz.

Chuck zůstal ve stínu a čekal. Nevěděl, kde je jeho poslední protivník. To, že má co do činění se třemi muži, si uvědomil, když si vzpomněl na to, že po cestě do Buffalo Gap u Lamontova vozu zastavili tři comancheros. Pomyslel si, že nejnebezpečnější z nich zřejmě bude Dario Navarro. Ten měl největší zájem na tom, aby se zmocnil Luz. A krom toho to podle všeho byl z těch tří ten nejzkušenější pistolník.

Navarro tedy Lamontovi nevěřil, když obchodník tvrdil, že Chucka a Luz nikde nepotkal. Nebo přijel po tom, co je neúspěšně hledal, a chtěl se podívat, zda Luz už mezitím nepadla do Lamontových rukou.

Tu ve vratech stodoly spatřil stín. Zvedl kolt a dvakrát vystřelil. Obě kulky minuly. Druhá však rozbila okno saloonu na druhé straně ulice a za ním visící lampu. Hořící petrolej se rozstříkl a dřevěná podlaha byla v mžiku v plamenech.

Luz vykřikla a zvedla ruce, aby si chránila tvář před ohněm. Na hašení nebylo pomyšlení. Oheň se šířil příliš rychle.

Chuck slyšel její výkřik. Strčil do bubínku nové náboje a zrovna zvedl hlavu, když za oknem saloonu vyšlehly plameny.

„Luz!“ zvolal a vyrazil. Hrozící nebezpečí pro něj nyní nic neznamenalo.

Věděl, že Navarro stojí napravo od vrat. Právě tam se kryl po jeho výstřelech. Byl odhodlaný vše vsadit na jednu kartu. Představa, že by Luz zahynula v plamenech, byla pro něj horší než myšlenka na vlastní smrt. Se zbraní v ruce opustil bezpečí stodoly.

Nepočítal však s Navarrovou rychlostí.

Muž v černém vypálil od boku. Kulka z jeho koltu trefila Chuckův opasek a odrazila se od nábojů. Náraz však byl tak silný, že Chucka srazil k zemi. Kolt mu vyletěl z ruky.

Na zemi sáhl po koltu, na ten však v tom okamžiku šlápla černá holínka s velkou stříbrnou ostruhou.

Dario Navarro stál široce rozkročen před Texasanem. Hlavně jeho koltů mířily na Chuckovu tvář.

„Tady tvá cesta skončila,“ řekl a přitiskl prst ke spoušti. „Už mi nebudeš překážet. Běž k…“

Náhle se mu na čele objevila dírka velká jako cent. Třesk výstřelu Chuck uslyšel teprve o zlomek vteřiny později. Navarrův obličej náhle strnul a zbledl. Zavrávoral a skácel se. Byl mrtev, ještě než dopadl na zem.

Chuck se otočil a spatřil svého zachránce. Stál na verandě saloonu a za ním šlehaly plameny. Luz Muranová ještě v rukou držela winchestrovku, z níž vyšla smrtící rána.

Chuck vstal, zvedl svůj revolver a strčil si ho do pouzdra. Když přistoupil k Luz, pustila karabinu. Upřeně hleděla na Navarra, který ležel před stodolou.

„Je po všem,“ hlesla slabým hlasem. „Teď už je po všem.“

Požár se už v saloonu rozšířil tak, že Chuck nemohl vyběhnout nahoru pro sedlové brašny. Schodiště bylo v plamenech a každým okamžikem hrozilo, že se zhroutí. Suché dřevo, z něhož byla budova postavená, hořelo jako troud.

„Musíme odtud pryč, a to rychle,“ řekl ustaraný Chuck. „Zář plamenů je vidět na dvacet mil daleko. Nebude to dlouho trvat a objeví se Komanči. Kromě toho má Lamont v saloonu whisky a soudky se střelným prachem, které můžou každým okamžikem vyletět do vzduchu. Pojď!“

Vzal Luz winchestrovku z rukou a začal ji vléct ke stodole. Byla jako omámená. Zachvěla se, když kráčeli kolem Navarra, kterého se předtím tak bála.

Chuck vyvedl ze stodoly Lamontova osedlaného koně a pomohl Luz nasednout. Potom zvíře přivedl na ulici. Bedlivě se rozhlížel, ale teprve na konci ulice našel to, co hledal. Za jedním zchátralým domem tam stáli tři koně: ty tam nechali comancheros.

