John Kirby

Colorado western 206. Zabiják z Laramie

Fort Laramie se podobalo úlu. Právě odtud vedla na zlatá pole v Montaně Bozemanská stezka. Někteří z ní pronikali na zakázané území Siouxů a Čejenů. Indiáni neznali slitování, když na svém území natrefili na bělocha, věděli totiž, že chamtivost bílého muže nezná hranic.

Pak jeden muž našel zlato v Black Hills. Jim Kelly věděl, že pokud se zpráva o tomto nálezu rozšíří, bude to znamenat konec rudého lidu. Byl odhodlán udělat cokoli, jen aby tomu zabránil…

Jim Kelly si shrábl pramen černých vlasů z čela a pohlédl na svého morgana, který stál pod smrky vedle hnědáka jeho přítele Sama Koontze.

Morgan byl neklidný, ale Jim Kelly věděl proč. Kvůli střelbě. Lovil totiž losa.

Míšenec Sam Koontz kráčel hlubokým sněhem k losovi. V pravé ruce držel luk. Kelly se pousmál při myšlence na to, že Sam odmítá používat střelné zbraně bílého muže. Sam narozdíl od něho vyrůstal u indiánů.

I Jim byl míšenec. Jeho otec byl Čejen, ale nikdy ho nepoznal. Zahynul na válečném tažení ještě před Samovým narozením. Pak se jeho bílá matka vrátila do civilizace, ale vždycky Jimovi připomínala, že je poloviční Čejen. Vyrůstal mezi oběma rasami a často trpěl tím, že nepatří tam ani tam. Ale potom se smířil se svým osudem a stal se prostředníkem mezi oběma rasami.

Nyní byl se svým starým přítelem Samem Koontzem již pět dnů na lovu. Setkali se na Niobraře – tak jako každou zimu. Jim se pak chtěl vrátit do Fort Laramie, zatímco Sam do tábora Červeného oblaku v Black Hills.

Jeho morgan najednou zařehtal. Jim na něho pohlédl. Hřebec stříhal ušima a trhal hlavou.

Jim se zachvěl, když uslyšel Koontzův výkřik. Ohlédl se. Sam divoce gestikuloval a ukazoval směrem, kde Kelly nemohl nic vidět, protože mu překážely smrky.

Polil ho studený pot a věděl, že to není zimou. Náhle mu hlavou bleskla myšlenka. Pomyslel na řehtání svého koně. Zvíře větřilo nebezpečí.

Kelly se vrhl vpřed.

„Same!“ vykřikl. „K zemi! Jsi…“

Tu ho umlčelo hvízdnutí. Ještě stačil zasténat a pak viděl, jak se Sam náhle zkroutil, jako by ho kůň kopl do břicha.

Jim se rozběhl sněhem. Upřeně hleděl na Samova záda. V ornamenty zdobeném bizoním kožichu byla díra velká jako pěst. Rudě se leskla.

Sam Koontz vrávoral jako opilý a držel se za břicho.

„K zemi!“ vykřikl Kelly.

Náhle uklouzl a spadl do sněhu. Zaklel, vstal a běžel dál.

Pak spatřil stín, který se plížil k tábořišti. To on střílel?

Odpověď se Kelly dozvěděl jen o pár zlomků vteřiny později.

Znovu se ozvalo hvízdnutí.

Jim by nejraději zavřel oči, přesto upřeně hleděl na Sama Koontze, kterého náraz kulky odhodil do sněhu jako slaměného panáka.

Jim zasténal a pravou rukou sevřel pažbu nože. To byla jediná zbraň, kterou u sebe měl. Winchestrovka byla v táboře.

Opět třeskla velkorážní puška.

Tentokrát nemířila na Sama, který bezvládně ležel ve sněhu, ale na muže, který se ještě stále plazil k táboru.

Jim viděl, že se přitiskl do sněhu. Střelce neviděl. Musel být někde za smrky.

Zadýchán dorazil ke svému příteli a hned viděl, že Samovi už není pomoci.

Vzal jeho luk a tři šípy z toulce. Pak šel dál. Před lesem nebylo tolik sněhu, sahal jen po kotníky.

Koutkem oka viděl, že plazící se muž leze dál. Táhla se za ním krvavá stopa.

Jim odhadl úhel onoho neznámého střelce a došlo mu, že za chvíli se objeví v jeho zorném poli. Přiložil šíp k tětivě luku a udělal další krok.

Pak ho spatřil.

Stál na malém návrší asi tři sta yardů daleko a zdálo se, že je až po pás ve sněhu.

Náhle se nad něj vznesl šedý obláček. Jim věděl, že už je příliš pozdě na to, aby reagoval. Nechal se přelstít.

Kousek od něho cosi narazilo do větve. Kolem proletěly třísky a jedna z nich ho škrábla ve tváři.

Necítil to. Upřeně hleděl na vysokého muže, který chvatně nabíjel pušku.

Jim již věděl, že je ďábelsky rychlý. Nesměl mu dát moc času. Zvedl luk a napnul tětivu tak, že se háčkem hrotu poranil na levé ruce. Nevšímal si toho. Přes šíp viděl, že muž už nabil pušku a opřel si ji o rameno.

Pak Jim vystřelil. Věděl, že vzdálenost je na trefu příliš velká.

Před hlavní pušky se opět objevil obláček. Kelly se vrhl stranou.

Tentokrát ale kulka letěla nahoru. Muž pušku na poslední chvíli prudce zvedl.

Jim o několik okamžiků později uslyšel tlumenou ránu a zase vstal. Na tětivě už držel další šíp. Tu však uviděl, že muž pustil pušku a pravou rukou se chytil za krk.

Že by ho první šíp trefil?

Kelly se rozběhl.

Muž se rychle vzpamatoval. Jim viděl, jak sahá pro pušku.

Zastavil se a zvedl luk. Chtěl střílet a tentokrát ho chtěl zasáhnout naplno.

Několik vteřin čekal. Zaklel.

Muž se už nezvedl. Byl ukrytý za návrším. Jim váhal příliš dlouho.

Otočil se a chtěl hvízdnutím přivolat morgana. Neudělal to však. Viděl, že raněný muž dorazil do tábora.

Kelly se vydal k němu. Cítil, že muž na něho hledí. Byl to vysoký, statný muž. Kelly soudil, že může měřit i přes šest stop.

Jeho síla však nyní byla ta tam. Jeho šedé oči se leskly horečkou, orlí nos mu doslova trčel z propadlých tváří. Byl zarostlý, rty měl bledé a opuchlé. Ztěžka oddechoval.

Kelly se otočil a šouravými kroky přišel k Samu Koontzovi, v jehož očích se zračila smrt.

Jim zatnul pěsti tak, že mu zbělaly klouby. Byl rozhodnut Sama pomstít. Věděl, že to bude trvat měsíce, než najde jeho vraha, možná i roky. Ale jednou ho dostane.

Klekl si k Samovi, zakryl ho kožichem, zvedl ho a odnesl k lesu, kde ho pohřbil pod jedním stromem.

+ + + + +

Jim stál vedle raněného muže.

„Kdo jste?“ zeptal se pohnutým hlasem.

Muž neodpověděl.

Jim se k němu sklonil.

Muž nemohl odpovědět. Byl v bezvědomí.

Převalil ho na záda. Teprve nyní uviděl hroznou ránu na boku.

Tam muže zasáhla velkorážní kulka. Taková zabila i Sama Koontze. Muž ztratil hodně krve. Byl to div, že ještě žil.

Jim přišel ke svému batohu a vytáhl pytlík, ve kterém měl medvědí sádlo, bylinky a různé lektvary. Ránu ošetřil a pak zavázal. Muž potřeboval doktora. Jim však pochyboval o tom, že by mu někdo mohl pomoct.

+ + + + +

Fort Laramie vypadalo jako hromada odpadků v nedotčené bílé krajině. Okolo palisád stály roztrhané stany a polorozpadlé chaty takřka všech prérijních kmenů.

Jim zastavil morgana a pohlédl na poníka, který vlekl smyk s raněným.

Patrick O’Shea ještě žil. Krátce po tom, co opustili Jimův tábor, se na několik minut probral a sdělil Jimovi své jméno. Blouznil a cosi mumlal o zlatě. Na otázku na onoho tajuplného střelce však neodpověděl. Pak opět omdlel a od té doby už se neprobral.

Jim ještě stále doufal. Cítil, že muž je silný. Jeho energie ho udržovala při životě. Čas od času se ho zmocnila třesavka, ale pak mu teplota zase klesla.

Projížděl mezi indiánskými příbytky. Sevřel rty, když viděl zubožené postavy s matnými pohledy.

Alkohol!

Co jen s tímto hrdým lidem udělala ohnivá voda bílého muže? Jim nevěděl, čím to je, že indiáni nedokážou alkoholu vzdorovat. Běloch mohl vypít celou láhev a zachoval si rozvahu. Když on sám vypil víc než dvě sklenice, začal vidět rudě a přestal se ovládat. A to byl míšenec. Jak teprve musel alkohol účinkovat na čistokrevné indiány?

Do cesty mu vstoupil malý, zavalitý indián.

Jim zatáhl za uzdu a morgan se zastavil.

„Ahoj, Kelly,“ řekl indián. Měl na sobě plesnivý bizoní kožich. Jeho tvář byla široká a piochá. Měl nepřirozeně velká ústa, která mu sahala od ucha k uchu, takže to vypadalo, že se stále usmívá.

„Ahoj. Velká ústa,“ řekl Jim. Nic víc. Neměl tohoto Siouxe, který žil z toho, co bílému muži odpadlo ze stolu, a který provozoval podezřelé obchody mezi oběma rasami, rád. Byl přesvědčený, že Velká ústa a další radí renegáti, kterým se říkalo Povaleči z Laramie, svým rudým bratrům neprodávají jen zbraně, ale i alkohol.

Velká ústa kývl na raněného. „Koho to tu máš?“

Jim zvedl ramena. „Našel jsem ho,“ řekl. „Koupil do boku kulku z dvaapadesátky.“

„Čejen nebo Sioux?“ zeptal se Velká ústa s nakloněnou hlavou. Při tom se zazubil. Měl hnědé zuby, takže vypadal jako stará čarodějnice.

Jim pohlédl na Siouxe. Přemýšlel, zda se s ním má bavit. Nedůvěřoval mu, ale bylo možné, že právě Velká ústa ho přivede na stopu vedoucí k Samovu vrahovi.

„Ani jedno,“ řekl. „Byl to běloch. Myslím, že jsem ho šípem trefil do krku. Neviděls tu v posledních týdnech někoho, kdo byl zraněný na krku?“

Velká ústa zavrtěl hlavou.

„Nebyl jsem tu celý měsíc,“ řekl. „Ve službách plukovníka Maynadiera jsem jel k náčelníkům Siouxů. Chce s nimi uzavřít novou smlouvu.“

Jim tázavě pozvedl obočí.

„Novou smlouvu? O čem?“

„O Bozemanské stezce,“ řekl Velká ústa.

„Mluvils už s náčelníky?“

Velká ústa se usmál. Vypadalo to, jako by se mu uši posunuly nahoru.

„Stojící los a Hbitý medvěd jsou ještě tady,“ řekl. „Rozbili tábor za North Platte. Stojící los a jeho lidé přišli ve vánici o většinu poníků. Kromě toho je nahoře na Republican jen málo zvěře. Očekává od plukovníka Maynadiera mnoho darů.“

„Ty myslíš, že smlouvu o Bozemanské stezce podepíše?“ udiveně se zeptal Jim.

Velká ústa přikývl. „Když dostane dary, tak ano.“

„A co čejenští náčelníci Červený oblak,

Skvrnitý ocas, Ten, kdo se bojí svých koní a Tupý nůž?“

„Přijedou, ale nevěřím, že novou smlouvu podepíšou.“

Jim přikývl. Červený oblak již smlouvám s bělochy nevěřil. Pochopil, že pro bílého muže je smlouva jen cárem papíru.

Kývl na Velká ústa a opět pobídl morgana.

Velká ústa ustoupil stranou.

„Až uvidím muže s ranou na krku, dám ti vědět,“ řekl.

Jim se neohlížel. Byl zamyšlený. Armáda něco plánovala, něco, o čem neměl tušení. Byla to doba, kdy se politická situace měnila ze dne na den.

Voják u brány ho s úsměvem pozdravil. Znal ho.

Jim na něho kývl. Kavalerista byl jeden z mála bělochů, kteří si nezakládali na své rase.

Jim zamířil k ošetřovně. Vojáci odklízeli sníh, který v noci napadl.

Fort Laramie praskalo ve švech. Přes mráz na cvičáku panoval čilý ruch. Před jedním nízkým barákem Jim spatřil George Dorseyho, synovce svého starého přítele Peta Dorseyho od Rio Pecos v Texasu.

George Dorsey byl vysoký a hubený jako jeho strýc. Narozdíl od něj však nosil velký knír. Pravděpodobně tím chtěl kompenzovat nedostatek vlasů. Moc mu jich nezbylo.

S úsměvem mu šel naproti, když však spatřil raněného na smyku, zvážněl.

„Dobrý, Jime,“ zamumlal. „Čejeni?“

Kelly zavrtěl hlavou. Vypadalo to, že všichni věří, že jen indián může přepadnout bělocha. Krokem jel dál. Dorsey šel vedle něj. Pak přes rameno pohlédl na raněného a náhle strnul.

Jim si všiml úžasu v jeho očích a zastavil.

„To je přece Patrick O’Shea!“ řekl Dorsey.

„No a?“ zeptal se Jim. „Co je na tom?“

Dorsey na něho překvapeně pohlédl.

„Aha, ty to nemůžeš vědět,“ zamumlal. „O ‚Shea na podzim s několika dalšími muži vyrazil po Bozemanské stezce do Montany. Před měsícem se vrátil Hendricksen a tvrdil, že O’Shea se od nich po cestě tam oddělil. Prý se chtěl za každou cenu podívat do Black Hills – navíc ještě sám! Zkoušeli ho přesvědčit, ať tam nejezdí, ale neposlechl je. Hendricksen si myslel, že ho už dávno skalpoval nějaký rudokožec. A teď se s ním objevíš ty.“

Jim pozvedl obočí.

„Jel sám?“ zeptal se. „Nejel s ním ještě někdo?“

George Dorsey zavrtěl hlavou. „Jak jsi na to přišel?“

„Pronásledoval ho jeden běloch, když jsem ho našel,“ řekl Kelly. „A kromě toho, že takto zřídil O’Sheaho, ještě zastřelil Sama Koontze.“

„Och…“ George Dorsey zděšeně otevřel ústa. „To je mi líto, Jime,“ řekl. „Poznals toho zabijáka?“

„Ne, ale je možné, že ho můj šíp zasáhl do krku.“

George Dorsey v jeho slovech cítil otázku. Chvíli přemýšlel, potom však pokrčil rameny. „Nemůžu ti pomoct,“ řekl. „V tom zatraceném mrazu jsou všichni navlečení tak, že nic není vidět.“

„O.K., Georgei. Stavím se u tebe později.“ Kývl na Dorseyho a rozjel se k ošetřovně.

Hlavou se mu honily myšlenky. Dosud předpokládal, že O’ Shea byl na zpáteční cestě z montanských zlatých polí. Domníval se, že zabiják mu sebral zlato a pak ho pronásledoval, aby umlčel nepohodlného svědka.

Dorseyho vyprávění však celou věc stavělo do j iného světla. O’ Shea neustále blouznil o zlatu. Když nebyl v Montaně, tak kde potom to zlato našel?

Náhle mu naskočila husí kůže. Že by O’Shea našel zlato v Black Hills? Cítil, jak se mu stáhla hruď. Těžko se mu dýchalo.

Zlato v Black Hills! To neznamenalo nic jiného než ortel smrti pro Siouxe a Čejeny!

Ohlédl se přes rameno. O’Shea byl v bezvědomí. Zatím mu nedokázal říct, co se stalo. Nebyl ani schopen mu sdělit jméno svého pronásledovatele. Vlekl se tam s ním, aby ho zachránil. Teď se však přistihl při myšlence, že by možná bylo lepší, kdyby se O’Shea neprobral. Ale co střelec? Věděl o tom zlatu? Proč O’Sheaho pronásledoval?

Jim doufal, že zabiják naleziště zlata, pokud existovalo, nezná. Jen pak bylo možné Black Hills zachránit.

Zamyšleně zastavil před ošetřovnou a slezl ze sedla. Z baráku vyšel podsaditý, tělnatý muž. Měl zvednutý límec košile, aby se chránil před zimou. Jeho tvář byla zrudlá, zda chladem či alkoholem, Jim nevěděl.

„Ech, indián,“ řekl a hned přišel ke smyku. „Tyjsi ho…“ Odmlčel se, když spatřil raněného, rozepnul mu kožich a pohlédl na zakrvácený obvaz. Mávl na dva vojáky.

„Odneste ho dovnitř,“ řekl.

Jim přivázal morgana k zábradlí a vydal se za obtloustlým lékařem, který O’Sheaovi, po tom co z něj vojáci svlékli těžký kožich, rozřízl obvaz.

Jim přišel blíž.

„Zvládne to?“ tiše se zeptal.

Lékař na něho vzhlédl.

„Raději jsi ho měl nechat v klidu zemřít,“ řekl. „Pak bys mu ušetřil spoustu bolesti.“

„Probral se jenom jednou,“ řekl Jim. „Ale nebyl schopný mi povědět jméno muže, který ho postřelil.“

„Dvaapadesátka – zatraceně!“ zamumlal lékař. „Je mi líto i bizonů, kteří koupí takovou kulku – a co teprve člověk…“

O’ Shea zasténal, když lékař z rány zvedl byliny, které tam dal Jim.

„Za to, že ještě žije, vděčí tobě,“ řekl lékař. „Nezanítilo se to.“

Jimovi se málem udělalo špatně, když se lékař začal rýpat v ráně. Odstoupil dál.

„Byl bych vám vděčný, kdybyste mi dal vědět, až se probere,“ řekl.

„V pořádku, indiáne,“ řekl lékař. „Ty jsi ho přece zachránil.“

A poslal Siouxe a Čejeny k čertu, pomyslel si Jim, když odcházel z ošetřovny.

+ + + + +

Obchod George Dorseyho, vedle něhož stál provizorní saloon, byl místem, kde se ve Fort Laramie setkávali civilisté. Jim se prodral davem k pultu, za nímž George Dorsey naléval whisky.

Už se znovu proměnil v bělocha. Pod třásněmi zdobenou koženou košilí měl kostkovanou bavlněnou košili, na nohou hnědé plátěné kalhoty. V levé ruce držel pomačkané sombrero, na kterém se podepsalo počasí. Okolo boků měl matně se lesknoucí revolverový opasek a v revolverovém pouzdře armádní kolt se zažloutlou slonovinovou pažbou. Koupil si ho před nedávnem. Na levém boku mu visel nůž bowie se čtrnáct coulů dlouhou čepelí.

Jediné, co prozrazovalo, že je míšenec, byly mokasíny.

George Dorsey ho objevil v davu. Tvářil se vážně. Předal láhev, ze které chtěl právě nalít, svému barmanovi a kývl na Kellyho, aby s ním šel do kuchyně, kde vařila jedna černoška.

Jim hned věděl, že Dorsey mu chce říct něco důležitého. A to jediné, co pro něho nyní bylo důležité, byl vrah Sama Koontze.

Dorsey byl bledý. Chvíli to vypadalo, že se mu nechce moc mluvit. Konce kníru se mu chvěly.

„Viděls muže s jizvou na krku?“ zeptal se Kelly.

„Nevím,“ zašišlal George. „Ale s Curlym Whittakerem něco není v pořádku.“

„Tak mluv,“ naléhal Jim. „Musím to z tebe tahat jak z chlupaté deky.“

„Viděl jsem, že má ovázaný krk, když jsem předtím nesl láhev whisky ke karetnímu stolu,“ řekl Dorsey. „Vrátil se do Fort Laramie před dvěma dny. Nikdo neví, kde byl. Tvrdí sice, že byl v Butte, ale nikdo ho tam neviděl.“

„Curly Whittaker,“ řekl Kelly. „O tom jsem ještě neslyšel.“

„Je to nebezpečný chlápek,“ odpověděl rozrušený George. „Umlátil jednoho muže holými pěstmi. Mluví se o tom, že v Nebrasce na něho vydali zatykač kvůli vraždě.“

„Ukážeš mi, u kterého stolu sedí?“ zeptal se Kelly.

Dorsey zaúpěl.

„Já jsem to věděl,“ zašišlal. „Nechceš raději jít za plukovníkem…?“

„Myslíš, že něco podnikne, když mu povím, že Whittaker zavraždil Sama Koontze?“ zeptal se Kelly.

Dorsey přikývl. „Teď určitě. Chce vyjednávat s náčelníky a když ti uvidí, že nechá na svobodě vraha, vůbec se s ním nebudou bavit.“

Kelly krátce přemýšlel. George mohl mít pravdu. Maynadier by Whittakera pravděpodobně nenechal pověsit, ale přinejmenším by ho držel za mřížemi do té doby, než by byla dokončena vyjednávání se Siouxy a Čejeny.

„Pošli někoho k plukovníkovi,“ řekl. „Ale nejdřív Whittakera skřípnu osobně. Sam byl můj přítel.“

„Dávej si pozor,“ zašišlal Dorsey. „Ti dva vedle něho jsoujeho kumpáni ajsou stejně nebezpeční jako on.“

„Díky, Georgi.“

Pak mu Dorsey ukázal stůl, u kterého čtyři muži hráli poker.

Curly Whittaker seděl zády otočen ke Kellymu. Límec bavlněného kabátu měl zvednutý. Jeho kudrnaté vlasy připomínaly vrabčí hnízdo.

I vsedě to byl obr. Vážil dobře tři sta liber a přesto na něm nebylo mnoho tuku. Ruce měl jako lopaty a karty v nich vypadaly jako poštovní známky.

Chlápek nalevo od Whittakera se Kellymu vůbec nelíbil. Znal ho. Jmenoval se Lorrimer a byl to jeden z nejzákeřnějších pistolníků, jaké kdy potkal. Jediným důvodem toho, že si to ještě nerozdali, byla skutečnost, že pokaždé, když na sebe natrefili, měli za nepřítele stejného muže.

Tentokrát to bylo jinak a Jim se nezlobil.

Lorrimer se oblékal jako páv. Jeho růžová košile s volánky a sametové sako se do tohoto saloonu hodila asi jako hedvábný podvazek k dřevěné noze Moose Hellera, který tam seděl na židli a hrál na kytaru. Ve vlasech měl pomádu, která podle Jimova soudu byla cítit fialkami.

Jeho remington neviděl, věděl však, že ho nosí na levém boku a to pažbou dopředu. Lorrimer byl levák ajeho protivníci, kteří nevěřili, že je možné takto umístěný revolver tasit levou rukou, měli jen málo času na to, aby se podivili jeho šikovnosti.

Muž napravo od Whittakera byl zavalitý a měl světlé, téměř bílé vlasy. Všechno na něm bylo světlé. Měl bílá obočí a světlé oči. Byl by to fešák nebýt zaječího pysku.

Jim se ohlédl na George.

„Jmenuje se Steve Murdock,“ zašeptal Dorsey a nervózně si potáhl za konce kníru. „Je houževnatý jako buldok. Před čtyřmi týdny koupil tři kulky do břicha a přesto střelce ještě stačil uškrtit. Když mu doktor vytáhl kulky, zůstal v posteli jen tři dny.“

Kelly přikývl. Byla to vskutku vybraná společnost. Pomyslel na Sama Koontze a zmocnil se ho hněv. Upřeně hleděl Whittakerovi na krk, který měl zakrytý zvednutým límcem a vlasy.

Whittaker byl člověk instinktů. Zdálo se, že Jimův pohled vycítil, protože náhle otočil hlavu. Jeho malé oči žhnuly jako uhlíky.

Jim nevěděl, zda ho Whittaker poznal. To bylo nepravděpodobné. Tenkrát měl Jim na sobě indiánský oděv a kromě toho byl tři sta yardů daleko.

Whittaker se opět otočil, protože čtvrtý muž u stolu odsunul židli a vstal.

„Je mi líto, pane Whittakere,“ plačtivě řekl. „Vzal jste mi všechny peníze, které jsem měl.“

„Můžeš si jít pro další, Pembroku,“ řekl Whittaker. „Nebo mi napiš dluhopis na tvou nájemní stáj.“

Muž sebou trhl. „To nemůžu,“ zašeptal. „Stáj patří mé ženě…“

Whittaker se rozesmál. „Mohl bych tě jí zbavit,“ řekl. „Kolik bys mi za to zaplatil?“

Muž zbledl a nevěděl, co má odpovědět. Kelly přemýšlel, proč takoví lidé sedí u jednoho stolu s bandity, jako je Whittaker.

Vzal Dorseymu láhev, kterou právě zvedl, z ruky a šel k Whittakerovu stolu. Volnou rukou odstrčil Pembroka.

„Chci ho zastoupit,“ klidně řekl. „Už dlouho jsem nehrál.“

Několik vteřin panovalo ticho. Whittaker ještě víc přivřel oči, které nyní vypadaly jako úzké černé čárky. Murdock si Jima se zájmem prohlížel, zatímco Lorrimer se začal šklebit.

„Ahoj, Jime,“ řekl vyšňořený pistolník. „Dlouho jsme se neviděli.“

Jim na něho kývl.

„Nezměnil ses, Lorrimere. To se ještě nenašel nikdo, kdo by tě poslal k čertu?“

Lorrimerovi na chvíli zmizel úsměv ze rtů, ale pak se zase vzpamatoval.

„Jak vidíš, tak ne,“ řekl. „Co ty? Měl bys na to?“

„Dej mi důvod,“ klidně řekl Jim.

Úsměv Lorrimerovi opět zmizel ze rtů a tentokrát se tam už nevrátil.

„Posaď se, indiáne, jestli máš peníze,“ řekl Whittaker.

„Jmenuju se Kelly,“ řekl Jim, aniž by změnil tón hlasu. Posadil se, postavil láhev na stůl a vytáhl z kabátu váček, jehož obsah vysypal na stůl.

Whittakerovi se rozšířily zorničky. Na stole před Jimem leželo nejméně dva tisíce dolarů ve zlatých mincích. I Steve Murdock byl překvapený. Syčivě vydechl.

„Kde jsi ty prachy ukradl, míšenče?“ zeptal se Whittaker.

Jim na něho pohlédl.

„Jmenuju se Kelly,“ opakoval. „To si zapamatuj.“

Whittaker zrudl a zatnul pěsti. Než však mohl něco říct, ozval se Lorrimer.

„Kelly je bohatý muž, Curly,“ řekl. „Je to ten nejlépe placený lovec lidí, jakého znám.“

Whittaker pohlédl na svého kumpána. „Je lepší než ty?“

Lorrimer pokrčil rameny.

„To nemá s platem nic společného, Curly,“ řekl. „Kelly bere i zakázky, na které by si žádný běloch netroufl. Ale zná rudochy a může s nimi mluvit, kdežto běloch většinou setkání s nimi nepřežije.“

Whittaker opět pohlédl na Kellyho, ale už nic neřekl. Potom se prudce otočil a přikázal barmanovi, aby přinesl nový balíček karet.

Jim odzátkoval láhev whisky a napil se. Viděl, že George Dorsey už není v místnosti. Možná šel pro plukovníka Maynadiera.

Jim cítil, jak se mu v útrobách šíří teplo. Věděl, že jeden doušek neuškodí. Snesl by i druhý, ale kdyby pil víc, ztratil by klid a začal by zuřit. Přece jenom to byl poloviční indián.

Barman přinesl nové karty. Whittaker roztrhl obal a položil je před Kellyho na stůl.

„Můžeš rozdávat,“ řekl. „Ale nemysli si, že nás můžeš podvést.“

Jim se usmál.

„Nemějte obavy,“ řekl. „Tolik bílé krve zase v žilách nemám.“

„Co – co tím chtěl říct?“ Steve Murdock tázavě pohlédl na Whittakera a Lorrimera.

„Drž hubu,“ okřikl ho Whittaker. „A ty rozdávej, míšenče.“

Jim tentokrát nic neřekl. Soustředil se na karty a přestože měl špatnou figuru, přelstil Whittakera a vyhrál přes šedesát dolarů.

Hodil své špatné karty na stůl tak, aby Whittaker musel vidět, že naletěl na bluf.

„To bylo za toho míšence,“ řekl Jim. „Příště to bude ještě dražší.“

Whittaker byl celý rudý.

„Ty zatracený indiáne!“ vyhrkl. „Mám ti ukázat, zač je toho loket?!“

„Tak jako O’Sheaovi?“ řekl Jim. Pronesl to tiše a přesto byla jeho slova slyšet v celém saloonu.

Náhle se rozhostilo ticho. Lorrimer se kousek odsunul od stolu. Šramot jeho židle zněl jako vzdálené dunění.

„Cože?“ Whittaker byl bledý jako stěna. V očích se mu jiskřilo. Teď už neskrýval svou nenávist. „Jak to víš?“

„Od O’Sheaho,“ řekl Jim. Povytáhl svůj kolt z pouzdra a položil si ho na klín. Levou rukou zvedl láhev a napil se. Věděl, že to pro něho může být nebezpečné, ale v té chvíli whisky potřeboval, aby utlumil své zhnusení z Whittakera a jeho kompliců. „Několik Siouxů ho přineslo ke mně, těžce raněného,“ dodal. „Jeden vyprávěl, že muže, který O’Sheaho pronásledoval a postřelil, trefil šípem do krku.“

Whittaker sebou trhl.

Jim viděl, jak Lorrimer dal levou ruku pod stůl.

„Nech pracku nahoře, Lorrimere,“ chladně řekl. „Držím revolver v ruce. A mířím ti jím na břicho.“

Lorrimer polkl.

„To je bluf, Kelly,“ zabručel. „Neměls čas…“

Jim mu skočil do řeči. „Zkus to, Lorrimere, jestli chceš mít hrob ve Fort Laramie.“

Whittaker se pomalu probral. Rozhlédl se a viděl, že všichni přítomní čekají na jeho odpověď. Na lících se mu utvořily skvrny. Zdálo se, že cítí, že se mu situace vymkla z rukou. Kdyby někomu stál tváří v tvář v boji, ať už s kolty nebo pěstmi, věděl by, co má dělat. Ale takto by měl celý saloon proti sobě, kdyby míšencova obvinění nevyvrátil.

„Kde je O’Shea teď?“ chraplavě se zeptal.

„U doktora,“ odvětil Jim. „Vytáhl mu kulku ráže 52 z boku. Jestli se nepletu, tak jednu takovou bizonobijku máš, že?“

„Sakra, hodně lidí má bizonobijku!“ procedil Whittaker mezi zuby.

„Ale jen někteří mají ránu od šípu na krku,“ řekl Jim. „Nechceš si stáhnout límec?“

Jim počítal s Lorrimerovým útokem. Proto ho Whittaker překvapil.

Chytil hranu stolu a bleskově ji zvedl. Takřka současně začal jednat Lorrimer.

Jim zmáčkl spoušť svého armádního koltu. Ve stejném okamžiku ho hrana stolu udeřila do hřbetu ruky. Pochopil, že proti Lorrimerově kulce už toho moc nezmůže.

Svalil se dozadu i s židlí, levou rukou chytil láhev whisky a mrštil jí po Lorrimerovi. V pádu nad hranou stolu uviděl záblesk. Něco žhavého mu proletělo kolem levého ucha.

Stůl ho udeřil do holeně. Viděl, jak Whittaker odstrčil nohou židli. Lorrimer přidušeně vykřikl – láhev ho zasáhla do ruky, takže nyní nemohl střílet.

Steve Murdock nestačil reagovat. Ještě stále seděl na židli a s otevřenými ústy sledoval, co se kolem děje.

Pak mohl Jim konečně zvednout svůj armádní kolt. Namířil na Lorrimera, jenže pistolník byl rychlejší a vystřelil z remingtonu.

Zároveň s nárazem kulky Jim zmáčkl spoušť. Ucítil tlumenou bolest v levém rameni a slyšel, jak Whittaker s dupáním kráčí k němu. Přesto nedokázal odtrhnout zrak z Lorrimera.

Pistolník vytřeštil oči, ale v těch už nebyl žádný život. Bezvládně se skácel na podlahu.

Jim už nestihl uskočit před Whittakerovým kopem.

Vykřikl bolestí a instinktivně udeřil pažbou koltu. Zasáhl Whittakera do holeně. I ten zařval.

Jim se odvalil stranou a po jednom převrženém stole se vytáhl na nohy. Při tom uviděl Lorrimerovu bledou tvář, ve které se zračilo zděšení. Ještě stačil pochopit, že Jim je lepší než on.

Whittaker se ještě stále držel za nohu. Jim ho musel zasáhnout do citlivého místa. Měl dost času na to, aby vstal a namířil na Whittakera kolt.

Murdock se rovněž zvedl ze židle. Do boje však zasáhnout nemohl, protože ho v šachu držel barman, který stál za ním s parkerovkou v rukou. Jim se usmál. To by nikdy neřekl, že Dorsey bude mít tolik kuráže.

Whittaker pomalu překonal bolest. Když uviděl, že Jim je na nohou a míří na něho koltem, rychle se ohlédl na své kumpány.

Ti mu ale pomoct nemohli.

Byl bledý jako stěna, když spatřil Lorrimera. Natáhl ruce a vyhrkl: „Nemůžeš mě jenom tak odpravit!“

„Proč ne?“ řekl Jim. Hlas se mu chvěl zlostí. „I ty jsi přece odpravil mého přítele Sama!“

Whittakerovi málem vypadly oči z důlků. Pochopil, že to Kelly byl oním střelcem, který ho trefil do krku.

Sklonil ruce a panika mu zmizela z očí. Jim viděl, jak horečnatě přemýšlí. Bylo mu jasné, o čem uvažuje. Hledal způsob, jak ho oddělat, protože to byl jediný člověk, který mohl dokázat, že vraždil.

Jim pustil svůj armádní kolt na zem a krátce se podíval na své levé rameno. Temná skvrna na kabátě se šířila. Cítil, jak mu po kůži stéká krev.

Whittaker se usmál. Zdálo se, že jediným problém pro něj je Kellyho kolt.

„Rozmáčknu tě jako štěnici, ty bastarde,“ procedil mezi zuby. „Pozdravuj svého rudého přítele, až budeš u Manitoua…“

Pak se rozmáchl pravou pěstí.

Jim to čekal, přesto málem zareagoval pozdě. Pěst mu prosvištěla jen těsně kolem levého ramene.

Pak udeřil. Ovládl ho hněv. Poznal totiž, že ho Whittaker chtěl trefit do poraněného ramene. Než se obr vzpamatoval, inkasoval další ránu.

Vůbec jím však neotřásla. Prostě tam dál stál. A potom Jima udeřil do hrudi.

Jim naštěstí uhnul, takže ho pěst nezasáhla naplno. Bolela ho ruka, narazil si záprstní kůstky. Přemýšlel, zda neudělal chybu, když Whittakera vyzval k pěstnímu souboji. Pokud obra neskolily takové rány, tak co potom?

Opět musel uhnout před dvěma tvrdými zvedáky. Pravým ramenem narazil do dřevěného pilíře, který podepíral schody.

Whittakerovi se jiskřilo v očích. Podle všeho chtěl Jima zahnat do kouta.

Ještě další ráně Jim uhnul, ale pak už nebylo kam. Měl pocit, jako by mu někdo udeřil do hrudi kladivem. Obr mu vyrazil dech.

Náhle byla před ním Whittakerova široká tvář. On mě zabije, pomyslel si Jim.

Mlátil pěstmi kolem sebe a bylo mu jedno, kam trefí. Věděl jen to, že musí z toho kouta, jinak nepřežije.

Náhle se Whittaker sklonil a zařval jako býk, kterého cejchují.

Jim odvrávoral stranou. Opět za zády ucítil sloup. Viděl Whittakerovu bledou tvář. Hromotluk lapal po dechu jako ryba na suchu. Levou nohou klečel na podlaze, držel se za bok a sténal. I z takové pozice však dokázal zaútočit.

Jim se vzpamatoval a uhnul.

Whittaker praštil pěstí do dřevěného sloupu. Ozvalo se praskání. Muži v saloonu vykřikli a Jim se několika kroky dostal do bezpečí.

Whittakerův úder sloup prolomil a schodiště se tak s ohlušujícím rachotem zhroutilo. Kdosi křičel, že spadne celý dům, ale tak hrozné to zase nebylo.

Mezitím se Whittaker vzpamatoval. Vrávoravě stál a hleděl na Jima.

Ten se začal usmívat. Přestože cítil, že rána v rameni mu začíná krvácet, věděl, že v tomto boji už neprohraje.

Objevil totiž Whittakerovo slabé místo.

U dveří saloonu nastal pohyb. Objevil se George a vedle něj jeden muž v uniformě. Jim podle hodnostních označení poznal, že jde o kapitána. Plukovník Maynadier zřejmě nepovažoval za nutné zasahovat kvůli nějakému míšenci osobně.

Jim očekával, že kapitán zakročí. Modrokabátník však jen přišel k pultu a opřel se o něj. Když mu Jim pohlédl do tváře, poznal, s kým má tu čest.

Cítil jeho pohrdání. Asi ještě chce dát Whittakerovi šanci, aby mě umlátil, než ho zatkne, pomyslel si. Viděl, jak na něho Dorsey naléhá, kapitán však vůbec neposlouchal.

Málem zapomněl na Whittakera. Obr byl už naštěstí pomalejší, takže jeho pěsti dokázal uhnout. Ještě jednou ho udeřil do hlavy, aby ukolébal jeho pozornost. Rána na Whittakera neměla žádný účinek. Ani nezaklonil hlavu. Jim měl pocit, že praštil do zdi.

Pak obr odkryl bok a Jim šance využil.

Whittaker sebou prudce trhl. Opět se mu podlomilo levé koleno. Ústa měl otevřená k výkřiku, ale nevydrala se z nich ani hláska. Byl bledý jako stěna.

Tentokrát ho Jim nenechal na pokoji. Viděl, že kapitánovi ztuhl úsměv na rtech.

Rozmáchl se. Whittaker měl nekrytý pravý bok.

Obr zařval a jeho tvář náhle zalily slzy. Už se nedokázal udržet na nohou a s žuchnutím se svalil na podlahu. Jeho řev přešel ve vytí a pak v tiché sténání. Převalil se na břicho a pokusil se vstát, ale nepodařilo se mu to. Pak zůstal ležet na boku a pozvracel se.

Jim se sklonil pro svůj armádní kolt. Těsně vedle něho ležela jeho láhev whisky. Až na nepatrný zbytek byla vylitá.

Zvedl i j i, strčil si kolt do pouzdra a napil se. Kořalka pálila jak čert. Dělaly se mu mžitky před očima a pochopil, že tentokrát to není alkohol, nýbrž slabost.

Pohlédl k pultu.

Sakra, pomyslel si, jestli bude mít kapitán něco proti, jednu mu vrazím.

+ + + + +

Kapitán na něho zhnuseně pohlédl. Pravděpodobně ještě víc než indiány nesnášel opilé indiány.

Jim se podrážděně zašklebil. Měl chuť z pevnosti udělat kůlničku na dříví. Dva kroky před kapitánem se zastavil. Prázdnou láhev hodil Dorseymu, který ji chytil jen tak tak.

Dorsey jako jediný poznal, v jak nebezpečné náladě Jim je. Rychle postavil prázdnou láhev na pult a řekl: „Jime, to je kapitán…“

Kapitán ho krátkým mávnutím umlčel. Udělal ještě jeden krok ke Kellymu.

„Kapitán Brad Adams,“ představil se. „Pan Dorsey mi pověděl, že jste do pevnosti přivezl jednoho těžce raněného zlatokopa a krátce nato jste tady v saloonu nalezl muže, který ho postřelil.“

Jim kývl hlavou přes rameno. Při tom se o něj znovu pokoušely mdloby. Věděl, že brzy bude muset k doktorovi, musel mu zastavit krvácení.

„Je to Whittaker,“ řekl pohnutým hlasem. „Ale nepral jsem se s ním proto, že postřelil O’Sheaho.“

„Nýbrž?“ Kapitán pozvedl obočí.