Když však sáhl po uzdě Navarrova vraníka, Luz vyděšeně hlesla: „Prosím, nech ho tu stát! Vezmi si jiného. Z tohoto hřebce mám strach.“

Chuck v jejích očích viděl hrůzu. Strčil winchestrovku do sedlového pouzdra hnědého valacha, odvázal jeho uzdu a vyšvihl se do sedla, aby to neveselé místo co nejrychleji opustili.

Nebyli ještě ani dvě sta yardů daleko, když za nimi vypuklo peklo. Požár se zmocnil soudků s whisky a střelným prachem a ty nyní jeden po druhém explodovaly.

Při prvním výbuchu Luz a Chuck zastavili své koně a otočili se. Zatímco se dívali zpátky, nastala ohromná exploze. Výbuch smetl střechu a k nebi stoupal sloupec plamenů, který ozářil město.

O několik vteřin později se jedna ze stěn saloonu zhroutila. Z budovy se vznesl kouř a jiskry. Nocí znělo dunění vybuchujících soudků s prachem.

Na ruiny poblíž saloonu padaly kusy hořících trosek. Bylo to skutečné ohnivé krupobití. Čelní stěna nyní byla zahalena kouřem, z něhož šlehaly plameny.

Luz a Chuck pobídli své koně ostruhami a cválali dál. Obloha za nimi byla rudá, přestože město duchů již jejich zrakům zmizelo.

Uháněli na severovýchod, aniž by svým koním dopřáli odpočinek, přes kopce a vyschlými koryty. To jediné, co slyšeli, byl dusot kopyt.

Potom začala zvířat hekat. Kůň Luz měl na pyscích pěnu, která mu kapala na plece, na třmeny a na stehna jezdkyně. Jeho slabiny byly zpocené. Chuck zvolnil do kroku. I Luz zpomalila. Koně měli natažené krky, což bylo známkou maximálního vyčerpání.

„Musíme si odpočinout, jinak se zvířata zhroutí,“ řekl Chuck. „Poblíž je jedna studánka. Potmě tam před Komanči budeme v bezpečí. Začnou nás pronásledovat, až když se rozední. Vyjedeme ještě před rozbřeskem, ať máme větší náskok.“

+ + + + +

Ve svitu hvězd se malé jezírko mezi skalami lesklo jako zrcadlo. Luz přikrytá dekou se opírala o kmen. Noční vítr šelestil ve větvích topolů, které rostly okolo studánky.

V tichu noci, které jen občas přerušilo frkání koní nebo skučení větru, se Luz pokoušela uspořádat své myšlenky. Snažila se zorientovat v událostech posledních dnů. Na nic nezapomněla. Ona, bezbranná žena, dokázala neuvěřitelné věci.

Zastřelila Daria Navarra, muže, kterého milovala nade vše. Zabila ho, aby Chucku Adamsovi zachránila život a aby se sama vyhnula osudu, který jí připadal ještě horší než smrt.

Neměla jinou možnost. Přesto v této chvíli nevěděla, zda se jí někdy podaří zapomenout na tu hroznou chvíli, kdy Navarrovi namířila na tvář a kdy zmáčkla spoušť.

Zavřela oči, aby zahnala ten obraz. Nechtěla, aby ji minulost pronásledovala.

A budoucnost?

V Texasu je jen jediný člověk, který možná bude stát při mně, pomyslela si. Chuck Adams. Přesto si jím nebyla jistá. Neviděla do něj. Přiznávala si, že se do něj zamilovala. Ale on jí zatím neřekl, že ji miluje.

Byl uzavřený a neproniknutelný. Někdy si myslela, že dokáže číst jeho myšlenky, pak jí však zase připadal jako cizí člověk. Věděla o něm tak málo.

Netušila ani, kde je teď. Když napojili koně a přivázali je ke stromu, vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku a zmizel v temnotě, aniž by jí něco řekl.

Neustále na něho musela myslet. Jednou s nadějí, podruhé v obavách, které ji trápily a díky nimž všechno ostatní vypadalo tak nedůležitě.

Z myšlenek ji vytrhlo teprve to, když se objevil mezi topoly.

„Trochu jsem se tu porozhlédl. Všude je klid,“ řekl a opřel winchestrovku o strom, pod nímž seděla. „Proč ještě nespíš?“ zeptal se. „Musíš nabrat síly na cestu, která nás čeká.“

„Nemůžu,“ povzdechla si.

Posadil se k ní, přitáhl ji k sobě tak, že se hlavou opřela o jeho hruď, a políbil ji na vlasy, které ho šimraly na tváři.

„Vím, jaké to je, když člověka za tmy trápí zlé vzpomínky,“ tiše řekl. „Ale po rozednění zase zmizí.“

„Chci zapomenout. Moc chci zapomenout.“

„Pak spi! Ve spánku tě ty vzpomínky trápit nebudou.“

Luz cítila teplo jeho těla a sílu jeho rukou, kterými ji držel. A pak se stalo to, s čím nepočítala. Zavřely se jí oči a usnula, aniž by dál myslela na ty hrozné události.

+ + + + +

Probrala se, když jí Chuck jemně zatřásl. V noci ji musel držet v náručí, protože se mu opírala o hruď, když otevřela oči.

„Je čas vyrazit,“ řekl. „Za hodinu vyjde slunce. To už musíme mít část cesty za sebou.“

Luz se narovnala a prohrábla si vlasy. Ještě pořád byla tma. Na východě však již bledla obloha. Panovalo bezvětří, vzduch byl jasný a studený.

Luz si srolovala přikrývky, zatímco Chuck šel ke koním. Winchestrovku strčil do sedlového pouzdra a přitáhl podbřišník. Ze sedlové brašny svého valacha vytáhl láhev mexické tequily, odšpuntoval ji a podal ji Luz.

„Víc k snídani není. Ale je to pořád lepší než voda ze studny.“ Pokrčil rameny a přátelsky na ni pohlédl.

Vzala láhev a napila se. Kořalka z agáve ji pálila v hrdle. Rozkašlala se a do očí jí vhrkly slzy. Chuck se rovněž napil, zacpal láhev a strčil ji do sedlové brašny. Snášel kořalku lépe než Luz.

„Vydržíš?“ zeptal se jí a ona měla pocit, že čeká zápornou odpověď.

„Vyrostla jsem v sedle.“

„Bude to tvrdá jízda.“ Vrhl na ni zkoumavý pohled. „Ale musíme se dostat z komančského území. A to na východě sahá až po Fort Davis, jak jistě víš.“

„Udržím se na koni,“ odvětila a opětovala jeho pohled. Věděla, že to pro ni bude těžká zkouška, a přísahala si, že neprojeví slabost.

Přikývl a lehce se usmál.

Nasedli a krokem se vydali dál.

Luz bolelo celé tělo. Útrapy cesty si vyžádaly svou daň. Zatnula však zuby a nedala na sobě nic znát.

„Jedeme do Fort Davis?“ zeptala se po dvou mílích, když už na své vyčerpání pomalu zapomínala.

„Ano,“ stroze odvětil a tím to téma pro něj bylo vyřízené.

Slunce se vyhouplo nad obzor, právě když zdolávali jedno úbočí. Když dorazili na hřeben, otevřelo se před nimi údolí, v němž se třpytila hladina meandrující řeky.

Chuck se vyklonil ze sedla, vzal uzdu koně Luz a odvedl jej do dubového háje. Potom se postavil ve třmenech a přivřenýma očima pohlédl do údolí pod sebou. Pravou ruku měl položenou na pažbě winchestrovky, jež trčela ze sedlového pouzdra.

„To je Wildhorse Creek,“ řekl. „A tam dole leží pevnost. Jenže my ji objedeme a přebrodíme řeku o tři míle dál, na jednom brodě, který odtud není vidět.“

„To je nejkratší cesta do Fort Davis?“ zeptala se.

Narovnal se a nepohlédl na ni.

„Ne,“ odvětil, „ale někdy delší cesta vede k cíli rychleji. Pojď!“

Sjeli ze svahu a zamířili na sever, přičemž Chuck stále dbal na to, aby mezi nimi a řekou byl hřeben.

„Proč jedeme oklikou?“ zeptala se Luz, která náhle vycítila hrozící nebezpečí. „Myslela jsem si, že chceme co nejrychleji do Fort Davis, abychom co nejdříve byli v bezpečí.“

„Správně,“ přisvědčil, „a proto řeku přebrodíme severně odtud. Pak…“

Už to nedořekl. Náhle totiž třeskl výstřel a do jeho sedlové hrušky se zaryla kulka. Kdyby letěla jen o dvě dlaně výš, trefila by jeho.