„Při pronásledování O’Sheaho zavraždil Sama Koontze.“

Kapitán už se nedokázal ovládnout. Posměšně se zašklebil.

„A jak to chcete dokázat?“ zeptal se.

Jim cítil, že Adams by nejraději řekl ještě něco. Zmocnil se ho hněv, když za sebou uslyšel tichý smích.

„Trefil jsem ho šípem do krku,“ přidušeně odvětil.

„Vy jste ho nepoznal?“ zeptal se Adams. Jeho škleb byl nyní ještě širší.

„Ne. Byl v čepici a kožichu. Krom toho jsem byl skoro tři sta yardů daleko.“

„Tři sta yardů?“ Adams naoko uznale přikývl. „Vy trefíte muže na tři sta yardů?“

„Trefil bych ho i na čtyři sta yardů,“ chladně odtušil Jim. „Jsem ochoten to dokázat, pokud budete mít dost odvahy na to, abyste se mi postavil jako terč.“

Výraz v Adamsové tváři se náhle změnil. Na lících se mu objevily malé červené skvrny, když spatřil Dorseyho úsměv.

Jim se otočil a přišel k Whittakerovi, který klečel a rukama se opíral o podlahu. Steve Murdock stál ještě stále na místě a nehýbal se. Barman na něho pořád mířil brokovnicí.

Jim stáhl Whittakerovi límec. Objevil se špinavý obvaz stáhnutý šátkem. Jim vytáhl z pochvy na opasku nůž a rozřízl šátek, načež strhl obvaz.

Whittaker řval, jako by ho na nože brali.

Jim hned věděl, že dlouhá, červená rána byla způsobena hrotem šípu. Ustoupil stranou a umožnil Adamsovi, aby se na ni podíval.

Kapitán Adams se rychle otočil. Rána nevypadala dobře. Okraje se zanítily a bylo jasné, že pokud Whittaker nebude brzy ošetřen lékařem, příští týden nepřežije.

Jim tiše zaklel, když si uvědomil, že tou rvačkou možná Whittakerovi zachránil život. Odstrčil obra od sebe.

„Požaduju, abyste tohoto muže zatknul a dal před soud kvůli obvinění z vraždy,“ řekl Jim.

Adams se vzpamatoval. Z výrazu jeho tváře se dalo vyčíst, co si o tom celém myslí.

„Nemůžete přece chtít, abychom tohoto muže zatknuli kvůli nějakému renegátovi…“

Víc už říct nestihl. Jim k němu rychle přistoupil a chytil ho za límec. Adams zaklonil hlavu a chtěl protestovat, ale to nešlo. Chytil Kellyho za zápěstí, ani to však nepomohlo.

„Tak poslouchejte, vy idiote!“ procedil Jim mezi zuby. „Pokud vím, tak váš plukovník chce s indiány vyjednávat kvůli Bozemanské stezce. Co, myslíte, že se stane, až se Siouxové dozvědí, že nechal na svobodě vraha jednoho z jejich přátel? Vůbec s plukovníkem nebudou mluvit! Došlo vám to?“

Pak kapitána odstrčil.

Adams zavrávoral k pultu. Masíroval si zrudlý krk a lapal po dechu. Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval z šoku.

V očích se mu zračila nenávist, když pohlédl na Jima.

„Za to mi zaplatíte, Kelly!“ vyhrkl. „Vyhýbejte se mi!“

„Nemějte strach,“ řekl Jim.

Adams se nakvašeně otočil. Kývl na oba vojáky, kteří zůstali stát u dveří, a přikázal jim zatknout Whittakera a odvézt ho do vězení. Pak opustil saloon, aniž by se otáčel.

Jim zůstal stát před Stevem Murdockem.

„Postarej se o Lorrimera,“ řekl. „A zmiz odtud, jestli máš v hlavě aspoň za mák rozumu.“

Murdock polkl a několikrát přikývl. Oddechl si úlevou, když na něho barman konečně přestal mířit. Přišel k mrtvému Lorrimerovi, chytil ho pod paže a odvlekl ze saloonu.

„Díky,“ řekl Jim k barmanovi.

Ten pokrčil rameny.

„Jsem něco dlužný svému bossovi,“ řekl.

Jim přikývl. Taková odpověď mu vyhovovala. Takto byl zavázaný jen Georgovi.

Když se otočil, ucítil slabost. Dělaly se mu mžitky před očima. Pak ho kdosi chytil pod paže a v následujícím okamžiku ztratil vědomí.

+ + + + +

Cítil se hrozně, když otevřel oči. Slyšel cinkání talířů a příborů. Pozvedl se.

Levým ramenem mu projela ostrá bolest. Před očima se mu točily barevné kruhy. Zasténal a opět klesl do postele.

„Jen klid, můj chlapče,“ ozval se hluboký hlas, „budeš si muset ještě pár dnů poležet, než se zase budeš moct prát.“

Jim zaklel. Zatnul zuby a znovu se pokusil pozvednout. Podařilo se mu dokonce se posadit. V hlavě mu hučelo jako v úle. Lékařův hlas slyšel jako by z dálky.

„Zase si lehni, nebo tě praštím konvicí do hlavy, ty zatracený indiáne!“

Jim otevřel oči a spatřil malého doktora. Ve zvednuté pravé ruce držel plechovou konvici a vypadalo to, že svou výhrůžku myslí vážně.

Jim se začal usmívat.

Doktor bezděky ucouvl.

Jim přehoupl nohy přes okraj postele. Měl dlouhou noční košili s vyšíváním. Pohlédl na sebe a jeho úsměv se ještě rozšířil.

„Hezké,“ řekl. „Vypadám jako andělíček, že?“

Lékař zasténal. Vrátil se ke stolu, u něhož předtím seděl, a postavil na něj konvici.

„Kdysi patřila mé ženě,“ zamumlal.

Kelly pozvedl obočí.

„Ta musela být hodně vysoká.“

„Do toho je ti drek, indiáne,“ odsekl lékař. „Zase si lehni, nebo veškeré kurýrování bude k ničemu.“

Jim neodpověděl. Stáhl si košili z levého ramene a prohlédl si odborně provedený obvaz.

„Kulka je venku,“ řekl doktor. „Jenže byla od oleje.“

Kelly zaklel. Jak znal Lorrimera, tak to mohl být úmysl. Nebýt lékaře, tak by zřejmě nepřežil, přestože zranění samo o sobě nebylo těžké.

„Už se O’Shea probudil?“ zeptal se.

Lékař se otočil.

„O’Shea je mrtvý,“ řekl. „Hodinu před smrtí se probral. Byl zcela při vědomí. Bohužel jsem tě k němu nemohl přivést, protože jsi byl v limbu.“

Kelly se vyděsil. „Jak dlouho jsem byl v bezvědomí?“ zeptal se.

„Více než čtyřiadvacet hodin,“ odpověděl lékař. „Ztratils hodně krve.“

„Řekl O’Shea něco? Řekl, že to byl Whittaker, kdo ho postřelil?“

Doktor zavrtěl hlavou.

„Neřekl nic. Poprosil mě o dva listy papíru a napsal dopis své dceři.“

„Co napsal?“ zeptal se Jim.

Doktor svraštil čelo.

„Myslíš, že čtu cizí dopisy?“ odsekl.

Jim sevřel rty. Hlavou se mu honily myšlenky. „A kde je ten dopis teď?“

„Včera ho odvezl jezdec Pony expresu na východ do St. Louis. Tam bydlí O’Sheaho dcera.“

Kelly cítil, jak se mu motá hlava. Pomyslel na to, že O’Shea možná v Black Hills našel zlato. Co když to napsal dceři?

Věděl, že dopis už nezastaví. Existovala vůbec nějaká možnost, jak odvrátit zkázu?

Rezignovaně sklonil hlavu. Beztak bylo jen otázkou času, než běloši vtrhnou do Black Hills. Whittaker už o zlatu možná věděl. Proč by jinak O’Sheaho pronásledoval?

Opět vzhlédl.

„Pověděl vám něco Whittaker?“ zeptal se.

Lékař přikývl.

„Ošetřoval jsem ho. Je celý zmalovaný. Asi jsi mu vyřídil játra. Skoro se nemůže nadechnout, jak ho všechno bolí.“

„Kde je?“

„Kapitán Adams ho zatkl. Má přece na svědomí O’Sheaho.“

„Jak to Adams může vědět?“

Lékař na něho překvapeně pohlédl. „Tys mu to přece pověděl.“

„Nevěděl jsem, že kapitán uvěří slovům polovičního indiána,“ sarkasticky odvětil Jim.

„Měl by sis na Adamse dát pozor,“ řekl lékař. „Jak jsem slyšel, tak mu plukovník dal kvůli tobě co pro to. Adams je zákeřný a mstivý.“

Jim přikývl. Nepotřeboval varování. Dokázal své soky odhadnout sám. Adams byl zbabělec, ale právě proto byl nebezpečný.

Opatrně vstal. Levou rukou se držel nohy postele. Viděl, jak lékař strnul a nevěřícně na něj pohlédl.

Šlo to lépe, než očekával. Slabost rychle přešla. Usmál se na lékaře a ukazováčkem mu ukázal na hruď.

„Ta noční košile je pěkná,“ řekl, „ale myslím, že ve vlastních věcech se budu cítit lépe.“

Doktor otevřel ústa, aby protestoval, ale potom jen mávl rukou a ukázal na úzkou skříňku, která stála vedle postele.

Jim v ní našel své věci. Košili a kožený kabát měl oprané. Pomalu se oblékl. Měl tam i zbraně a dokonce i váček se zlatými dolary.

Když si připnul opasek a prohlédl armádní kolt, vyňal z váčku pět zlatých mincí a podal je lékaři.

„To je příliš,“ zamumlal doktor. „Jedna stačí.“

„Nechte to být. Můj život mi stojí za víc než za pár zlatých double eagleů.“

„Jestli je to tak, tak mi můžeš dát i celý váček,“ řekl lékař a usmál se.

Jim zavrtěl hlavou.

, Jak vás znám, tak byste si sbalil své saky paky a zmizel z Fort Laramie. A příště by mě neměl kdo ošetřit.“

Lékař se rozesmál. „Ty se v lidech vyznáš, indiáne.“

Jim mu podal ruku. Nebylo pro něho jednoduché podat ruku někomu, kdo ho oslovoval jako indiána, ale z lékařových úst to neznělo jako urážka.

Vyšel ven a přede dveřmi se zastavil. Opět napadl sníh. Bylo jasné, že zima bude trvat dlouho. Přemýšlel, kdy se objeví první z velkých náčelníků, kteří měli jednat s plukovníkem Maynadierem o Bozemanské stezce.

Přes cvičák se vydal k Dorseyho saloonu. Kráčel opatrně, protože cítil, že to ještě chvíli bude trvat, než se vzpamatuje ze ztráty krve.

Před velitelstvím se objevil jeden důstojník. Jim poznal kapitána Adamse. Byl příliš daleko na to, aby mu mohl vidět do tváře, ale byl přesvědčený, že je zkřivena nenávistí.

George Dorsey zářil, když ho spatřil. Přivedl ho ke stolu a zavolal na svou Černou kuchařku, ať něco uvaří.

„Whittaker je hotový,“ zašišlal. „Asi už ani on sám nevěří, že přežije. O’ Sheaho smrt ho dorazila.“

„A co Murdock?“ zeptal se Jim.

George se usmál. Konce kníru se mu roztáhly. „Poslechl tvou radu. Po Lorrimerově pohřbu se vyšvihl na koně a odjel.“

Jim přikývl. Murdock věděl, která bije.

+ + + + +

V následující týdnech Jim na dopis, který O’Shea poslal své dceři v St. Louis, dočista zapomněl. Byl velmi činorodý. Týden pobýval v táboře Tupého nože a probíral s ním plány bělochů.

Tupý nůž potvrdil, že u něj byl Velká ústa, Povaleč z Laramie. Velká ústa ovšem neřekl, o čem se plukovník Maynadier chtěl s náčelníky bavit.

Od Tupého nože se Jim dozvěděl, že Skvrnitý ocas není ve Fort Laramie jen proto, že jeho dcera dostala kašel a cesta by pro ni byla příliš nebezpečná.

„Pokud plukovník slíbil Skvrnitému ocasu dary, podepsal si tím svůj ortel smrti,“ pohrdavě řekl Tupý nůž.

O týden později se Jim s Tupým nožem rozloučil a vydal se přes Niobraru na sever. Byl domluvený s Červeným psem, bratrem squaw Sama Koontze, že potáhnou do Black Hills. Chtěl se na vlastní oči přesvědčit, zda na síouxské území již nepronikli běloši.

Téměř celý únor strávil s Červeným psem v Black Hills. Zima byla ještě chladnější než v uplynulých letech. Viděl, jak indiáni trpí hladem a zimou. Sevřelo se mu srdce, když si uvědomil, že jim nemůže pomoct víc.

Na počátku března se s Červeným psem rozloučil a jel do Fort Laramie. V Black Hills nepotkali jediného bělocha. Možná to však bylo jen proto, že byla taková zima.

Ještě stále mrzlo, až praštělo. North Platte byla zamrzlá a nevypadalo to, že by jaro mělo přijít brzy.

Laramie bylo ještě zanedbanější než v lednu. Dlouhá zima značně podkopala morálku vojáků. Kelly v pevnosti viděl spoustu opilců. Skoro všichni se tvářili nevrle.

George Dorsey nebyl výjimkou.

„Ta zatracená zima nás všechny dožene k šílenství,“ řekl a syčivě vydechl. „Plukovník Maynadier je den ode dne nervóznější, protože Červený oblak mlčí. A nová mírová komise sedí v Omaze a čeká na to, až se oteplí. Všem je jasné, že nastanou problémy, jestli přijedou siouxští náčelníci a E. B. Taylor a jeho komise tu nebudou.“

Jim pokrčil rameny.

„Problémy nastanou tak jako tak,“ řekl. „Armáda totiž od indiánů požaduje něco, co jí dobrovolně dát nemohou. Všechno směřuje k velkému střetu. Nemůžu se ubránit pocitu, že právě o to armádě jde.“

George zavrtěl hlavou. „Tomu nevěřím,“ řekl, „a proč indiány nenechají na pokoji? Vždyť jim stále ustupovali a vzdali se většiny svého území. Co od nich ještě chtějí?“

„Vyhladit je,“ odpověděl Jim. „Budou spokojení teprve, až žádný rudoch nebude naživu.“

„Vidíš to příliš černě,“ řekl George. „Zapomínáš, že jsou i slušní běloši.“

„Ti mají bohužel příliš malý vliv.“ Jim vstal. „Chci ještě zajít k doktorovi.“ Viděl, že George něco trápí, a řekl: „Co je s tebou? Vymáčkni se.“

„Whittaker už tu není,“ zašišlal George. „Kdosi ho vysvobodil z vězení. Strážný tvrdil, že muž, který ho přemohl, byl Steve Murdock. Přísahat na to ale nechtěl.“

Kelly byl zamyšlený, když kráčel po cvičáku. Nezeptal se, kdy byl Whittaker osvobozen, pokud však jeho domněnka, že Whittaker o zlatu, které O’Shea nalezl v Black Hills, neví, byla správná, pak musel zůstat někde poblíž Fort Laramie. Možná čekal na O’Sheaho dceru. Pokud někdo znal O’Sheaho tajemství, pak to byla ona.

Jim byl přesvědčen o tom, že Whittaker se dozvěděl o dopise.

+ + + + +

Jim byl ve stáji u svého hřebce, když se z cvičáku ozval hluk. Přišel k malému zamřížovanému oknu a vyhlédl ven.

Do pevnosti přijela švadrona. Doprovázela dva dostavníky. Zdálo se, že právě ty upoutaly pozornost obyvatel pevnosti.

Kelly věděl, že se čeká na vozy z Cheyenne, protože plukovník Maynadier potřebuje dary pro Skvrnitý ocas a jeho kmen BoisBrúlés. Takže proč ten rozruch?

I jeho se zmocnila zvědavost. V pevnosti se všichni znali a tak byli rádi, když přišla nějaká změna.

Vyšel ze stáje ven. Byl jasný zimní den.

Dva důstojníci švadrony doprovodili oba kočáry k velitelství. Za nimi se srotil dav.

Jim šel blíž.

Zatajil se mu dech, když spatřil tu ženu.

Jako by vystoupila z nějakého newyorského módního časopisu. Klobouk byl zdobený krajkami a to samé platilo i o pláštěnce. Tu měla poněkud rozepnutou, takže byly vidět její šaty se zlatými prýmky.

To však bylo podružné. Jima fascinovala hlavně souměrná tvář s velkýma, tmavýma očima.

Všiml si, jak si prohlíží dav. Letmo pohlédla i na něj a tu se zarazila. Lehce sklonila hlavu. Pak na něj pohlédla znovu. Několik vteřin si hleděli do očí.

Neusmál se. Vůbec nemyslel na to, že to je příležitost jí ukázat, jak velký dojem na něho udělala. Hleděl jí do očí a měl pocit, že se v nich utopí.

Její průvodce, který jí podal ruku a pomohl jí při vystupování, reagoval nevrle, když si všiml, že žena je duchem nepřítomná a nevšímá si ho.

Otočil hlavu a vrhl chladný pohled na Jima, Pohrdavě se usmál.

„Prosím, drahá,“ řekl nepříjemně vysokým hlasem. „Nemám chuť se tu dál nechat očumovat.“

Žena na něj pohlédla.

„Dívají se na mě, ne na tebe,“ řekla.

Její hluboký, vřelý hlas zněl Jimovi v uších. Hodil se k ní. Ještě chvíli tam stál, dokud žena se svým průvodcem nezmizela v budově velitelství. Pak šel k saloonu. George byl většinou dobře informovaný. Možná věděl, kdo je ta žena a co dělá v Laramie.

Jenže George tam nebyl. Saloon zel prázdnotou.

Jim se posadil k jednomu stolu a u černošky Sarah si objednal smažená vejce. Když jedl, slyšel, jak se k saloonu blíží dav.

Jako první tam vešel George. Byl rozrušený. Chvěly se mu ruce a konce kníru.

Jim chtěl právě polknout další sousto, když spatřil tu ženu.

Ještě stále na sobě měla velký, krajkami zdobený klobouk a černou pláštěnku. Usmála se na George, který hned zrudl. Za ni dovnitř vešel hubený muž s chladnýma, modrýma očima. Sundal si klobouk a Jim viděl, že má dlouhé blond vlasy.

Vypadal elegantně a měl pěstěný světlý knírek. Prsty pravé ruky se pohladil po rtech. Nosní stěny mu lehce vibrovaly. Pravděpodobně se mu nelíbilo, že není středem zájmu.

Jim nevěděl, co si o něm má myslet. To ho zneklidňovalo. Rád věděl, na čem je, když se setkal s protivníkem. A to, že tento muž bude jeho protivníkem, mu bylo jasné už teď.

George spatřil Jima a usmál se. Kývl na ženu a levou rukou ukázal na stůl, u něhož seděl Jim.

Žena pohlédla na Jima, jemuž sousto sklouzlo z vidličky na talíř. To ho vrátilo do reality. Odstrčil talíř od sebe a pomalu vstal. Ani na vteřinu ženu nespustil z očí.

Georgeovým slovům téměř nebylo rozumět. Šišlal víc než jindy.

„Dáma s tebou chtěla mluvit,“ řekl.

Žena se usmála.

„Pokud jste pan Kelly,“ řekla svým příjemným, hlubokým hlasem.

Jim přikývl. „Jmenuju se Jim Kelly. Čím vám mohu posloužit?“

Pootočila se stranou a chytila za ruku svého průvodce, který zůstal stát jeden krok za ní.

„Můj snoubenec John Corbett a já jsme s vámi chtěli mluvit ohledně jedné velmi důležité věci,“ řekla s úsměvem. „Mezi čtyřma očima,“ dodala, když Kelly kývl.

„Dám vám k dispozici svůj pokoj,“ rozčileně zašišlal Dorsey.

„Pokud vám to nevadí.“ Opět na něj vrhla svůdný pohled.

„Je mi ctí, madam,“ řekl George.

Jim pohlédl do chladných modrých očí Johna Corbetta. Čím déle se na něho díval, tím mu byl nesympatičtější. Corbettovi pocity vůči němu byly podle všeho stejné a netajil se tím. Blazeované pozvedl obočí.