Luz se vyděšeně otočila.

Z jedné doliny, kterou dosud neviděli, vyrazili Komanči, kteří jim chtěli odříznout cestu na sever. Bylo to dvacet až třicet bojovníků. Luz mezi nimi viděla Železný kabát s jeho rohatou čepicí a španělským pancířem. V ruce držel winchestrovku. Přes ramena měl pověšené nábojové opasky, pery zdobený pláštík za ním vlál jako vlajka.

Komančové se tam přihnali jako bouře. Pod kopyty jejich strakatých koní se chvěla země, rány z winchestrovek se mísily s jejich válečným jekotem.

Luz na okamžik strnula hrůzou.

„K brodu, rychle!“ zvolal na ni Chuck, vytáhl armádní kolt a dvakrát na indiány vypálil. Nato otočil koně, bodl ho ostruhami a vydal se přes hřeben k údolí řeky.

Luz cválala těsně za ním. Koně klouzali, téměř jeli po zadku. Za nimi se vznášel oblak prachu.

Než oba uprchlíci urazili dvě sta yardů, vynořili se Komanči na hřebeni. Třeskly výstřely a nalevo a napravo od Luz a Texasana se do země zarývaly kulky.

Luz svého koně bičovala koncem uzdy. Těsně kolem ní hvízdla kulka. V plném cvalu se ohlédla. Indiáni už byli nebezpečně blízko, hnali své koně divokými výkřiky.

Vyděšená Luz poznala, že Komanči je dostihnou dřív, než dorazí k řece. Ale i kdyby se jim podařilo dostat na druhý břeh, nebyli by před pronásledovateli v bezpečí. Přesila byla příliš velká.

Pohlédla před sebe. Brod Wildhorse Creeku byl ještě dvě sta yardů daleko. Znovu švihla svého koně, který rychle a přerývaně oddechoval.

Byl po dlouhé noční jízdě vyčerpaný. Náhle si s hrůzou uvědomila, že zvíře už to nevydrží. Z pysků mu kapala pěna, jeho skoky byly čím dál tím kratší, křečovitější a těžkopádnější. Bylo těsně před zhroucením.

Byla vyděšená a zoufalá jako nikdy.

Krátce nato se však na návrší nalevo od ní něco pohnulo. Vynořily se tam temné postavy a třeskla salva z půltuctu pušek. Kulky zkosily první vlnu Komančů. Jezdci a koně se váleli po zemi. Palba pokračovala a stále více Komančů šlo k zemi. Strakatí koně se hroutili, nebo s řehtáním shazovali své raněné či mrtvé jezdce.

Situace se rázem změnila. Nic na indiány nemělo větší účinek než nenadálý útok. Prudce zastavili koně a zavládl mezi nimi naprostý zmatek.

Železný kabát, který spoléhal na svou nezranitelnost, se pokusil strhnout své bojovníky k novému útoku proti neviditelnému nepříteli. Když se však narovnal na hřbetě koně a zamával, pronikla jeho španělským pancířem kulka. Znělo to, jako když někdo střelí do zvonu.

Železný kabát se svalil na krk svého vzpínajícího se koně, pak se z něj svezl a zůstal ležet na zemi.

Zbylí indiáni otočili své koně a v panice prchali pryč, ostřelováni bílými protivníky. Během krátké doby zmizeli v oblaku prachu a s nimi i množství volných koní.

Luz a Chuck se snažili uklidnit svá vlastní, vyděšená zvířata. Seskočili ze sedel, když se muži na návrší vynořili z oblaku střelného prachu a vydali se k nim.

Luz nevěděla, co se děje. Chápala jen to, že s Chuckem právě unikli jisté smrti.

Kráčelo k nim šest mužů. Pět z nich mělo v rukou winchestrovky. Byli oděni v kovbojském oblečení: v kožených vestách bez rukávů, chráničích nohou, vysokých holínkách a stetsonech. Kolty v kožených pouzdrech však prozrazovaly, že to jsou pistolníci.

Šestý z nich byl neozbrojený. Byl podsaditý a těžkopádný, měl brutální rysy ve tváři a chladné oči. Narozdíl od pistolníků měl na sobě oděv, který v tom prostředí působil tak nějak nepatřičně.