„Šel byste s námi do pokoje pana Dorseyho, pane Kelly?“ zeptala se žena.

Jim lehce kývl na Corbetta.

„Musí být při tom?“ Jim ho chtěl záměrně vyprovokovat, protože chtěl vědět, jak zareaguje.

Corbett na chvíli zbledl a rozechvěl se mu horní ret. Jim viděl, jak zvedl pravou ruku a strčil ji pod klopu saka.

„Prosím – pánové!“ Žena vstoupila mezi ně. „Nechci, abyste se hádali.“ Stála těsně před Jimem, když se k němu obrátila. Ňadry se dotkla jeho ruky. Jim jí viděl na očích, že to byl záměr.

„Pan Corbett je můj snoubenec, pane Kelly,“ řekla. „Je informován o všem, o čem s vámi chci mluvit.“

Pan Corbett je trouba, který si ani nevšiml, jak sis ho omotala kolem prstu, pomyslel si Jim. Trouba s revolverem pod levou paží.

Pokrčil rameny. Počkal, až žena projde kolem, a dal přednost i Corbettovi. V Dorseyho pokoji stál kulatý stůl a čtyři židle. Dorsey už se chtěl posadit, ale žena ho chytila za ruku.

„Chceme s panem Kellym mluvit o samotě,“ řekla s úsměvem.

George sebou trhl, jako by ho udeřil bič.

„Omlouvám se, madam,“ zamumlal a rychle místnost opustil. Tiše za sebou zavřel dveře.

Jim kývl na židle.

Žena se posadila. Corbett přistoupil za ni a opřel se o opěradlo její židle.

„Posaďte se,“ řekl Jim.

Corbett se poněkud neklidně nadechl a odhrnul si pramen vlasů z čela. Jeho oči nyní již nebyly chladné. Zračil se v nich hněv.

„Co si to dovolujete, vy špinavý…“

„Johne, prosím!“ Žena si svého snoubence změřila pohledem. „Udělej, co říká pan Kelly. Má své důvody.“

Jim počkal, až se Corbett posadí na židli vedle ženy.

„Mám své důvody,“ řekl. „Tady na Západě jsou lidi nedůvěřiví, když někdo nosí zbraň pod kabátem. To potom totiž vypadá, že chce zabíjet ze zálohy.“

Corbett vyskočil. Tentokrát už ho jeho žena nezastavila.

„Nenechám se urážet od nějakého míšence!“ zvolal přeskakujícím hlasem. „Co si vlastně o sobě myslí?“

„Posaďte se.“ Kelly zůstal klidný. Vytáhl armádní kolt z pouzdra a položil ho na pult.

Corbett byl bledý. Beze slova se posadil na židli.

Jim pozoroval ženu. Lehce se usmívala, jako by jí bylo jedno, že se její snoubenec chová jako hlupák.

„Pojďme k věci, madam,“ řekl.

Přikývla. „Jmenuji se Moira O’Sheaová…“

Odmlčela se a Jim to potřeboval. Bylo mu, jako by právě dostal ránu kladivem do hlavy. Hlavou se mu honily myšlenky. Přemýšlel, proč je vlastně překvapený. Musel přece počítat s tím, že tato ženaje O’Sheaho dcera, že to nemůže být nikdo jiný. Cosi se mu však na tom nelíbilo. Nebylo to náhodou tím, že si O’Sheaho dceru představoval úplně jinak?

„Zhruba před měsícem jsem dostala dopis od otce, v němž mi sdělil něco velmi důležitého,“ dodala. „Od plukovníka Maynadiera jsem se předtím dozvěděla, že jste mého těžce raněného otce přivezl do Fort Laramie…“

„Jestli mi za to chcete poděkovat, tak jste si tento rozhovor mohla ušetřit,“ stroze řekl.

Zavrtěla hlavou.

„Něco mě překvapilo,“ tiše řekla. „Můj otec podle všeho nevěděl, když psal dopis, že jste ho do pevnosti přivezl vy. Přesto vaše jméno zmínil.“ Vytáhla váček, který byl zdobený stejnými krajkami jako její klobouk a límec pláštěnky, kterou ještě stále měla na sobě. Rozvázala ho a vytáhla dopis, který sestával ze dvou listů. Jeden podala Jimovi. „Čtěte.“

Jim četl: „Obrať se na George Dorseyho, který je majitelem obchodu ve Fort Laramie. Dorsey zná jediného muže, který ti může pomoct. Je to míšenec a jmenuje se Kelly. Dorsey ví, kde se tento muž zdržuje. Pokud ho dokážeš získat, máš vyhráno. Slib mu dobrý podíl a dodrž své slovo, pak mu můžeš stoprocentně důvěřovat. Pokud Kellyho nenalezneš, raději několik měsíců počkej, protože jinak se ve Fort Laramie nikomu věřit nedá.“

Jim přemýšlel, odkud O’Shea ta moudra měl. Zřejmě musel mluvit s Georgem Dorseym. Ten byl podle všeho stejně užvaněný jako jeho strýc na Rio Pecos.

„Váš otec píše cosi o nějakém podílu,“ řekl Jim.

Moira O’Sheová chtěla Jimovi ukázat další list, ale Corbett ji chytil za ruku.

„Počkej, Moiro,“ vyhrkl. „Ani nevíS, jestli nám chce pomoct!“

„To má pravdu,“ odpověděl Jim s úsměvem. Pak zase zvážněl. Hleděl na Moiru O’Sheaovou. „Zbytek dopisu mi ani nemusítě ukazovat. Dokážu si představit, co tam stojí. Váš otec našel někde v Black Hills zlato a popsal vám to místo.“ Viděl, jak vytřeštila oči. „Chcete mě najmout proto, abych vás tam přivedl a vyzvedl to zlato. Zapomínáte ale na jedno: území okolo Black Hills patří indiánům a žádný běloch nemá právo tam vstoupit, nemluvě o těžbě zlata, pokud tam nějaké je.“

Corbett znovu vyskočil.

„Říkal jsem ti to hned!“ Vyčítavě pohlédl na svou snoubenku. „Nemůžeš od míšence čekat, že se postaví…“

Umlčela ho mávnutím.

„Nemluv nesmysly!“ vyhrkla. Její hlas nyní vůbec nezněl vlídně. Náhle byl tvrdý a chladný. „Otec tu žil dlouho a když říká, že pan Kelly je ten pravý, pak se podle toho budu řídit.“

„Ale to bychom rovnou mohli…“

„Drž hubu!“

Jim viděl, jak sebou Corbett trhl. I on sám se při těch slovech lehce otřásl. Moira O’Sheaová byla všechno jen ne slabá žena, která prosí o pomoc. A právě to ho na ní vzrušovalo. Vždycky mu byly bližší šelmy než jejich kořist.

Usmála se na něj.

„Omlouvám se, pane Kelly,“ vlídně řekla, „můj milenec se bohužel v lidech nevyzná. Ani já ne, ale spoléhám se na úsudek svého otce. A ten se v lidech ještě nikdy nemýlil. Chci vám říct, že můj otec –jak píše – našel zlato v hodnotě více než sto tisíc dolarů. A to v nuggetech, které skryl na určitém místě v Black Hills, protože musel prchat před mužem, který ho o to zlato chtěl připravit. Pojedeme tam, vezmeme si to zlato a zase zmizíme.“ Na krátkou chvíli se odmlčela. „Byl byste ochoten mi při tom za podíl na zlatě pomoct?“

Zakloní 1 se a prsty pravé ruky párkrát zabubnoval do stolu těsně vedle revolveru.

„Asi nevíte, co se tu teď děje,“ řekl. „Siouxové a Čejeni jsou nervózní. Tuší, že běloši nedodrží smlouvy, které s nimi v posledních letech uzavřeli. Pokud někdo rozšíří zprávu, že v Black Hills je zlato, dojde ke krvoprolití, jaké Západještě nezažil…“

Moira O’Shea se rozesmála.

„To by pro vás měl být další důvod pro to, abyste nám pomohl. Až budeme mít to zlato, okamžitě odjedeme. To slibuji. Nikdo se nedozví, že Patrick O’Shea v Black Hills našel zlato, a vy zabráníte krveprolití.“

„Takže byste tu zprávu rozšířila, kdybych vám odmítl pomoct?“ tiše se zeptal Jim.

Pokrčila rameny.

„Našla bych si jiné muže,“ řekla. „A jsem si jistá, že ti by nebyli zticha.“

„A vy byste se do St. Louis vrátila bez zlata,“ chladně řekl Kelly. „Pokud byste se vůbec vrátila.“

Zbledla.

„Já vím,“ řekla. „Proto jsem přesvědčená, že by pro nás všechny bylo nejlepší, kdybychom se dohodli.“

Jim horečně přemýšlel. Neměl na vybranou. Moira O’Sheaová měla pravdu. Pro indiány by to byla katastrofa, pokud by se zpráva o zlatu v Black Hills dostala na veřejnost. Mohl však Moiře O’Sheaové věřit? Jí možná, ale Johnu Corbettovi ne. Pomyslel na Curlyho Whittakera. Co věděl? Zvažoval celou záležitost z různých pohledů, ale ať už se na to díval jakkoli, neměl jinou možnost.

„Jak velký by byl můj podíl?“ zeptal se jako by mimochodem.

Moira O’Sheaová se na něho usmála.

„Vím, že bez vás bych toho zřejmě moc nedokázala, pane Kelly,“ odvětila. „Pokud mě a pana Corbetta přivedete ke zlatu a zase zpátky, dám vám deset procent. To by mohlo být více než deset tisíc dolarů.“

Jim na ni chvíli hleděl.

„Souhlasím s deseti procenty, pokud pojedu sám,“ řekl. „Jestli pojedete se mnou, bude vás to stát dvacet procent, a pokud pojede i pan Corbett, tak třicet procent.“

Corbett se celý rozechvěl.

„Tak vidíš!“ vyhrkl. „Je ještě horši než ostatní! Chce jet sám! To nemyslíš vážně? Sebere zlato a beze stopy zmizí!“

„Opravdu byste měl držet hubu,“ opáčil Jim. „Začínáte mi jít na nervy. Zapomínáte na to, že nejsem běloch, pro které je porušení slova něco zcela běžného. A to, že nechci, abyste jel se mnou, má mimochodem důvod i v tom, že nemám chuť si kvůli vám pořád krýt záda.“

Corbett lapal po dechu, ale mlčel. Jim pohlédl na Moira O’Sheaovou.

„V pořádku,“ řekla.

„Má to snad znamenat, že mě necháte jet samotného?“ Jim byl poněkud překvapený.

Zavrtěla hlavou.

„Ne,“ odvětila s úsměvem. „To znamená, že souhlasím s třiceti procenty.“

Vstala, kývla na něho a podala Corbettovi ruku. U dveří se ještě jednou otočila.

„Prosím, postarejte se o koně a o vybavení,“ řekla. „Za třicet procent byste do toho mohl něco investovat, ne?“

Její úsměv se Jimovi v žádném případě nelíbil. Hleděl na dveře, ještě když už byli dávno pryč.

Ani nemusel pomyslet na Whittakera, aby z toho měl špatný pocit. Ochota, s jakou Moira O’Sheaová akceptovala oněch třicet procent, mu dokazovala, že mu nemíní dát jediný nugget.

Jim pohlédl ke kopcům zarostlým jedlemi. Vzduch byl plný jarních zvuků.

Led nedaleké řeky, kterou překonali jen s vypětím všech sil, se lámal. Z větví jedlí se svištěním padal sníh.

Jim už několik dnů nenarazil na žádné stopy. Přesto se nemohl zbavit pocitu, že tam nejsou sami.

Pohlédl na Moira O’Sheaovou a Johna Corbetta, kteří se drželi v závětří jedné doliny.

Na Moiře se strázně posledních dnů zřetelně podepsaly. Jim věděl, jak je vyčerpaná, a musel obdivovat odhodlání, s nímž se pokoušela svou slabost skrýt.

Corbett už byl téměř na dně svých sil. Oči měl zapadlé, začal kašlat. Měl něco s plícemi.

Už však nebyli daleko od cíle. Někde v těch kopcích musela být rokle, o které O’Shea psal své dceři.

Jim jim to neřekl. Možná by do té rokle dorazili ještě téhož dne, ale jeho instinkt ho varoval.

Když v okolí nespatřil žádný pohyb, odplazil se zpět do tábora. Krátce pomyslel na Curlyho Whittakera, byl však přesvědčen, že obr je nepronásleduje. Stále se ohlížel a nikoho za nimi neviděl. Pokud se Whittaker pokusil je sledovat, pak to musel vzdát už první noci kvůli sněhu. Pravděpodobně to byl poslední snih té zimy.

Pomyslel na den před odjezdem. John Corbett opustil pevnost. Jim si toho bohužel všiml, až když už byl pryč. Pak si s ním promluvil a ptal se, kde byl, ale Corbett tvrdil, že se jen projel kolem pevnosti a prohlížel si okolí.

Jim by nejraději odjezd odsunul, jenže Moira O’Sheaová naléhala, ať už konečně vyjedou. Zdálo se, že už se nemůže dočkat, až bude mít otcovo zlato v rukou.

Jim byl přesvědčený, že jejich odjezdu z Fort Laramie si nikdo nevšiml. Vojáci a obyvatelé pevnosti měli jiné starosti.

Dorazil Skvrnitý ocas se svými BoisBrúlés. Hbitá noha, dcera Skvrnitého ocasu, po cestě do pevnosti zemřela. Ani lékař, který jim jel s několika vojáky naproti, už jí nepomohl. Skvrnitý ocas poprosil plukovníka Maynadiera, zda by Hbitá noha nemohla být pohřbena na hřbitově pevnosti, ve které pobývala vždy ráda. Plukovník Maynadier souhlasil. Následujícího dne nařídil vojenský pohřeb.

Krátce po soumraku byla Hbitá noha přivezena na lafetě na hřbitov pevnosti. Kráčelo za ní procesí indiánů a vojáků. Podle siouxského zvyku byla rakev zvednuta na dřevěnou plošinu. Přikryli ji bizoní kůží, kterou k plošině přivázali řemeny. Vojáci vystřelili tři salvy.

Toho večera Jim, Moira a John Corbett opustili pevnost. Lidé, kteří je viděli odjíždět, předpokládali, že se chtějí zúčastnit pohřbu, pod rouškou tmy však odbočili na sever a zmizeli v nekonečné zasněžené krajině.

V noci ještě dlouho viděli zář velkého ohně, který byl zapálen vedle plošiny na hřbitově, a slyšeli dunění houfnic, které střílely každou půlhodinu.

Od Velkých úst, s nímž Jim ještě několikrát mluvil, věděl, že Červený oblak je na cestě do Laramie. Kelly doufal, že Oglalům nevjedou do náruče.

Ještě se podíval na svého morgana a slezl dolů.

Moira se třásla zimou. Měla na sobě kožich, který jí sahal pouze po boky. Odmítla na sebe dát těžký bizoni kožich, který jí přinesl Jim. Teď svého rozhodnutí litovala. Tázavě hleděla na Jima a on věděl, co chce.

Zavrtěl hlavou.

„Jestli teď zapálíme oheň, jsou tu za tři hodiny indiáni,“ řekl. „Už nejsme daleko od rokle. Myslím, že zítra tam dorazíme.“

Zajiskřilo se jí v očích a Jimovi neunikl krátký pohled, který vrhla na Corbetta. Nestaral se o to. Věděl, že od těch dvou mu zatím nebezpečí nehrozí. Potřebovali ho, musel najít zlato a přivést je zpátky do pevnosti.

Přitáhl si kožich k ramenům a natáhl si kapuci přes uši. Opět na sobě měl svůj indiánský oděv, který mu v divočině připadal vhodnější. Na nohou ho hřály kožené návleky zdobené dikobrazími ostny. Když se posadil vedle Moiry, vytvořil jeho kožich jakýsi stan kolem jeho těla, ve kterém se drželo teplo.

Viděl, že se Moira chvěje zimou.

Rád by jí dal svůj kožich, protože sám byl otužilý. Jenže ho jednou odmítla a on jí ho nemínil nabízet podruhé.

+ + + + +

Cesta byla daleko obtížnější, než si Jim myslel. Díky oblevě byla země rozbahněná. Koně byli už po třech mílích na konci svých sil.

Jim tiše zaklel. Koutkem oka pozoroval své společníky, kteří to vše podstoupili kvůli zlatu.

John Corbett neustále kašlal. Jim věděl, že trpí souchotěmi a že toto podnebí je pro něj vražedné. Už dva dny neřekl jediné slovo,

Moira se o něj nestarala. Jim neznal důvod, ale pravděpodobně měla dost starostí sama se sebou.

Jim si několikrát pohrával s myšlenkou je opustit. Věděl, že by neměli šanci přežít. A pak by se o zlatu starého O’Sheaho nikdo nedozvěděl.

Pravděpodobně je však někdo viděl, když opouštěli Laramie, a kdyby se Jim vrátil sám, možná by ho obvinili z vraždy a pověsili.

Zavrtěl hlavou. Ne, to nebyl jediný důvod, proč to neudělal. Věděl, že by je nedokázal ponechat svému osudu.

Dopřál koním hodinu odpočinku a pak vyrazili. Chtěl ještě toho dne dorazit do rokle. Cítil, že nemá moc času. Připadalo mu to jako zázrak, že je zatím neobjevili Siouxové.

Moira a Corbett j eho pokyny poslouchali bez odporu. Vylezli do sedel svých koní a jeli za Jimem a jeho soumarem.

Dorazili k rozvodněné řece. Jim si ještě jednou vybavil popis starého O’Sheaho. Rozhlédl se. Kopce vlastně byly příliš nízké na to, aby tam někde mohla být rokle. O ‚Shea cosi psal o skále, která se podobá hlavě psa. Nic takového tam však neviděl.

Jel podél řeky. Neustále se ohlížel. Jejich stopy byly jasně vidět a pro indiány by bylo hračkou je sledovat.

Když dorazili k ohbí řeky, okamžitě spatřili skálu, která čněla z jednoho úbočí. Při troše fantazie ji bylo možné považovat za psí hlavu.

John Corbett a Moira měli naráz naspěch. Projeli kolem Jima a Corbett zběsile kopal svého hnědáka do slabin, zvíře však nezrychlilo.

Jim jel pomalu za nimi.

Ústí rokle bylo těsně před skalami. Kdysi tam musela téct řeka.

Náhle jeho kůň začal tančit a tiše řehtat.

Kelly okamžitě zastavil a zavolal na ženu a Corbetta, aby zastavili.

Větřil. Cítil slabý zápach kouře. Vyděšeně se rozhlížel. Na pravém svahu viděl sněhové převisy, pod nimiž zela černá ústí.

Přijel k Moiře a Corbettovi.

„Cítím kouř,“ řekl. „Musíme se skrýt.“ Ukázal na svah. „Tam je pár jeskyní. Jeďme tam.“

Viděl, že Corbett chce protestovat, z úst se mu však nevydralo ani slovo. Opět se ho zmocnil záchvat kašle.

Moira otočila koně a vyjela směrem, kam Jim ukazoval. Kelly počkal, až se Corbett vzpamatuje, vzal uzdu jeho hnědáka a vydal se s ním nahoru.

Sněhové převisy zblízka vypadaly nebezpečně. Kdyby se uvolnily, zavalily by ústí jeskyní.

Neměli však jinou možnost.

Jim slezl ze sedla a kývl na Corbetta. Moira už stála vedle svého koně a vytřeštěnýma očima hleděla na sněhový převis.

„Nemáme na vybranou,“ řekl Jim. „Poblíž jsou indiáni. Ještě nás neodhalili, aleje to jen otázkou času, pokud se nám nepovede zamést stopy.“

Přikývla. Byla bledá jako stěna. Cítil, že sejí zmocnil strach.

Morgan se bez odporu nechal odvést do jeskyně, ostatní zvířata tam museli přivléct násilím.

Jeskyně byla neskutečně prostorná. Jim chvíli čekal, než si jeho oči navykly na tmu. Skalní stěny se leskly vlhkostí. Věděl, že tam nemůžou zůstat dlouho. Nejraději by se okamžitě vydal na zpáteční cestu do Laramie. Pokud u sebe neměli zlato, stále existovala naději, že je do Laramie přivede živé – i kdyby vjeli Siouxům či Čejenům do náruče. Kdyby je však indiáni přistihli se zlatem, znamenalo by to pro ně rozsudek smrti.

Jim se postaral o koně, zatímco Corbett seděl u ohýnku a kašlal jako o život. Moira seděla opodál a hleděla na Jima.

„Co chcete dělat?“ tiše se zeptala.

„Půjdu pro to zlato,“ odvětil. „Nemůžeme tu zůstat dlouho. Asi budeme muset vyrazit ještě dnes. Pokuste se usnout.“

Hleděla na něho vytřeštěnýma očima a mlčela. Pravděpodobně vůbec nepřemýšlela. Chlad, vlhko a únava ji ochromily.

Jim uslyšel Corbettovo kašlání a otočil se.

Corbett držel v ruce kolt ráže 36. Mířil jím na Jima.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Kelly.

„Půjdu s vámi!“ vyhrkl Corbett. „Tady v této jeskyni bych zhebnul. Chci pro to zlato jít s vámi!“

Jim se usmál. „Ještě pořád máte strach, že se zlatem zmizím?“

Corbett přikývl. Ten pohyb vyvolal další záchvat kašle.

Jim mu mohl snadno vzít kolt, ale nechtěl ho dál provokovat. Byl nemocný a zlato starého O’Sheaho bylo zřejmě jeho jedinou nadějí v boji se souchotinami.

„Nechám tu svého koně a všechny své věci,“ řekl Jim.

Corbett zavrtěl hlavou.

„Znám vašeho morgana,“ řekl. „Stačilo by vám jen zahvízdat a hned by odběhl.“

„Dobrá, Corbette. Vezmu vás s sebou. Pak tady ale slečna O’Sheaová bude muset zůstat sama.“

Corbett krátce pohlédl na svou snoubenku. Jim viděl, jak na sebe hledí, a poznal, že jsou si lhostejní. Zajímalo je jen zlato. Přemýšlel, proč Moira Corbetta vůbec vzala do Laramie.

„Ta už se o sebe postará sama,“ chraplavě řekl Corbett. „Má revolver a pušku. Vchod jeskyně se dá ubránit snadno.“

Jim mlčel. Nemělo smysl ho přemlouvat. Co Corbett věděl o indiánech? Moira by si jich všimla teprve, když už by byli v jeskyni.

Jim doufal, že Siouxové jejich stopy ještě nenašli. Kromě toho už to odtud nemohlo být daleko k místu, kde O’Shea ukryl zlato. Za dvě za tři hodiny mohl být zpátky.

Otočil se a šel k ústí jeskyně. O Corbetta už se nestaral. Bylo mu jedno, zda s ním udrží krok.

+ + + + +

Strom, který O’Shea popsal, našli už za půl hodiny. Kořeny trčely do vzduchu a byl div, že ta zakrslá borovice ještě stála.

Jim zavrtěl hlavou. Pod kořeny toho stromu by nikdy nic neukryl. Vítr mohl borovici snadno vyvrátit. Při tom by se utrhl břeh a pak by zlato nikdy nikdo nenašel.

Corbett byl k nezastavení, když spatřil strom. S hekáním proběhl kolem Jima, u kořenů padl na kolena a začal odhrabovat sníh.

Jim se opřel o strom a pohlédl na něj.

Corbett vzhlédl. „Nechcete mi pomoct?“

V jeho očich se zračila chamtivost. Nebo to jím už začala lomcovat horečka?

„Měl byste víc myslet na své zdraví než na to zlato,“ řekl Jim. „Toto prostředí vám neprospívá.“

Corbett vyskočil. Náhle opět držel vruce kolt.

„Držte hubu!“ vykřikl. „Myslíte, že to nevím? Ta nemoc mě ničí. Cítím se vysílený. Na co, myslíte, že to zlato potřebuju? Chci do Colorada. V tamních horách prý je možné se ze souchotin vyléčit. Ale na to, aby se člověk mohl uzdravit, potřebuje klid a ke klidu zase spoustu peněz. Protože doktor pro vás nehne ani prstem, když mu nezaplatíte!“

„To zlato vám nepatří,“ řekl Kelly. „Patří slečně O’Sheaové. V posledních dnech jsem neměl pocit, že by vás měla ráda. Nebo ji něčím vydíráte?“

Corbett si nervózně olízl rty. Jim viděl, jak přiložil ukazováček ke spoušti koltu.

„Jestli vystřelíte, Corbette, máme na krku indiány.“

Corbett zbraň zase sklonil. V očích měl plaménky jako nějaký blázen.

„Kdybych vám mohl věřit,“ zamumlal.

Jim pokrčil rameny.

„Uzavřel jsem dohodu se slečnou O’Sheaovou,“ řekl, „a svou část dodržím.“

Corbett hleděl na zem a čáral špičkami bot mezi kořeny. Náhle strnul a vykřikl. Kolt mu vypadl z ruky, vrhl se na kolena a chytil jakýsi tmavý předmět.

Jim viděl, že se jedná o kožený vak, který měl velikost měchýře, jaký Siouxové používali na vodu.

Corbettovi se nepodařilo vak vytáhnout zpomezi kořenů.

Jim se sklonil a vzal jeho šestatřicítku. Strčil si ji za opasek a potom pomohl Corbettovi.

Vak měl enormní váhu. Zatímco se Corbett snažil chvějícími se prsty jej rozvázat, sáhl Jim znovu do díry, která zůstala po vaku.

O’Shea psal o dvou pytlích.

Jim nahmatal kůži a chytil ji. Byl to měch, stejně těžký jako ten první. Už jen podle váhy Jim poznal, že zlata je mnohem víc, než co Moira s Corbettem předpokládali.

Otočil se, když uslyšel Corbettův překvapený výkřik. Corbett klečel a hleděl na zlaté nuggety velké jako půl nehtu, které držel v dlani.

Jim zvedl druhý vak a postavil ho vedle Corbetta. Pohlédl na nuggety v jeho dlani. Nikdy neviděl tak velké nuggety. To nebylo zlato z žíly vysekané někde ze skály. Bylo obroušené vodou. O’Shea jej musel najít někde v řece nebo rokli, kudy kdysi protékala voda.

Jim rovněž sáhl do otevřeného vaku.

Vytáhl z něj velký nugget.

„Zlato!“ zašeptal Corbett. „Už jste někdy něco takového viděl, Kelly?“

Jim zavrtěl hlavou.

„O’ Shea musel odkrýt kapsu, ve které se ty nuggety nahromadily v průběhu stovek let,“ řekl.

„Zlato!“ znovu zašeptal Corbett. „Jsem bohatý – bohatý…“

Jim zase nuggety vrátil do vaku.

„Zavažte to, Corbette,“ řekl. „Musíme zpátky. Nemůžeme slečnu O’Sheaovou nechat příliš dlouho čekat.“

Corbettovi to chvíli trvalo, než pochopil, že v divočině mu zlato moc nepomůže. Jim vzal jeden pytel. Bylo mu jasné, že to bude hrozná dřina dotáhnout vaky k jeskyni, nechtěl však jít pro soumara a zase zpátky.

Corbett pod vahou pytle trpěl, ale raději by zemřel, než by se vzdal jediného zrnka zlata. S hekáním se vlekl za Jimem.

Čím blíže byli jeskyni, tím byl Jim neklidnější. Nevěděl proč, byl si všakjist, že se může spolehnout na svůj instinkt. Zastavil se a počkal na Corbetta, který zaostával.

Hubený muž už se téměř nedokázal udržet na nohou. Chvěla se mu kolena, když dorazil k Jimovi.

Jim mu podal jeho kolt.

Corbett na něj hleděl. Vůbec si nevšiml, že mu chybí zbraň.

27

„Co-co…,“ vyhrkl. „Vzpamatujte se, Corbette,“ tiše řekl Jim. „Nemám dobrý pocit. Musíme být připraveni na to, že poblíž jsou indiáni.“

Corbett nic nechápal. Přitiskl k sobě vak se zlatem a v očích se mu objevil strach. Bál se, že mu někdo vezme bohatství, které mu vlastně nepatřilo.

Jim se zarazil. Krajinou se ozval výkřik. Moira!

Jim se ohlédl. John Corbett výkřik též slyšel a Jim mu viděl na očích, že pochopil, co to znamená.

Vydal se do strmého svahu. Jinou možnost neměl. Musel kráčet zmrzlým sněhem a neustále přemýšlel, kdy se pod ním utrhne a prozradí ho.

Měl štěstí. Objevil jakýsi skalní komín, který vedl na jih. Pod jarním sluncem sníh už téměř zcela roztál. Zdolal komín a dorazil na jakousi plošinu. Nahoře bylo ještě dost sněhu, byl však poměrně pevný, takže se nebořil.

Podařilo se mu nenápadně dorazit až k místu, odkud viděl do rokle. Okamžitě spatřil tři bojovníky. Byli to Dakotové. Číhali pod ním, za několika zasněženými balvany a hleděli na stopy, které s Corbettem zanechali po cestě ke skrýši.

Opět se ozval Moiřin výkřik. Jim byl klidný. Věděl, že Dakotové by ženu nemučili. Potřebovali ji jen na to, aby svými výkřiky přilákala muže, jimž patřili ostatní koně.

Jim nevěděl, jak velká je skupina, která Moiru objevila. Proto nemohl tři bojovníky dole napadnout. Bylo by nemožné je vyřadit tiše, i kdyby je zabil.

Rozhlížel se po svahu. Nikde neviděl místo, kudy by se dalo slézt. Snažil se vzpomenout si, jak svah vypadal zespodu.

Tu se ohlédl. Dole u bojovníků zaregistroval pohyb. Jeden ze tří špehů se postavil a ukázal na ohbí, za nímž mizely jeho a Corbettovy stopy. Jim polkl. S tím musel počítat.

Proklínal se za to, že Corbetta nesvázal. Ten idiot pravděpodobně nemyslel na nic jiného než na zlato. Pro nic jiného v jeho mozku nebylo místo.

Dakotové vzali zbraně a zalehli. Jim jim viděl na očích, že nemíní své nepřátele zajmout. Byli odhodlaní zabít každého, kdo by jim vběhl do náruče.

Hlavou se mu honily myšlenky. Co mám dělat? V nejbližších minutách se ze svahu nedostanu. Každopádně ne tak, aby si toho Dakotové nevšimli. A jestli mě uvidí, jsem ztracený. Na svahu mě odstřelí jako králíka.

Viděl, jak jeden z bojovníků zvedl springfieldku. Koutkem oka spatřil Johna Corbetta, který se objevil v ohbí. Ztěžka se vlekl a v každé ruce držel jeden vak. Nedokázal je zvednout, táhl je za sebou.

Když bojovník namířil, Jim vystřelil. Indián pustil karabinu, zavrávoral, otočil se a skácel se na záda. Několik vteřin to trvalo, než se oba zbylí Dakotové probrali z šoku. Neměli pušky, jeden byl ozbrojen lukem, druhý tomahavkem.

Jim se instinktivně sehnul, když bojovník s lukem vystřelil. Šíp minul.

Jim se vrhl na svah a začal klouzat dolů. Jel nohama napřed a snažil se udržet ruce nad hlavou. Spolu s ním se dolů vezl sníh a suť. Vyděsil se, když viděl, že jeden bojovník přiběhl k mrtvému a vzal si jeho springfieldku. Pokusil se střílet, ale nešlo to, protože jel příliš rychle. Ruce musel držet nad sebou. Náhle ucítil ránu v nohou a ostrou bolest, která ho málem omráčila. Narazil do něčeho tvrdého. Dělaly se mu mžitky před očima, probral se však. Chvíli mu to trvalo, než si uvědomil, že ďábelskájízda skončila. Zastavil se na jedné skále.

Dakota zvedl springfieldku a Jim každým okamžikem očekával výstřel.

Nic se nestalo. Dakota karabinu zase sklonil a odhodil. Pravděpodobně s ní neuměl zacházet.

Jeho druh chraplavě vykřikl a znovu vystřelil z luku. Tentokrát mířil přesněj i. Šíp narazil do skály jen dlaň od Kellyho.

Jim svou pušku nepustil. Se sevřenými rty namířil na bojovníka, který si ještě stále prohlížel springfieldku.

Další šíp proletěl tak těsně kolem, že cítil závan vzduchu. Nechápal, proč se bojovníci nekryjí. Pravděpodobně si mysleli, že padli do léčky. Nemohli tušit, že druhý muž, který dole v rokli vlekl dva vaky, pro ně neznamená nebezpečí.

Jim vypálil a kulka Dakotu trefila do boku. Skácel se do sněhu a pak už se nehýbal.

Viděl, že poslední bojovník zpanikařil. Otočil se, začal křičet a vyrazil směrem kjeskyni.

Jim neměl na vybranou. Vystřelil a i třetí Sioux klesl do sněhu.

Nebylo mu do zpěvu, když sjel zbytek svahu.

Přemýšlel, zda to bylo nutné. Stáli Moira O’ Sheaová a John Corbett vůbec za to, aby kvůli nim zabíjel?

V očích měl slzy hněvu, když kráčel mezi bojovníky. Žádný z nich už nebyl naživu. Toho, který se pokusil utéct, odvlekl k ostatním. Přísahal si, žeje pohřbí, než zase rokli opustí.

Přivlekl se tam Corbett. Měl vytřeštěné oči, když spatřil Jima. Trhl sebou a sevřel vaky se zlatem, jako by se bál, že mu je Jim vezme.

Teprve pak pohlédl na mrtvé Dakoty. Polkl a začal se dusit. Celý se chvěl, když jím lomcoval záchvat kašle. Pohledem těkal mezi Jimem a mrtvými indiány.

„Proč jste nepočkal, jak j sem vám přikázal?“ rozzuřeně vyhrkl Jim.

Corbett chtěl něco odpovědět, ale kašel mu to nedovolil. Chvíli mu to trvalo, než se zase uklidnil. Oči se mu horečně leskly. Jim věděl, žeje nepříčetný.

Otočil se, klekl si vedle Dakoty na kolena a stáhl z něj bizoní kapuci zdobenou dvěma bizoními rohy. Pak si svázal vlasy do drdolu a dal si kapuci na hlavu. Protože i on měl bizoní kožich jako Dakota, byl od něj k nerozeznání.

Aniž by se staral o Corbetta, vstal a šel dál.

Ani před jeskyní nerozestavili hlídky. Pravděpodobně se cítili tak bezpečně proto, že ani ve snu nepomysleli na to, že by někdo mohl vyřadit jejich tři druhy.

Stále slyšel Moiřiny výkřiky. Přesto opatrně pokračoval. Jedna jediná chyba by znamenala smrt nejen Moiry, ale i jeho a Johna Corbetta.

Těsně před ústím jeskyně se zastavil. Pohlédl k indiánským poníkům, kteří stáli v rokli mezi skalami asi sto yardů odtud. Viděl pět koní. Se vší pravděpodobností tedy v jeskyni byli jen dva Dakotové.

Věděl, že musí reagovat velmi rychle. Nenápadně se do jeskyně dostat nemohl. Indiáni by si ho okamžitě všimli, i kdyby se plazil. Proto využil siouxskou kapuci. Teď šlo o to, zda ho poznají či nikoli.

Sklonil hlavu a vešel do jeskyně. Přivřel oči, aby si rychle přivykl na přítmí.

Uprostřed jeskyně plápolal oheň. Po vlhce se lesknoucích stěnách se pohybovaly podivné stíny. Morgan nahlas zařehtal, když zavětřil Jima.

Oba Dakotové se otočili. Už na sobě neměli bizoní kožichy. Jejich těla se leskla sádlem, jímž se potřeli, aby se chránili před chladem. Jeden z nich byl starý muž. Jeho tvář byla plná vrásek a jizev. Okolo krku měl náhrdelník z medvědích drápů.

Jim viděl, jak starý bojovník hledí na pušku v jeho ruce, a v tom okamžiku mu došlo, že udělal chybu.

Dakota, kterému vzal bizoní kapuci, žádnou pušku neměl!

Starý bojovník se s výkřikem vrhl na Jima. Zvedl pravou ruku, v níž držel široký nůž bowie, a kdyby Jim nestačil uhnout stranou, probodl by ho.

Nůž se zamotal do bizoní kůže. Dakota se ho snažil vytáhnout, ale to ho již Jim praštil pažbou pušky. Starý bojovník už nestačil uhnout. Pažba ho zasáhla do pravého spánku. Okamžitě se zhroutil na Jima.

Druhý Dakota se teprve nyní probral ze zděšení. Byl ještě velmi mladý. Jim soudil, že mu je tak patnáct let. Stál za Moirou, která klečela u ohně, a držel ji za vlasy. V druhé ruce měl nůž, vypadalo to, jako by ho chtěl vrhnout po Jimovi. Zarazil se však. Patrně se bál, že trefí svého druha, kterého Kelly držel před sebou.

Jim pustil pušku a namířil na mladíka armádní kolt.

„Nech tu ženu být a odhoď nůž,“ řekl dakotsky.

Mladík zavrtěl hlavou. Než mohl Jim cokoli udělat, zvedl jí mladík hlavu a přiložil jí nůž ke krku.

„Zabiju ji, jestli nepustíš mého otce!“ Jeho hlas zněl vyděšeně a Jim pochopil, že mladý Sioux je nevypočitatelný.

Opatrně starého indiána pustil na zem. Pak se znovu narovnal a pohlédl na mladíka.

„Nechci vás zabít,“ řekl klidným hlasem. „Jsem ale zodpovědný za tuto ženu. Hledáme jejího otce, který zmizel v těchto horách.“

Mladík mu nevěřil. Chytil Moiru ještě pevněji. Ruka, kterou držel nůž, se třásla. Čepel přitiskl ke krku ženy.

Moira vykřikla.

„Buďte tiše!“ zvolal Jim anglicky. „Jenom toho mladíka ještě víc znervózníte.“

Vjejích velkých tmavých očích nyní nebyla ani stopa po chladu a aroganci, kterou tak oplývala předtím. Byla konfrontována s násilím. Jezdeckou sukni a blůzu měla roztrhanou. Byla vidět kůže na jejích ňadrech a na břiše. Tam měla krvavé šrámy.

Jim sklonil armádní kolt a namířil ho na hlavu omráčeného starého bojovníka.

„Jestli ji nepustíš, vpálím tvému otci do hlavy kulku!“

„Pak tvé squaw podříznu hrdlo!“ vykřikl mladík.

„Není to má squaw,“ odvětil Jim. „Je mi jedno, zda ji zabiješ. Musíš jen vědět, že pak zemřeš i ty.“

Mladík přemýšlel. Pak dal nůž stranou.

„Zahoďte ten revolver,“ řekl. „Pak ji pustím. Odejdu s otcem z jeskyně a odjedeme.“

Jim přikývl.

„Bude dobře, když mi slíbíš, že nikomu neřekneš o tom, co jste vjeskyni viděli.“

„Kde jsou ostatní?“

„Bojovali,“ řekl Jim, „a jsou mrtví. Pohřbím je.“

„Jsi indián,“ zašeptal hoch. „Proč…“

Náhle vytřeštil oči a pohlédl kamsi za Jima. Vykřikl, rozmáchl se nožem a chtěl Moiru bodnout do hrudi.

Jim neměl jinou možnost. Zvedl armádní kolt a vypálil. Kulka mladíka trefila do hrudi. Odhodila ho, jako by ho kopl kůň.

Moira vykřikla a skryla si tvář do dlaní.

Jim se o ni nestaral. Otočil se a spatřil v ústí jeskyně Johna Corbetta.

Corbett v ruce držel revolver a mířil jím na starého indiána, který ležel vedle Jima.

Kellyho se zmocnil hněv. Corbett se opět objevil v té nejhorší možné chvíli. Mladík už byl rozhodnutý přistoupit na jeho návrh. Když však spatřil Corbetta, musel předpokládat, že je ve smrtící pasti, z níž není úniku.

Starý indián se začal hýbat.

Jim viděl, jak se Corbettovi rozšířily zorničky.

Namířil na Corbetta.

„Schovejte tu zbraň!“ zvolal Jim.

Corbett si podle všeho všímal jen indiána. Pomalu tiskl ukazováček ke spoušti.