Luz na něho pohlédla a ztuhla jí krev v žilách. Zachvěla se. Náhle věděla, proč Chuck chtěl objet pevnost a proč se ve chvíli největšího nebezpečí rozhodl jet právě k brodu.

Muže v saku totiž znala. „MacMahon,“

zašeptala. Její rty byly studené. Dělaly se jí mžitky před očima. Její neurčité obavy se staly strašlivou skutečností.

Ohlédla se na Chucka.

„Pracuješ pro MacMahona. Byls v jeho službách, když jsi padl do rukou Komančům. Těch deset tisíc dolarů byla odměna za to, že mě vysvobodíš z Daňových rukou a vydáš MacMahonovi. Lamont se o tom dozvěděl a požadoval od tebe polovinu peněz za svou pomoc. Je to tak?“ V jejím hlasu bylo neskrývané pohrdání.

Chuck mlčel.

„Ano, pracuje pro mě,“ odpověděl MacMahon namísto něj. „A slíbil jsem mu deset tisíc dolarů, když vás vysvobodí z rukou comancheros, Luz. Zaplatil bych za vás i sto tisíc dolarů, které požadoval Navarro. Ale nenechám se vydírat nějakým banditou, který mi ukradl to, co mi patří.“

Luz těkala pohledem mezi Chuckem a MacMahonem.

„Máte pravdu, Dario Navarro byl bandita,“ řekla chvějícím se hlasem. „Ale mýlíte se, jestli si myslíte, že mě ukradl. Odešla jsem k němu dobrovolně, protože vás nenávidím za to, co jste udělal mé rodině, a ještě víc za to, co jste jí chtěl udělat. Nestačí vám, že jste se zmocnil jmění Muranů. Chcete ještě zlomit jejich hrdost. Ale já vám nikdy nepatřila a nikdy vám patřit nebudu. Jestli jste to zatím nevěděl, tak to víte teď.“

„Luz,“ namítl MacMahon, „přijel jsem proto, abych vaše osvobození provedl osobně. Udělám všechno, co si budete přát.“

„Pak mě nechte jít a nic po mně nepožadujte!“

„Ne, Luz. Neodsuzujte mě. Položím vám k nohám celý svět. Budete…“

„Nechci vaše peníze,“ odsekla. „Nemohla bych žít po boku muže, který je největším viníkem pádu mé rodiny, která byla kdysi tak mocná a hrdá.“

„Ale…“

„Slyšíte přece, že s vámi nechce mít nic společného,“ vpadl MacMahonovi do řeči Chuck. „Takže se s tím smiřte.“

„Svých deset tisíc dolarů dostanete, Adamsi,“ ostrým tónem řekl MacMahon. „Ale teď se do toho nemíchejte, nebo budete litovat.“

„Zapomínáte, že jste to byl vy, kdo mě najal pro tento úkol. Hrál jste vysokou hru a prohrál jste. Luz s vámi nechce mít nic společného. A pokud jde o těch deset tisíc dolarů, tak z nich nechci ani cent. Tímto vystupuju z vašich služeb.“

„Co tím chcete říct?“ V MacMahonově bledé tváři se objevily červené skvrny, které se pomalu zvětšovaly. Prozrazovaly jeho rozrušení.

„Už pro vás nepracuju, pane MacMahone. Luz a já teď nasedneme na koně a odjedeme pryč. A bude pro vás lepší, když se nás nepokusíte zastavit, i když po tom jistě velmi toužíte.“

„Vy se vzdáváte své odměny?“

„Ano.“

„Já se zase nevzdám této ženy,“ vyhrkl MacMahon.

„Obávám se, že vám nic jiného nezbude. Můžete si samozřejmě připnout revolverový opasek a postavit se mi do cesty, ale nevěřím, že vám někdo z vašich lidí půjčí kolt, když ví, že chcete střílet na mě. Většinu z nich znám: Geoffa, Poinsetta, Fessendena, Granta. Už mnohokrát jsme bojovali bok po boku. Jsme přátelé a druhové ve zbrani, kteří si mnohokrát pomáhali navzájem.“

MacMahon na něho upřeně hleděl a lomcoval jím hněv. Zatnul zuby.