Jim viděl rudě. Musel zabít tři muže a poloviční dítě jen proto, že Corbetta opojilo zlato. Teď už toho měl dost. Vystřelil zároveň s ním. Plameny, které vyšlehly z hlavní zbraní, se zkřížily.

Jim namířil na Corbettovo pravé rameno, jenže hubeňour se v poslední chvíli pohnul. To mu bylo osudným. Kolt ráže 36 mu vypadl z ruky, načež se pomalu skácel na zem.

„Zbláznil jste se, Kelly?“

Moira se už podle všeho probrala z šoku. Přiběhla ke Corbettovi a klekla si k němu. Vytřeštěnýma, jiskřícíma se očima pohlédla na Jima.

„Jak jste na něho mohl vystřelit?“ vykřikla.

Jim se chvěl hněvem. Dřepl si a zvedl hlavu starého indiána. Corbettova kulka ho na místě zabila.

„Podívejte se na toho starého muže!“ vyhrkl. „A na toho hocha! A na ty tři indiány, které jsem musel zabít venku! Myslíte, že mi to dělá radost zabíjet indiány kvůli dvěma šílencům? Kdyby mě Corbett poslechl, možná by se to odehrálo bez krveprolití. Jenže zlato ho zaslepilo.“

„Musel byste ty rudochy zabít tak jako tak, protože by nás nenechali odjet,“ řekla.

„Ten mladík mi právě dal své slovo, když se objevil Corbett,“ odpověděl.

„A vy myslíte, že by to pomohlo?“

Jim vstal. „Byl odmalička vychováván k tomu, že není nic důležitějšího než čest a dodržení daného slova. On a jeho otec by nás nikdy nezradili.“

Pokrčila rameny. Jim jí viděl na očích, co si myslí. Indiáni pro ni byli jen zvířata a klidně by jich obětovala ještě víc, kdyby tím dosáhla svého cíle.

Na klíně měla Corbettovu hlavu. Tiše vykřikla, když spatřila ránu. Utrhla si kus látky ze spodní sukně a pokusila se zastavit krvácení.

Bylo to beznadějné. Během několika minut byla látka nasáklá krví.

Corbett byl ještě při vědomí. Jeho oči byly jasnější než předtím.

„Zlato,“ zašeptal „Kde je zlato?“

„Máme ho,“ řekla Moira.

„Potřebuju ho, Moiro,“ řekl, „chci se uzdravit. To…“ Jeho hlas byl stále tišší, až pak ztichl úplně. Bylo slyšet jen praskání plamenů.

Jim opustil jeskyni. Věděl, že John Corbett už to místo živý neopustí. Necítil k němu žádný soucit. Možná se Corbett stal tak krutým díky své nemoci, ale to ho neomlouvalo.

Jim přišel k poníkům a odvedl je dál do rokle. Chtěl dodržet svůj slib a pohřbít Dakoty. A chtěl přinést zlato, které tam Corbett nechal.

+ + + + +

John Corbett v noci zemřel.

Moira O’Sheaová nedokázala zastavit krvácení. Jim ani neměl pocit, že by se nějak moc snažila. Buďto jí bylo jasné, že Corbett nepřežije, nebojí to bylo jedno.

Zlato ji opojilo. Celé minuty hleděla na nuggety lesknoucí se v záři ohně. Pokusila se jeden z vaků zvednout a když se jí to nepodařilo, hystericky se rozesmála. Od té chvíle už v její mysli nebylo pro Corbetta místo. Věděla, že je bohatá. Stačilo se jen vrátit do Fort Laramie.

Jim si všiml jejího pohledu. Věděl, že pro ni není ničím jiným než nástrojem. A bylo mu jasné, že ve Fort Laramie se před ní bude muset mít na pozoru.

Uhasil oheň, když Corbett zemřel. Kouř byl cítit na míle daleko. Bylo možné, že oněch pět Dakotů patřilo k větší skupině, která je nyní hledala. Bylo nemožné vyjet v noci. Měsíc byl v novu a navíc se zatáhlo, takže byla tma jako v pytli. Po strmém srázu by se do rokle nikdy nedostali.

Jim v jeskyni našel trhlinu, kde mohl pohřbít Corbetta. Kamení, kterým ho mohl zaházet, tam bylo dost.

Moiřiných protestů si nevšímal. Brzy jí začala být zima. Chtěla, aby znovu rozdělal oheň.

„Ohřejte se zlatem,“ chladně řekl.

Mlčela.

Připadalo mu to jako věčnost, než se rozednilo. Vyrobil louč a zapálil ji, když začalo svítat. V záři pochodně pak odnesl mrtvého Corbetta k trhlině. Shodil ho do ní a zaházel ho kameny.

„Jestli chcete, můžete se pomodlit, ale rychle,“ řekl a otočil se.

Moira cosi zamumlala, ale k trhlině nešla.

Kelly rozdělil zlato na čtyři koně. Svůj podíl si už vzal, aniž by o tom Moira věděla. Nuggety měl v sedlových brašnách a v ranci, který měl přivázaný za morganovým sedlem.

Nejprve do rokle odvedl morgana a soumara. Nato vylezl opět nahoru a odvedl dolů Moiřina koně a Corbettova hnědáka.

Obloha byla jasná, poslední hvězdy bledly. Sníh byl zmrzlý a s křupáním se prolamoval pod kopyty koní. Dole v roklině nasedli.

„Kde jste nechal mrtvé indiány?“ zeptala se.

Kelly kývl ke skalám.

Moira tiše vykřikla a zakryla si ústa dlaní. Hleděla na plošinu, na jejíchž předních tyčích visely hlavy pěti koní. K zadním tyčím byly přivázány jejich ocasy.

„Co jste s těmi koňmi udělal?“ rozrušeně se zeptala.

„Zabil jsem je,“ řekl Jim, „aby na nich bojovníci mohli jet k Manitouovi.“

Jak jenom můžete být tak brutální?“ rozhořčeně řekla. „Co vám ta ubohá zvířata udělala?“

Jim neodpověděl. Nepochopila by to. Žádný běloch by to nepochopil. Moira O’Sheaová klidně přihlížela, když zahynulo půl tuctu indiánů, když však spatřila mrtvé koně, začala naříkat. Nikdy by nepochopila, že bojovník potřebuje svého koně na cestu do věčných lovišť.

Těla bojovníků Jim zabalil do bizoních kožichů a pak je přivázal k plošině. Věděl, že jednou je najdou jejich pokrevní bratři a udělají jim skutečný pohřeb. Doufal, že do té doby už budou ve Fort Laramie. Pak by se možná nikdo nedozvěděl, že to byl on, kdo zabil Dakoty.

Pobídl koně a vydal se jinou cestou, než po jaké tam přijeli. Nebezpečí, že indiáni mezitím narazili na jejich stopy, bylo příliš velké.

+ + + + +

Už dva dny byli na cestě a ještě nedorazili ani k Niobraře. Na jih od Black Hills se to jen hemžilo indiány. Vypadalo to, že se tam shromáždily všechny kmeny ze severních prérií.

Jim stále více uhýbal na východ a díky tomu byli od Laramie stejně daleko jako před dvěma dny.

Neměl však jinou možnost. Nikdo ho nesměl vidět, jak se vrací k pevnosti –jen tak mohl zabránit tomu, aby se Siouxové dozvěděli, kdo zabil jejich bratry.

Ještě stále se cítil špatně, když pomyslel na krveprolití v Black Hills. A skutečnost, že to všechno udělal jen proto, aby Siouxe zachránil před zkázou, ho nijak neutěšila.

Moira za poslední dva dny skoro nespala. Jim věděl, že trpí bolestmi. Bolely ji šrámy na břiše. Nabídl jí, že ji ošetří, ale to odmítla. Nyní sklesle seděla na koni a měla sevřené rty. Vlasy se jí už neleskly. Byly matné a slepené.

Jim přivedl morgana do doliny, kde již sníh roztál, a sklouzl ze sedla.

Počkal, až Moira dorazí k němu.

„Odpočiňte si,“ řekl. „Trochu se porozhlédnu po okolí.“

I její velké, tmavé oči ztratily lesk.

„Kdy konečně budeme ve Fort Laramie?“ chraplavě se zeptala.

„Ještě dva dny,“ odpověděl. „Už nejsme daleko od Niobrary a na jih od řeky se indiáni objevují jen zřídkakdy. Pak bychom mohli jet přímou cestou do Laramie.“

Přikývla a zůstala apaticky stát, když odvedl jejího koně a připravil jim nocleh.

„Pokuste se usnout,“ řekl, než vyvedl morgana z doliny. „Za hodinu jsem zpátky.“

Mlčky se posadila na rozprostřenou deku. Hleděla kamsi do dáli.

Jim nasedl a odjel. Chtěl se ujistit, zda je cesta k Niobraře skutečně volná. Kdyby natrefil na indiány, domluvil by se s nimi snáze, než kdyby u sebe měl Moiru.

Nalezl množství stop a některé nebyly starší než den. Všechny vedly k Fort Laramie. Jim se domníval, že Červený oblak a náčelníci ostatních kmenů jeli do Laramie.

Brzy před sebou spatřil Niobraru. Ještě stále byla zamrzlá. Doufal, že led je dost silný na to, aby unesl koně.

Ještě chvíli pozoroval krajinu, načež se vydal zpátky k táboru.

Moira seděla na dece.

Poznal, že nespala ani minutu. Byla bledá a měla propadlé tváře.

Bylo očividné, že trpí silnými bolestmi.

Odsedlal morgana a vytřel ho do sucha. Ženu nespouštěl z očí. Záchvaty bolesti přicházely ve stále kratších odstupech. V tomto stavu by se do Laramie nikdy nedostala.

Přišel k ní a pohlédl na ni. „Nemusíte ty bolesti skrývat,“ řekl. „Musím vás ošetřit, jinak se do Fort Laramie nikdy nedostanete.“

Chytila se za břicho a předklonila se. „Nestarejte se o mě,“ odsekla. „Já už to zvládnu.“

Sklonil se k ní a odtáhl jí ruce. Vykřikla a zvedla dlaně, jako by mu chtěla poškrábat tvář, ale neměla dost sil. Svalila se stranou a začala tiše naříkat.

Věděl, že nemá jinou možnost. Musel zariskovat a rozdělat oheň. Potřeboval horkou vodu, aby ji mohl ošetřit.

Ze sedlových brašen Corbettova hnědáka přinesl suché dřevo, které nasekal den předtím v lese. Dbal na to, aby oheň pokud možno nekouřil. Pak nabral sníh do kotlíku, který pověsil na železnou trojnožku nad oheň.

Žena na něho hleděla vytřeštěnýma očima. Mlčela. Pravděpodobně pochopila, že Kellyho tentokrát nezastaví.

Zatímco se voda ohřívala, rozprostřel vedle ohně svůj bizoní kožich. Potom přišel k Moiře, vzal ji do náruče a přinesl ji k ohni. Vlídně ji položil na měkký kožich, načež jí odtáhl ruce, které si znovu přitiskla k břichu. Nehýbala se. Byla ztuhlá, jako by v ní už nebyl žádný život. Její pohled byl upřený kamsi do dáli.

Jim měl pocit, že počítá s tím, že ji znásilní.

Rozepnul jí kožich.

Její podbřišek vypadal hrozně. Kousky roztrhaných šatů a spodků byly černé od krve a přischlé k řezným ránám. Jim se na jednom místě pokusil látku odtrhnout, ale Moira nahlas vykřikla.

„Nechte mě,“ hlesla a do očí jí vhrkly slzy. „Ty bolesti jsou hrozné…“

„Navlhčím látku teplou vodou,“ řekl. „Musíte tu bolest snést, jestli chcete něco mít ze svého zlata.“

Zvedla hlavu a pohlédla na něho. Teprve teď zřejmě pochopila, že Jim měl už nejednou možnost zlato sebrat a zmizet s ním.

„Proč to pro mě děláte?“ zeptala se. „Mohl byste přece vzít zlato a…“

Usmál se.

„Na něčem jsme se dohodli,“ odvětil. „Pokud nebudete proti, tak tu dohodu dodržím.“

Přikývla. Viděl, jak zatnula zuby. Zdálo se, že je odhodlaná snést všechny bolesti.

+ + + + +

Spala. Vůbec poprvé po čtyřech dnech. Vypadalo to, že krizi už překonala. Horečka ustoupila a Jim ji zabalil do svého bizoního kožichu.

Opět se ochladilo. Po nebi plula šedá mračna. Jim cítil sníh. Otřásl se. Od té doby, co Moiře dal svůj bizoní kožich, trpěl chladem.

Cesta k Niobraře byla ještě stále volná. Už tři dny neviděl jediného indiána. Bylo možné, že Červený oblak už vyjednává v Laramie s komisí z Omahy. Jim litoval toho, že nemůže být při tom.

Se stoickým klidem počkal, až se Moira probudí. Udiveně hleděla na přístřešek z větví, který Jim zbudoval v noci, aby ji chránil před sněhem.

Na východním obzoru již byl šedý pruh oblohy. Hustě sněžilo.

Moira pomalu vstala a pohlédla na sníh, který opět pokryl krajinu.

„Můj Bože,“ řekla a promnula si oči. „Jak dlouho…“ Podívala se na sebe a váhavě si rozepnula bizoní kožich. Pak zvedla hlavu.

„Už necítím žádné bolesti, pane Kelly,“ tiše řekla. „Jak jste to dokázal?“

Pokrčil rameny a usmál se.

„Indiáni se dobře vyznají v ošetřování ran,“ odvětil. „Dá se toho od nich hodně naučit.“

Viděl, že už v očích nemá horečnatý lesk. Chvíli si ho mlčky prohlížela, načež mu podala ruku a poprosila ho, aby jí pomohl.

Jemně ji zvedl. Ještě trochu vrávorala, ale už skutečně necítila žádnou bolest.

„Věříte, že byste ještě dnes mohla jet dál?“ zeptal se.

Přikývla.

„Myslím, že to zvládnu,“ odpověděla.

+ + + + +

Držela se lépe, než si myslel. Byla to vskutku podivuhodná žena. Ani nepípla, přestože při jízdě musela pociťovat silné bolesti.

Navečer dalšího dne se utábořili poblíž smrkového lesa. Byli už jen dvacet mil od Fort Laramie. Mohli jet i přes noc, ale Jim nechtěl riskovat. Mohli by narazit na nějaký potulný indiánský houf.

Moira nevěděla, že jsou tak blízko Laramie. Proto se vyděsila, když jí to Jim řekl. Její uvolněnost byla rázem ta tam a začala se chovat, jako by jí řekl, že za lesem na ni číhá horda krvežíznivých indiánů.

Jim si její chování nedokázal vysvětlit. Musela přece být ráda, že brzy dorazí do bezpečí pevnosti.

Nespouštěl ji z očí, ani když jim připravoval nocleh. Zůstala stát vedle svého koně a hladila vaky se zlatem, které byly pověšené nalevo a napravo za sedlem. Neustále se rozhlížela a pozorovala krajinu, kterou pomalu zahalovala temnota.

Něco očekávala.

Jim rychle vytušil, čeho se bojí. Nebyli to indiáni.

Pomyslel na večer před jejich odjezdem z Laramie. John Corbett opustil pevnost a vrátil se až o několik hodin později. Tvrdil, že si šel prohlédnout okolí, ale Jim mu nevěřil. Nyní už věděl, co Corbett hledal a pravděpodobně i našel.

Opět si vzpomněl na Corbettovu poznámku v Dorseyho pokoji. Mluvil o jiných mužích, kteří by jim mohli pomoct hledat zlato, ale Moira mu hned skočila do řeči.

A nikdo jiný než Whittaker o O’Sheaho zlatě vědět nemohl.

Jim přemýšlel, zda to není příliš přitažené za vlasy. Nikdo Whittakera nebo Murdocka po jejich útěku neviděl. Proč by se Moira a John Corbett měli sejít zrovna s nimi?

Odpovědět mu mohla dát pouze Moira a Jim byl rozhodnutý se jí zeptat.

Když odsedlal morgana a postaral se i o ostatní koně, posadil se vedle ní a pohlédl na ni.

Uhnula jeho pohledu, což ještě nikdy neudělala.

Jim mlčel.

Cítila, že ho pozoruje, a pak už to nevydržela.

„Proč na mě tak civíte?“ vyhrkla.

„Čekám na to, že mi něco řeknete.“

Překvapeně na něho pohlédla. V jejích velkých tmavých očích se znovu zračila nedůvěra.

„Co bych vám měla říct?“

„Od chvíle, kdy jsem vám řekl, že jsme blízko Fort Laramie, máte strach,“ řekl Kelly. „Rád bych věděl, proč?“

Tiše se zasmála, ale její oči se nesmály. „Možná mám strach, že mě nakonec o mé zlato oberete,“ odvětila. Jim zavrtěl hlavou.

„To by bylo hloupé,“ řekl. „K tomu bych měl před několika dny mnohem lepší příležitosti. Rád bych věděl, kdo jsou muži, se kterými se Corbett spřáhl. Pravděpodobně na mě budou číhat, až se vrátíme z Black Hills.“ V jejích tmavých očích se zračilo překvapení.

„Jak to víte?“ zeptala se. „Řekl vám o tom Corbett…“

„Ten mi nic neřekl,“ odvětil Jim. „Jeho nedůvěra ke mně byla ještě větší než vaše.“

„Já k vám necítím nedůvěru!“ zvolala. „Teď už možná ne, když vidíte, že naši dohodu skutečně dodržím,“ řekl Jim. „Ale nedůvěřovala jste mi, když jsme odjížděli z Laramie. Vy a Corbett jste se spřáhli s nějakými muži, abyste se pojistili. Bohužel se to obrátilo proti vám. Můžete si být jistá, že z toho zlata nedostanete jediný nugget, pokud se těm chlápkům podaří mě vyřadit.“ Vytřeštila oči ještě víc. „V této zemi by se nikdo neodvážil okrást ženu…“

„Curly Whittaker by toho pro zlato udělal mnohem víc,“ řekl Jim.

„Vy – vy víte…“ Vůbec poprvé, co ji Jim znal, nevěděla, co má říct. Hleděla na něho jako na ducha.

„Whittaker a Murdock?“ zeptal se. Přikývla.

„Nebo ještě někdo další?“ Zavrtěla hlavou. „Kde na nás mají číhat?“ Olízla si rty. Viděl, jak se snaží přemýšlet. Na nic však nepřišla.

„Whittaker řekl, že nás už najde,“ zamumlala potom. „Tvrdil, že jste nevypočitatelný a že se nedá odhadnout, odkud do Laramie přijedete.“

Přikývl. Nečekal jinou odpověď. Whittaker nebyl hloupý, a právě proto byl nebezpečný. Pravděpodobně pozoroval indiány, kteří putovali do Laramie, a dokázal si spočítat, že Kelly bude muset jet jinudy, pokud chce jít Siouxům z cesty.

Jim přemýšlel, zda by rovnou neměli jet dál potmě. Zavrtěl hlavou. Tím by nebezpečí nijak nesnížil. Lepší bylo zůstat. Pokud by nerozdělali oheň, tak by v tom musel být čert, kdyby je Whittaker odhalil. Jim si však nebyl jistý, zda Whittaker skutečně není spřáhnutý s peklem.

Spal málo. Tak těsně před cílem už nechtěl riskovat. Moira zprvu nespala, potom však na ni dolehla únava a usnula. Jim ji probudil, když začalo svítat.

Vyděšeně se posadila a chvíli jí to trvalo, než pochopila, kde je.

„Whittaker?“ vyděšeně se zeptala.

Jim zavrtěl hlavou.

„Vyrážíme,“ řekl. „Ještě za šera se můžeme dostat k jižní stezce a pak na nás Whittaker s Murdockem zaútočí jen těžko, protože bychom je viděli už z dálky.“

Ta slova jí pomohla. Vylezla zpod bizoního kožichu a prohrábla si vlasy. Pak se protáhla a Jim musel obdivovat její štíhlé, jemné tělo a plná ňadra, jejichž bradavky byly pod blůzou dobře vidět.

Opětovala mu pohled a usmála se.

Jim byl překvapený.

Ta žena byla zcela nevypočitatelná. Zatím si myslel, že je pruderní. Proč jinak by se zdráhala nechat ošetřit? A teď se chovala jako coura z luxusního veřejného domu v St. Louis.

Otočil se a šel k morganovi.

Hřebec trhl hlavou a řehtal. Když chtěl sáhnout po uzdě, zvíře ustoupilo a zafrkalo.

Jim neztrácel čas s tím, že by se ohlížel.

Vrhl se k zemi a vykřikl na Moiru, ať se kryje. Přitom ještě stačil ze sedlového pouzdra vytáhnout winchestrovku.

Oba výstřely padly téměř současně.

Jedna z kulek se zaryla do sedla, jež leželo na zemi před Kellym, další s odporným zvukem zasáhla Corbettova hnědáka. Zvíře se s řehtáním zhroutilo.

Moira křičela, jako by ji na nože brali.

Jim na ni krátce pohlédl a viděl, že je postříkaná krví. Měla co dělat, aby se dostala z dosahu hnědákových kopyt.

Mezi kmeny stromů viděl bílé obláčky. Střelce však nespatřil.

Nestřílel. Věděl, že v šeru se nedá přesně mířit. Whittaker a Murdock – pokud to stříleli oni – to právě zjistili. Pravděpodobně však neměli na vybranou, protože pokud by Jim s ženou opustili tábor, byli by až do Fort Laramie prakticky nenapadnutelní.

Znovu třeskly dva výstřely. Podle zvuku Jim poznal, že to je velkorážní puška, kterou byl zavražděn už Moiřin otec.

Corbettův kůň již ležel klidně. Byl mrtvý. Z velké rány na krku mu vytékala krev.

Moira ležela na břiše a měla zvednutou hlavu. Hleděla na Kellyho.

„Připlazte se blíž ke koni,“ řekl. „Pak budete v bezpečí před kulkami.“

Přikývla a poslechla ho. Celá se chvěla. Viděl, že se jí z koňské krve, kteráji postříkala, dělá špatně.

„Zůstaňte tam,“ řekl. „Pokusím se je zneškodnit. Musíme odtud pryč, než se rozední, jinak nás postřílejí jako zajíce.“

Moira neodpověděla. Ruku měla položenou na karabině, jejíž pažba trčela ze sedlového pouzdra Corbettova hnědáka. Jim viděl, že přemýšlí, na čí stranu se má postavit.

Nečekal na její rozhodnutí. Přikrčen vyběhl z doliny a zamířil k morganovi, který stál o několik yardů dál.

Levou rukou ho chytil za hřívu a chraplavě vykřikl. Morgan vyrazil cvalem. V lese opět třeskla puška, ale tentokrát Jim hvízdnutí kulky neslyšel.

Jel šikmo k lesu. Chtěl se dostat ke stromům v blízkosti zákeřných střelců. Pak by byl v bezpečí, protože tma byla jeho spojencem.

Morgan okamžitě běžel dál, když Jim seskočil a zmizel mezi stromy.

Splynul s temnotou. Slyšel, jak Whittaker řve na Steva Murdocka.

Jim neslyšně kráčel lesem. Rád by šel rychleji, ale nechtěl se prozradit. Mezi stromy bylo ještě stále několik stop sněhu, který byl nahoře zledovatělý. Musel si dávat pozor, aby neuklouzl.

Potom už Whittakera a Murdocka neslyšel.

Přemýšlel, co by dělal na Whittakerově místě. Při té myšlence ho polil studený pot. Opět se vydal ke kraji lesa a když odtud pohlédl na volné prostranství, poznal, že Whittaker udělal tu jedinou správnou věc. Pokud to byl Whittaker.

Rychle běžel k dolině, v níž se Moira skrývala za Corbettovým mrtvým hnědákem.

Jim zvedl winchestrovku, ale zase ji sklonil. Stále bylo šero a moc toho neviděl. Navíc ten muž kličkoval.

Poznal, že to je Murdock. Whittaker tedy musel ještě být v lese. Zůstal tam a číhal na něj.

Jim věděl, že toho moc nezmůže, pokud se Murdock zmocní Moiry. To by pro něho znamenalo nebezpečí. I kdyby se mu povedlo vyřadit Whittakera, zůstal by mu v ruce Černý Petr. Znal Moiru příliš dobře. Snadno by si Murdocka omotala okolo prstu.

Nejraději by běžel za Murdockem, jenže na to Whittaker jen čekal.

Ticho mezi stromy bylo naprosté. Jim hleděl do temnoty. Cítil, že nebezpečí je blízko. Lehce se chvěl.

Tu se ozval hrdelní výkřik. Okamžitě se přikrčil a pohlédl směrem, kde se nyní střílelo. Do dunění Whittakerovy bizonobijky se ozývala střelba z koltu. Kdosi křičel.

Jim strnul. Muž, který křičel, byl indián – Sioux z kmene Oglalů.

Jim se otočil. Okamžitě vycítil šanci, rozběhl se k okraji lesa a zahvízdal.

Morgan už na něho čekal. Jim se vyšvihl na jeho hřbet a pobídl ho. Kopyta na zamrzlé půdě klapala. Ležel na krku koně a každým okamžikem očekával náraz kulky. Whittaker však měl podle všeho jiné starosti.

V té chvíli Murdock dorazil do doliny. Proti světlejšímu pruhu oblohy byla vidět Moiřina silueta. Zablesklo se před ní. Jim si neodpustil úsměv. Rozhodla namísto něj. Kulka ovšem Murdocka nezastavila. Zavrávoral, ale udržel se na nohou. Jim viděl, že Moira vypálila podruhé, ale tentokrát minula. Křičela jeho jméno. Znovu vystřelila. Murdock se zastavil, ale jen na chvíli. Pak běžel dál.

Jim chápal Moiřino rozrušení. Neznala Murdocka a musela předpokládat, že je spřáhnutý s ďáblem. Otočila se a běžela pryč. Jim nechápal, jak je možné, že Murdock je ještě na nohou. Byl neuvěřitelně houževnatý.

Když už byl jen padesát yardů od něj, zvolal Murdockovo jméno, aby odvedl jeho pozornost od Moiry.

Bandita se zastavil, jako by narazil do stěny. Ztěžka se otočil a pohlédl na Jima krví podlitýma očima.

Zvedl pušku a Jim pohlédl do ústí její hlavně.

Udeřil morgana pěstí do krku a za plného cvalu se vrhl z jeho hřbetu. Winchestrovku odhodil, aby se o ni při pádu neporanil. Murdockovi se zablesklo u boku.

Jim měl nervy napjaté k prasknutí. Když však viděl, že kulka nezasáhla, spadl mu kámen ze srdce.

Okamžitě se převalil a vyskočil na nohy, ještě než mohl Murdock znovu namířit. Armádní kolt už držel v ruce. Vypálil dřív než Murdock.

Bandita pustil pušku a vytřeštil oči. Pomalu zvedl ruce a vrávoravými kroky se vydal k němu. Jim měl pocit, že k němu kráčí stroj.

Bylo nepochopitelné, že s takovými zraněními měl ještě tolik síly. Chtěl zabíjet, ale Jim mu snadno uhnul.

Pak se Murdock otočil. Do očí mu vhrkly slzy a tvář se zaječím pyskem se zkřivila do odporné grimasy.

Potom zemřel. Jim viděl, jak mu vyhasly oči, načež se skácel na zem.

Nemohl se o něho dál starat. Z lesa se ozývaly výstřely.

„Rychle, musíme osedlat koně a zmizet!“ vykřikl na Moiru, která vše sledovala vytřeštěnýma očima. Jen pomalu se probrala z šoku. Teprve když Jim osedlal morgana, se pohnula a rozběhla se k němu. Chtěla se mu vrhnout do náruče, on ji však odstrčil.

„Vezměte si své věci,“ řekl a osedlal jí koně. Pak na soumara naložil zlato, které tam přinesl Corbettův hnědák, a přivázal jeho uzdu k morganově sedlové hrušce.

Moira byla jako ochromená. Jim ji musel vysadit do sedla téměř násilím. Neustále hleděla na Murdockovu mrtvolu.

„Seberte se!“ zvolal na ni. „Nebo chcete, aby nás dostal Whittaker nebo indiáni?“

Vyšvihl se na svého morgana a vyrazil. Na Moiru se už neotáčel.

Vzpamatovala se. O půl míle dál Jima dojela. Byla bledájako stěna.

To je poprvé, co nemyslí na zlato, blesklo mu hlavou.

Střelba za nimi utichávala. Jim by rád věděl, zda se Whittakerovi povedlo indiánům uniknout. Předsevzal si, že tam v následujících dnech pojede a ujistí se, protože nejistotu ohledně svých úhlavních nepřátel nesnášel.

+ + + + +

Pevnost na North Platt vypadala bizarně. V poledním slunci se bělaly stovky tee-pee, mezi nimiž vládl čilý ruch. Jim poznával tábory Oglalů, Dakotů, BoisBrúlés a dále u řeky i stany Čejenů a Arapahů.

Rád by jel k nim, ale nejdřív chtěl ženu a zlato dostat do bezpečí.

Strážní u brány za nimi překvapeně hleděli. Jim se usmál. Moiřino náhlé zmizení před osmi dny muselo v Laramie vyvolat rozruch.

Za těch osm dnů se pevnost zcela změnila. Jim všude viděl přátelské, rozzářené tváře. Před Dorseyho saloonem stálo půl tuctu mužů, kteří na ně mávali.

Jim zavrtěl hlavou, když se Moira chtěla vydat tam.

„Nejdřív pojedeme k doktorovi,“ řekl. „Nevím, jestli jste v pořádku.“

„Jsem v pořádku, pane Kelly,“ odvětila s úsměvem. „Jinak by to bolelo.“

„Přesto byste měla…“

Otočila svého koně.

„Dobrá,“ řekla. Snažila se mu číst ve tváři. „Co mezitím budete dělat se zlatem?“

Přijel k ní.

„Myslete na naši dohodu,“ tiše řekl. „Nikdo v pevnosti se o zlatu nedozví. Jinak vás o něj připraví.“

Rysy v její tváři byly náhle tvrdé. V očích se jí zračila nedůvěra.

„Nepodvedete mě?“ Její hlas byl ledový jako vítr, který jen před několika dny vanul z Black Hills.

Zavrtěl hlavou.

„Kdy už konečně pochopíte, že indián nikdy neporuší dané slovo?“

„Jste jenom poloviční indián,“ odvětila. „Možná nedůvěřuji vaší druhé polovině.“

„V tom případě je má druhá polovina bezvýznamná,“ řekl Kelly. „Víte, jak těžké vaky jsou. Pokusím se je nepozorovaně odnést do některého z Dorseyho pokojů. Tam můžeme dnes večer náš obchod dokončit. Až budeme hotoví, popřemýšlíme o tom, jak vaše bohatství dostat do St. Louis.“

Energicky zavrtěla hlavou. „Já nechci do St. Louis,“ řekla. „John chtěl do Colorada. Zůstane při tom. Pojedu do Denveru.“

Pokrčil rameny. Bylo mu jedno, co Moira míní dělat. Hlavní bylo, že zmizí i se zlatem a nevyvolá zlatou horečku, která by znamenala konec Siouxů a Čejenů.

Koně odvedl za lékařův dům. Nechtěl riskovat, někoho by mohlo napadnout se podívat, co je v těch velkých pytlích na soumarovi.

Lékař seděl na rozvrzané židli u operačního stolu. Před ním stála láhev, v níž už byla whisky jen na dně. Zvedl hlavu, říhl si a pohlédl na Jima a Moiru. Byl celý červený. „Našel sis squaw, indiáne?“ zamumlal. Jim dal láhev pryč a vrhl na lékaře rozzuřený pohled.

„To je slečna Moira O’Sheaová,“ řekl. „Mučili ji indiáni a pořezali ji na břiše. Měl byste se na ni podívat.“

Jim za sebou uslyšel rozrušené syčení. Otočil se. Moiře se jiskřilo v očích.

„Nedovolím, aby na mě to opilé prase sahalo!“ řekla a zhnuseně pohlédla na lékaře. Jim se usmál. Moira ho skutečně uměla překvapit. Podle všeho se dokázala přizpůsobit jakékoli situaci. Její výrazivo svědčilo o velkých zkušenostech.

Doktor si olízl rty, vrávoravě vstal a upravil si límec košile.

„Buďte ráda, že jsem opilý, madam,“ zamumlal. „Když jsem střízlivý, nenechám žádnou sukni na pokoji.“ Sarkasticky se usmál.

Moira pohlédla na Jima. „Opravdu to je jediný doktor ve Fort Laramie?“

„Jediný. A to, co říkal o sukních, je pravda. Stačí se jen zeptat squaw před pevností.“ Otočil se a opustil ordinaci, ještě než mohla něco odpovědět. Slyšel, jak se hádá s doktorem, věděl však, že je dost rozumná na to, aby se nechala prohlédnout.

Podařilo se mu poměrně nenápadně odvést koně do Dorseyho stáje. Předstíral, že se stará o zvířata, a když stájník odešel, odnesl vaky se zlatem do komory, v níž Dorsey měl prázdné láhve. Postavil vaky do kouta a naskládal na ně láhve, aby je nebylo vidět. Své sedlové brašny ukryl do slámy v morganově boxu. Tam byly v bezpečí, protože hřebec by k sobě nikoho cizího nepustil.

George zářil, když ho spatřil. „Už jsem slyšel, že ses vrátil,“ šišlal. „Kde je slečna O’Sheaová?“ Kelly mu to pověděl. „Byli jste až ve Virginia City?“ Jim Dorseymu napovídal, že Moira a Corbett ho najali proto, aby je po Bozemanské stezce přivedl do Montany, protože starý O’Shea tam měl zaregistrovaný claim. „Nešlo to,“ řekl. „Siouxové nikoho nepustí. Chtějí zabránit tomu, aby se do Fort Reno dostaly posily. Corbett za to musel zaplatit životem.“ Pohlédl na George a dodal: „Byl bych rád, kdybys to nikomu neřekl, Georgi. Siouxové nemusejí vědět, že jsem byl se dvěma bělochy na jejich území. Vyčítali by mi to.“

George přikývl.

„Můžeš se na mě spolehnout,“ zašišlal.

Pak mu ukázal pokoj, kam si Jim odnesl zbytek svých věcí. Ze stáje přinesl sedlové brašny, které se podobaly jeho, a rovněž je nechal v pokoji.

Převlékl se do kostkované bavlněné košile a hnědých kalhot a připnul si revolverový opasek s armádním koltem. Když na sebe hodil svůj kožený kabát, zamknul pokoj a šel do saloonu. Praskal ve švech. George a barman měli plné ruce práce.

Jim vypil jednu whisky, zaplatil a šel ven. Bloumal směrem k bráně a pak k čejenskému táboru.

„Ahoj, Kelly.“

Hned věděl, komu patří ten chraplavý hlas. Pomalu se otočil a pohlédl do široké tváře Velkých úst. Jeho plesnivý bizoní kožich děsivě páchl. „Byls s tou ženou pryč?“

Jim přikývl. „Chtěla do Montany,“ lhostejně řekl.

Velká ústa se začal šklebit. Při tom stříhal ušima.

„Vrátili jste se?“

Jim krátce přemýšlel, zda by tomu zatracenému Povaleči z Laramie neměl vrazit nůž do břicha. Určitě už věděl o mrtvých, které zanechal v rokli.

„Bylo to na ni příliš nebezpečné,“ odvětil.

„A ten bílý muž, který jel s vámi?“

„Je mrtvý,“ klidně odpověděl Jim. „Jel napřed a narazil na houf Dakotů. Všechny je zabil, ale sám za to zaplatil životem.“ Necítil sebemenší výčitky z toho, že vinu svalil na Corbetta. V podstatě smrt Dakotů zavinil právě on.

Velká ústa se přestal usmívat. Naklonil hlavu.

„Ten bílý muž vůbec nevypadal statečně,“ pochybovačně řekl. Nevěřil Jimovi ani slovo.

„Strach o život mu dodal odvahu,“ řekl Jim.

Velká ústa si odplivl. Slina proletěla těsně kolem Kellyho mokasínu.

Jim tu provokaci přehlédl. Nechtěl v pevnosti žádné problémy. Aby odvedl Povalečovu pozornost jinam, zeptal se: „Už Červený oblak vyjednával s plukovníkem Maynadierem?“

Velká ústa si ho změřil pohledem a pak se výraz v jeho tváři změnil. Jim ho odhadl dobře. Velká ústa byl pyšný na to, že všechno ví. a rád se chlubil. Rychle přikývl.

„Mluvili po drátě s panem Taylorem v Omaze,“ řekl. „Mírová komise chce na počátku měsíce, kterému běloši říkají červen, přijet do Laramie. Plukovník dal Červenému oblaku dary, dokonce i střelný prach a náboje na lov.“

„Nebyla podepsána žádná smlouva?“ zeptal se Jim. „Co Bozemanská stezka a Fort Reno? Pokud vím, tak Fort Reno ještě stále obléhají bojovníci Červeného oblaku.“

Velká ústa se děsivě zašklebil.

„Tomu se vyhnuli.“

Jim přikývl. Dokázal si představit, že plukovník Maynadier ani Červený oblak se nechtějí dotknout citlivého tématu, dokud nedorazí někdo s pověřením od Bílého otce ve Washingtonu podepsat smlouvy.

„Přeju ti úspěšné obchody,“ řekl a zvedl ruku, aby se rozloučil.

Povaleč z Laramie však pohlédl jinam. Jim se tam též otočil. Mezi tee-pee na břehu Platte projíždělo sedm Oglalů. Poslední z nich za sebou vedl poníka, na jehož hřbetě ležela bezvládná postava. Když přijeli blíž, Jim poznal, že tři z jezdců jsou zranění. Okamžitě věděl, co jsou zač a kde utrpěli zranění. Curly Whittaker neprodal svou kůži lacino.

Jim by moc rád věděl, zda ho Oglalové skutečně vyřídili. Bohužel se jich však nemohl zeptat, protože by vzbudil jejich nedůvěru.

Otočil se a když se ještě jednou ohlédl, viděl, že Velká ústa běží k Oglalům.

Nějakou dobu s nimi mluvil, načež se ohlédl a i na tu vzdálenost Jim doslova cítil nedůvěru v Povalečově pohledu.

Šel dál a snažil se na něho zapomenout. Měl jiné, důležitější problémy.

+ + + + +

Zatímco kráčel k pevnosti, uvažoval o Samu Koontzovi. Jeho smrtí to všechno začalo. Považoval to za řízení osudu, že starý O’Shea narazil právě na ně. Kdo ví, zda by se jinak celý svět nedozvěděl, že v Black Hills je zlato.

Z myšlenek ho vytrhl rachot vozu. Zvedl hlavu a spatřil dostavník, který jel po stezce z Cheyenne.

Dorazil k bráně ještě před dostavníkem. Kymácející se kočár projel kolem něj. Před velitelstvím kočí zatáhl za uzdu. Vůz se skřípěním zastavil.

Dostavník obklopili lidé.

Jim se rozhlédl po prostranství. Cítil nebezpečí. Pomalu si prohlížel lidi na prostranství, ale neviděl nic neobvyklé. Pravděpodobně to byl omyl.

Z kočáru vystoupil obtloustlý muž se zlatými hodinkami. Po něm důstojník a mladá žena.

Byla mladá a nenápadná a měla na sobě ošuntělý šedý plášť. Na hlavě měla šátek, zpod něhož jí do čela visely prameny zrzavých vlasů.

Jim se zarazil, když jí pohlédl do tváře. Ten lehce zvednutý nos mu připadal povědomý. Děvče se po někom rozhlíželo. Potom spatřilo Jima a už z něj neodtrhlo oči.

Usmálo se, pustilo důstojníka a začalo se prodírat davem k Jimovi.

Poněkud zadýcháno se zastavilo před ním. „Vy musíte být pan Kelly!“ řeklo s úsměvem.

Jim překvapeně přikývl. Očima těkal po okolostojících. I ti se divili, že již podruhé během několika dnů se v pevnosti objevila žena, která má zájem o míšence. Vzal ji za ruku a odvedl ji stranou. „Odkud znáte mé jméno?“ tiše se zeptal. Všimla si ihned, že nechce mluvit před ostatními.

„Pověděl byste mi, kde se tu můžu ubytovat?“ řekla s úsměvem.

Jim přikývl a kolem velitelství ji přivedl k čerstvě natřenému baráku, v němž Mamie Doreen ubytovávala všechny ženy, jež z nějakého nevysvětlitelného důvodu zavítaly do Fort Laramie.