„Zapomněl jste na mě, Adamsi,“ náhle se ozval jeden z pistolníků a předstoupil před ostatní. „Já se k vašim přátelům nepočítám. A narozdíl od vás ještě stále pracuju pro pana MacMahona, který mě platí za mou práci.“

Byl to vysoký, tmavovlasý muž s bledýma očima a tváří vlka. U boku držel winchestrovku.

„Přikažte mi, co mám udělat, pane MacMahone,“ řekl, aniž by Chucka spouštěl z očí.

„Nenechte je odjet, Buckete!“ vyhrkl MacMahon. „Když se o to pokusí, zastřelte Adamse.“

„Slyšel jste, Adamsi.“ Bucket se opět otočil k němu. „Dělejte, odepněte si revolverový opasek a nechte ho spadnout na zem.“

„Střelíte mi do zad, když se otočím a půjdu ke svému koni?“ zeptal se Chuck, který ho rozhodně nemínil poslechnout.

„To raději nezkoušejte!“ varoval ho Bucket.

Chuck se přesto otočil. Ještě ten pohyb ani nedokončil, když za sebou uslyšel kovové cvaknutí, jež vzniklo, když Bucket posunul náboj ze zásobníku do komory.

Neobrátil se, jen prodloužil otočku ze sto osmdesáti na tři sta šedesát stupňů. Během tohoto pohybu tasil. Kolt jako by mu sám skočil do dlaně. Vypálil a jeho kulka zasáhla Bucketa doprostřed hrudi. Náraz vychýlil hlaveň winchestrovky.

Muž ještě zmáčkl spoušť, ale kulka minula. Potom pustil karabinu, klesl na kolena a pravou rukou sáhl po revolveru. To byl instinktivní pohyb každého pistolníka. Pak ale strnul a skácel se na zem.

Chuck pohlédl na ostatní. Nehýbali se. Opět strčil kolt do pouzdra. McMahon byl bledý jako stěna. Ve tváři se mu zračila zlost a strach. Neodvážil se však říct jediné slovo.

Chuck objal Luz kolem boků a vysadil ji do sedla jejího koně. Potom nasedl sám. MacMahon a čtyři další pistolníci hleděli za nimi, když se brodili přes Wildhorse Creek. Voda jim stříkala až po třmeny.

Vyjeli na břeh a mezi kopci porostlými houštinami a písečnými dunami zamířili na východ, vstříc svobodě.

Po nějaké době Luz řekla: „Takže to bylo dohodnuto tak, že MacMahon a jeho najatí pistolníci na nás budou čekat na brodu?“

Chuck přisvědčil a začal jí vše vysvětlovat.

„Měli tam pobývat deset dnů. Musel jsem počítat s tím, že nás – pokud se mi povede tě vysvobodit – na zpáteční cestě budou pronásledovat Navarrovi lidé nebo Komanči. Do Fort Davis bychom to možná v takovém případě nezvládli. Ale brod na Wildhorse Creek byl mnohem blíž. MacMahon mě najal, abych vysvobodil zajatkyni z rukou comancheros. Netušil jsem nic o pozadí tohoto obchodu. Když jsem tě uviděl a vyslechl si tvůj příběh, věděl jsem, že tě MacMahonovi nemůžu vydat. Byl jsem odhodlaný tě zachránit, i kdyby mě to stálo život.“

Luz na něho pohlédla a v jejích očích se nyní zračila láska, které se zcela poddala.

Zdálo se, že Chuck chce ještě něco dodat, ale pak pomlčel.

„Na co vlastně myslíš?“ zeptala se.

„Jsem chudý člověk,“ odpověděl. „Všechno, co mám, je kousek půdy. MacMahonova odměna…“

„MacMahonova odměna činila deset tisíc dolarů, já vím,“ skočila mu do řeči a chápavě přikývla.

„Pak víš i to, že ti nemůžu nic nabídnout,“ odvětil Chuck. „Nic kromě tvrdého života na malé usedlosti.“

„A proto se neodvažuješ to vyslovit?“

„Co?“

„Že mě miluješ?“

Chuck se vyklonil ze sedla, objal ji kolem ramen, přitáhl ji k sobě a políbil ji. Otevřela rty a opětovala jeho polibek. Potom ji pustil. Pohlédl do její krásné, roztoužené tváře a pomyslel na jejich společné zážitky, na nebezpečný útěk a vášnivá objetí, na překonanou minulost a lákavou budoucnost.

Usmál se.

„Ano,“ řekl, „miluju tě.“