„Odkud znáte mé jméno?“ opakoval svou otázku, když byli pryč z doslechu ostatních.

„Můj otec mi vás popsal v dopise, který bohužel nemám s sebou,“ řekla.

Náhle mu spadly šupiny z očí. Pohlédl na lehce zvednutý nos a šedé oči. Podobnost s O’Sheam byla zřetelná.

„Moira O’Sheaová?“ zeptal se chraplavým hlasem.

Nyní byla pro změnu překvapená ona. „Vy víte, že mi otec psal?“

Zastavil se a rozhlížel se kolem. Nechtěl, aby ho žena, s kterou jel do Black Hills, viděla se skutečnou Moirou O’Sheaovou. To, že se ty dvě znají, mu bylo jasné. Odvedl ji za roh.

Moira neměla strach. Vypadala jen trochu udiveně.

„Ukázala byste mi otcův dopis?“ zeptal se.

„Řekla jsem vám přece, že ho už nemám, pane Kelly,“ odvětila se svraštělým čelem. „Proč se ptáte?“

Horečně přemýšlel. Vlastně neměl na vybranou. Musel jí o všem říct.

Stručně jí vylíčil, jak jejího otce přivezl do Laramie a jak se objevil mladý pár, s nímž pak jel do Black Hills.

Moira byla bledá jak stěna.

„Jak se ten mladý muž jmenoval?“ zeptala se.

Kelly jí to řekl.

„John Corbett,“ zašeptala. „A – Marjorie Stocktonová.“ Rozvzlykala se. „Och, ti podlí…“ Po tvářích jí tekly slzy. „Vyprávěla jsem jim o otcově dopise. Teď vím, proč tak náhle zmizeli – s mým dopisem!“

„Přestaňte plakat,“ řekl Jim. „Ještě není pozdě.“

Zvedla hlavu a pohlédla na něho. Přivedl ji k malé lavičce a posadil ji na ni. Pak se jí snažil vysvětlit, jak je důležité, aby se o zlatě jejího otce nikdo nedozvěděl.

„Pokud k tomu vaší vinou dojde,“ řekl nakonec, „budete zodpovědná za smrt stovek vojáků.“

Vyděšeně na něho pohlédla a zavrtěla hlavou.

„Budu mlčet jako hrob,“ zamumlala.

Jim jí věřil.

„Zítra vám dám zlato,“ řekl. „Budeme ho muset ukrýt do vašich zavazadel. Musíte vyházet všechny těžké věci, jinak budou kufry kvůli váze nápadné. Beztak ty věci už potřebovat nebudete. Budete bohatá a budete si moct koupit nové věci. Vrátíte se dostavníkem do Cheyenne a odtud někam, kde vás ta Marjorie Stocktonová nenajde. Nebo chcete zpátky do St. Louis?“

Zavrtěla hlavou.

„Já…,“ koktavě začala a hned zrudla. „Marjorie a já jsme pracovaly v jednom veřejném domě v St. Louis. Už tam nechci. Marjorie to tam měla dobré. Je velmi krásná. Však ji znáte. Ale mně – mně vždycky dávali chlápky, které žádná jiná…“ Rozvzlykala se a rozechvěla se jí ramena.

Jimovi to bylo nepříjemné. Nemínil být jejím zpovědníkem. Měl za to, že každý musí sám vědět, co dělá.

„Pak jeďte dál na Jih nebo na Západ nebo na Východ,“ řekl. „A vyhýbejte se Denveru. Pokud vím, tak Marjorie Stocktonová má namířeno právě tam.“

Utřela si slzy a pohlédla na něj.

„Jste moc hodný, pane Kelly,“ tiše řekla, „že mi chcete dát to zlato.“

„Uzavřel jsem s Marjorií Stocktonovou dohodu, protože jsem předpokládal, že je právoplatnou dědičkou. Dodržím tu dohodou, s tím rozdílem, že zlato vydám skutečné dceři Patricka O’Sheaho.“

„Jak velký je váš podíl?“ zeptala se.

Podívejme, pomyslel si. Malá šedá myška se začala měnit. Co všechno dokáže trocha zlata.

„Domluvili jsme se na třiceti procentech,“ odvětil.

„Můžete si vzít padesát procent,“ řekla a vstala. „Pokud můj otec napsal, že jste jediný, kdo mi to zlato přinese, pak mu věřím. Bez vás bych neměla nic. Myslím, že si svůj podíl zasloužíte.“

Jim byl na okamžik neschopný něco odvětit. Potom se usmál a nabídl jí rámě.

„Měla byste být opatrná,“ řekl. „Nikomu neříkejte, kdo jste. U Mamie Doreen se zapište pod falešným jménem. A vyhýbejte se Marjorii Stocktonové.“

„Nemůžu se ubytovat někde jinde?“ zeptala se.

S úsměvem zavrtěl hlavou. „To by znamenalo revoluci.“

Chtěl ji odvést ke dveřím domu, v nichž už Mamie Doreen čekala na svého ohlášeného hosta, když tu spatřil George, který k němu běžel po cvičáku. Mával rukama.

„Jime! Sakra, Jime, u mě…“ Zadýchán se zastavil před Jimem a Moirou. Knír se mu chvěl. „Madam?“ zamumlal.

„To je slečna Smithová,“ řekl Kelly.

George přistoupil k němu a zašeptal mu do ucha: „Musím ti říct něco důležitého!“

„Do toho! Mluv.“

„Slečna O’ Sheaová na tebe čeká ve tvém pokoji,“ zašišlal George. Při tom na něho mrkl levým okem.

Jim na něho kývl a přivedl Moiru k Mamie Doreen, která se jí hned ujala.

„Doufám, že se nenecháte zlákat do toho zakouřeného saloonu,“ řekla se zničujícím pohledem na Jima a George.

„Jednou pozvu i vás, Mamie,“ řekl Jim s úsměvem.

Cosi odsekla a zmizela s Moirou v baráku.

Dorsey vypadal velmi nedočkavě.

„Nechceš si pospíšit?“ zeptal se. „Čeká na tebe už půl hodiny. Všude tě hledala.“

Jim se zašklebil.

„Trocha čekání jí nezaškodí,“ řekl. „Kdyby jen věděla, co se na ni řítí.“ Pak šel a nechal George Georgem. Majitel saloonu udiveně hleděl za ním. Nechápal, že je možné ženu, jako je Moira O’Sheaová, nechat čekat.

„Co na něm jenom ty ženské vidí,“ závistivě zašišlal a vydal se za ním.

+ + + + +

Jim za sebou zavřel dveře a opřel se o ně. Očekával, že žena, která se vydávala za Moiru O’Sheaovou, ho přivítá nadávkami.

Opět se v ní mýlil.

Ležela na jeho posteli a usmívala se na něho.

Měla dlouhé blond vlasy, které zajímavě kontrastovaly s jejíma velkýma, tmavýma očima. Vypadalo to, jako by za ní svítilo slunce. Ústa měla pootevřená.

Jim cítil, že i pro něj je těžké jí odolat. Moira měla pravdu. Marjorie Stocktonová byla podle všeho královnou bordelu, v němž pracovaly.

Rychle se rozhlédl po pokoji a hned poznal, že jej prohledala.

Pozvedla se a opřela se loktem o postel. Lehká deka z ní sjela a ona proti tomu nic neudělala.

Měla velká, pevná ňadra a ztvrdlé bradavky.

Usmála se, když ucítila Jimův pohled. Byla si plně vědoma toho, jak na muže působí.

„Nechals mě dlouho čekat, Jime,“ řekla zakouřeným hlasem. Hovořila tónem, jaký Jim znal od jiných prostitutek. Vjejích očích nebylo teplo. Zračila se v nich vypočítavost.

Přišel k posteli. Pokoušel se ovládnout vzrušení.

„Myslel jsem si, žejste tady, abyste se se mnou rozdělila o zlato,“ řekl.

Posadila se a odhodila deku stranou. Přehoupla nohy přes okraj postele a pomalu vstala. Chvíli počkala, aby mohl obdivovat její nahotu, načež k němu přistoupila a objala ho kolem krku.

„Nemluv teď o zlatu, Jime,“ hlesla mu do ucha. „A říkej mi Moiro.“ Olízla mu líci a pak mu začala žužlat ušní lalůček.

Jim byl muž. Věděl, co je ta žena zač, a řekl si, že přistoupí na tu hru, aby její pád byl ještě tvrdší.

Položil dlaně na její nahá záda. Strnula. Teplo jejího těla pronikalo přes jeho šaty a zvyšovalo jeho vzrušení. Cosi hluboko v jeho podvědomí ho varovalo. Věděl, že to všechno nedělá proto, že po něm touží. Měla něco za lubem a to mohlo souviset pouze se zlatem.

Její sténání ovšem nebylo hrané. Chvěly se jí prsty, když mu rozepínala košili. Pak ho stáhla na postel.

Zavřela oči a lehla si, načež ho chytila za ramena. Její plná ňadra se rychle zvedala a zase klesala.

Chytila ho za vlasy a přitáhla jeho hlavu k sobě.

„Kde jsi nechal zlato?“ tiše se zeptala.

Neměl důvod jí to neříct. A tak jí to pověděl.

Zasténala a předstírala, že jeho slovům nerozuměla.

„Pojď, Jime,“ zašeptala. „Pojď už konečně…“

+ + + + +

Dveře prudce narazily do stěny.

Jim se otočil. Okamžitě viděl, že nemá sebemenší šanci. Hlaveň armádního koltu kapitána Brada Adamse mu mířila na hruď.

„Jen se pohni, ty bastarde!“ nenávistně řekl Adams. Všiml si Jimova pohledu na revolverový opasek, který visel jen kousek od něj na noze postele.

Jim v duchu proklínal svou nerozvážnost. S Adamsem vůbec nepočítal. Co tam dělal?

Pomalu se posadil.

„Co tu hledáte, Adamsi?“ chladně řekl. „Až se plukovník dozví, jakým způsobem jste kompromitoval dámu…“ Odmlčel se. Spatřil úsměv na Adamsové tváři a ohlédl se stranou.

Žena vůbec nebyla vyděšená. Pozoruhodně rychle se uklidnila a zakryla se dekou. Chladně hleděla na důstojníka u dveří.

„Konejte svou povinnost, kapitáne Adamsi,“ řekla.

Kapitán za sebou zavřel dveře. Při tom stále mířil na Jima.

Ten pohlédl na ženu. Nejraději by se jí zeptal, co má to divadlo znamenat, ale bál se, že by se tou otázkou jen zesměšnil. Že by Adamsovi něco řekla o zlatu? To si nedokázal představit.

„Zatýkám vás za vraždu,“ řekl Adams. „Za vraždu Johna Corbetta!“

Náhle mu vše bylo jasné. Falešná Moira O’Sheaová byla ještě rafinovanější, než si myslel. Existovala pouze jediná možnost, jak ho, Jima, vyřadit. A ona na ni přišla.

„Obávám se, že slečna O’Sheaová bude vypovídat proti mně,“ řekl k Adamsovi.

„Je mi to líto, Jime.“ Její hlas zněl plačtivě. „Snažila jsem se na to zapomenout, ale svědomí mi to nedovolilo.“

Přemýšlel, odkud znala slovo „svědomí“.

„Slečna O’Sheaová mi pověděla jen o vraždě,“ řekl Adams. „Ale rád bych věděl i to, co jste dělal v Black Hills.“

Jimovi neunikl jeho číhavý pohled.

„A vy myslíte, že vám to řeknu?“ Jim se provokativně usmál.

„Budete se muset hájit,“ nenávistně řekl Adams. „Jinak se budete za pár dnů dívat na Laramie z šibenice.“

Jim mu chtěl říct, co si o něm myslí. Vtom okamžiku se však zvenčí ozval hlas George Dorseyho.

„Jime! Dávej pozor! Je tady…“

Do jeho volání se ozval výstřel.

Brad Adams strnul. Ještě stále mířil na nahého Jima. Žena se stáhla k čelu postele. Upřeně hleděla na dveře.

„Sakra, Adamsi, dejte pryč ten kolt!“ ostře řekl Jim.

„Nehýbej se, bastarde!“ vykřikl kapitán. Byl rudý rozrušením.

Měl Kellyho poslechnout. Jeho nenávist však byla příliš velká. Nedokázal si představit, že by mu mohlo hrozit nebezpečí i od někoho jiného než od Kellyho.

Opět se otevřely dveře a narazily kapitánovi do zad. Armádní kolt se vychýlil a Jim reagoval s rychlostí hada. Vrhl se stranou a takřka současně sáhl po slonovinové pažbě svého koltu.

Brad Adams byl nárazem dveří odhozen na postel.

Takřka současně třeskly dva výstřely. Dlaň vedle Jima se do polštáře zavrtala kulka z Adamsova armádního koltu.

Jim zvedl revolver a pootočil se, aby uhnul padajícímu kapitánovi. Vedle něj hystericky křičela žena. Whittaker opět vystřelil. Adams se po nárazu kulky zachvěl.

Jim ve stejném okamžiku spatřil díru v kapitánových zádech a obra ve dveřích. Namířil na něho a vystřelil.

Obr zařval tak, že tenké stěny pokoje se rozechvěly. Jim skrze dým viděl, jak se Whittaker křečovitě snaží zvednout pravou ruku. Už se mu to nepodařilo. Krví podlitýma očima hleděl na Jima.

„Zla – zlato…“

Nedořekl to. Začal vrávorat a pak se skácel na podlahu.

Žena ještě stále ječela. Jim se o ni nestaral. Pohled na jizvy na Whittakerových zádech mu prozradil, že obr z boje s Oglaly nevyvázl jen tak. Rychle vyšel na chodbu.

George ležel na podlaze.

Jim zvedl hlavu, když se objevili první muži.

„Odneste Dorseyho k doktorovi,“ řekl k nim. „Možná se mu ještě dá pomoct. A pak přiveďte plukovníka. Myslím, že Whittaker odpravil kapitána Adamse.“ Postavil se před dveře pokoje a poslal muže pryč. Potom se otočil.

Žena stála mezi oběma mrtvými a vyděšeně na ně hleděla. Křečovitě svírala deku, kterou se zakryla. Celá se chvěla.

Jim vešel dovnitř a chytil ji za ramena.

„Seberte se, Marjorie!“ tvrdě řekl. „Za chvíli se objeví plukovník a bude chtít vědět, co se tu stalo. Zastřelil ho Whittaker, je ti to jasné? A ty jsi Adamse pozvala na rande, jenže se objevil příliš brzy a překvapil nás. Jestli mu povíš něco jiného, jsi vyřízená, rozumíš? Nikdo ti neuvěří ani slovo, až se všichni dozví, že ses vydávala za Moiru O’Sheaovou!“

Nechápala, jak to mohl vědět. Viděl, jak lapá po dechu.

„Ty – ty odporný míšenče.“ vyhrkla. „Ty zákeřný, proradný indiáne…“

Nedokázal si odpustit úsměv. Uslyšel kroky na chodbě a chytil ji za ruku tak tvrdě, že tiše vykřikla.

„Víš, co máš říkat!“ sykl.

Otevřely se dveře.

Stál v nich plukovník Maynadier a nevěřícně hleděl do pokoje.

Takřka nahá žena, polonahý míšenec a dva mrtví. Nechápal, že něco takového je v jeho pevnosti možné.

+ + + + +

Jim hleděl za kočárem, dokud z něj nezbyl jen obláček prachu. Pak se usmál na Marjorii Stocktonovou, která stála vedle něho a rozhodně nevypadala šťastně.

S dostavníkem a pravou Moirou O’Sheaovou zmizelo i zlato, které jí mělo pomoci začít nový život. Sevřela rty a strnula, když ji Jim vedl do Dorseyho saloonu.

Barman měl plné ruce práce. Patřil mu teď saloon i sousední obchod. Dorsey ještě v noci zemřel a odkázal svůj majetek jemu.

Muži u stolů na ně lačně hleděli. Prohodili pár oplzlých vtipů. Jim se o to nestaral. Přivedl Marjorii Stocktonovou do svého pokoje a nabídl jí jedinou židli.

„Posaď se,“ řekl. „Ještě něco musíme probrat.“

Zajiskřilo se jí v očích.

„Já ti můžu říct jen jedno,“ rozzuřeně řekla. „Ale na to bych potřebovala kolt.“

Usmál se.

„Buď rozumná, Marjorie,“ řekl. „Svou hru jsi prohrála. Smiř se s tím.“

„Nejradši bych ti vyškrábala oči,“ řekla, její hlas však nyní zněl klidněji.

Jim se posadil na postel a počkal, dokud se neuklidní úplně.

Pohlédla na něho a zeptala se: „Proč jsi ji jenom dal všechno to zlato? To sis ji pořádně neprohlédl? Co si někdo takový počne s tak velkým množstvím zlata?“

„Potřebuje ho víc než ty,“ odvětil Jim. „Ty máš něco, co je mnohem cennější než vaky plné zlata. Buď ráda, že to zlato nepotřebuješ. Jsi žena, která si nemusí dělat starosti, protože na světě jsou muži.“

Povzdechla si.

„Och, Jime, proč to všechno nemohlo být jinak? Mohli jsme…“

S úsměvem jí skočil do řeči: „Nemusíš přede mnou hrát divadlo. Nevěřilas ani Corbettovi ani nikomu jinému. Při první příležitosti by ses mě pokusila zbavit tak jako včera večer v tomto pokoji.“

Rychle zavrtěla hlavou.

„To se mýlíš, Jime.“ S muži to skutečně uměla. „Litovala jsem toho, už když kapitán stál ve dveřích, ale už se to nedalo vzít zpátky.“

„A co bys udělala s Corbettem?“

Zlostně vydechla nosem. „Corbett nebyl můj snoubenec. Byl to hajzl. Vydíral mě, protože mě přistihl, když jsem ukradla dopis z Moiřina pokoje.“

Jim se usmál. Bylo potěšující vědět, že vychytralí lidé vždy narazí na někoho ještě vychytralejšího. Ale Corbett měl pro to vše aspoň rozumný důvod. Potřeboval zlato, aby něco mohl podniknout proti děsivé nemoci, která ho pomalu zabíjela. Marjorii Stocktonovou hnala jen čirá chamtivost.

Viděl proradné jiskry v jejích očích.

„Řekls přece, že s dohodou, kterou jsme uzavřeli, už nemám nic společného,“ číhavě řekla.

Přikývl.

„Takže už nemusím být zticha,“ dodala. „Najmu pár chlapů a pojedu s nimi do Black Hills. Naleziště pravděpodobně leží nedaleko rokle, kde starý O’Shea ukryl zlato.“

Jimovi ztvrdly rysy ve tváři.

„Jestli se někdy dozvím, že jsi rozšířila tu zvěst, nebo že jsi s někým pronikla na siouxské území, půjdu po tobě,“ chladně řekl.

Vyděsila se. „Má to znamenat, že…“

„Víš, co pro mě moji rudí bratři znamenají.“ Víc jí nemusel říkat.

Cítila, že to myslí vážně.

„Za týden nasedneš do dostavníku a odjedeš do Cheyenne,“ řekl. „Do té doby tě ani na minutu nespustím z očí. A jestli se budeš chovat rozumně, dám ti ze svého podílu deset tisíc dolarů.“

„Ty chceš…,“ vyrazilo jí to dech. Neřekl jí, že Moira mu zvýšila podíl na padesát procent, což znamenalo téměř sto tisíc dolarů. Chtěl, aby si myslela, že kvůli ní zchudne.

„Deset tisíc dolarů,“ zašeptala. Náhle se v jejích očích objevila nedůvěra. „Proč to pro mě chceš udělat?“

„Chci si vykoupit tvé mlčení,“ řekl.

„Jime!“ zvolala a vrhla se mu do náruče. „Jsi skvělý muž!“

„Odporný míšenec a zákeřný, proradný indián,“ zamumlal a skryl tvář do jejích vlasů.

Oba byli toho názoru, že by si těch sedm dnů měli užít. Jim byl ovšem odhodlaný mít se na pozoru. Nevěřil jí, ani když spala.

Neměl čas o tom dál přemýšlet. Už zase mu ožužlávala ucho. Nechtěl ji nechat čekat. Jenom doufal, že tentokrát je nikdo nevyruší…