John Kirby

Colorado western 207. Donovanova banda

Dry Fork bylo klidné městečko. Až na záhadného Bronca Tomlina, který měl poblíž koňský ranč, neměl šerif Webb Matlock s nikým problémy.

Pak se však vše změnilo. Děsivá minulost opět ožila. Desperát Clabe Donovan, o kterém si všichni mysleli, že je mrtvý, se vrátil a několik obyvatel Dry Forku se chvělo před jeho pomstou. Webb Matlock na duchy nevěřil – až do dne, kdy si Donovanova pomsta vyžádala prvního mrtvého…

Webb Matlock ucítil neklid, ještě než jeho šedák zastříhal ušima. Přes sedlo měl položenou pušku. Zastavil svého šedáka a zvedl levou ruku.

„Pomalu, chlapci. Nebudeme to lámat přes koleno.“

Webb Matlock měl šerifskou hvězdu. Doprovázelo ho pět mužů z ranče L ve čtverci, které honem jmenovali zástupci, aby mu mohli pomoct při zajímání zlodějů dobytka.

Míli předtím našli vedle čerstvých otisků kopyt zakrvácený kapesník.

Webb strnule seděl v sedle. Přijeli do malé, keři zarostlé doliny, do níž stékala dešťová voda ze skalnatých hor. Webb Matlock byl třicátník střední postavy, byl urostlý, ale v žádném případě ne tlustý. Jeho tvář byla výrazná, na energické bradě měl dvoudenní strniště. Jeho šedé oči byly stále poněkud přivřené, protože to byla země nemilosrdného slunce, prachu a větru. Byl to střízlivý, vážný člověk, kterého lidé většinou považovali za staršího, než jaký byl ve skutečnosti. Od svých patnácti let byl odkázán sám na sebe.

Jeho kůň měl nastražené uši. Když se Matlock ohlédl na ostatní zvířata, uviděl, že reagují stejně.

Někdo je před námi, pomyslel si. Škoda, že lidé nemají smysly jako zvířata.

Rukou opsal kruh. „Rozjeďte se, chlapci. Běžte na kopec a na druhou stranu, ale po svých. Ollie Reede, ty dávej pozor na koně.“

Ollie Reed byl holohlavý padesátník a byl rád, že mu Matlock přidělil tento úkol. Nebyl nijak ctižádostivý.

Šerif seskočil ze sedla, aby nebyl tak dobře vidět. Postavil se za koně a pohlédl přes sedlo do houští. Chtěl svým mužům dát dost času na to, aby se mohli dostat na svahy kolem. Byl odtud vynikající výhled a navíc ho z těch kopců mohli krýt.

Ollie Reed měl rozrušený hlas: „To se mi nelíbí, Webbe. Vůbec ne. Připomíná mi to dny, kdy tu řádili Clabe Donovan a jeho banda.“

„Clabe Donovan je mrtvý, Ollie.“

Ollie přikývl a otřásl se. „Přesto na něho nemůžu zapomenout.“

Před několika lety Clabe Donovan se svou bandou děsil pohraničí. Chvíli řádil v Mexiku, pak zase ve Státech. Bezostyšně loupili. Tenkrát se na Donovana svedlo vše, i to, co zřejmě neudělal.

Webbův kůň se chvěl. Ozvalo se praskání větví a potom z houští vyšel kůň bez jezdce. Kráčel přímo k nim.

Webb na sedle spatřil krvavé skvrny. Pohlédl na Ollieho Reeda, který vytřeštil oči. „Tam musí ležet mrtvý zloděj dobytka.“

„Možná ani není mrtvý,“ řekl nervózní Reed. „Raněná zvířata jsou nejnebezpečnější.“

„Člověk není zvíře.“

„Někteří ano.“

Webb vtiskl Olliemu uzdu do dlaně. „To hned zjistíme.“ S puškou v ruce kráčel k houští. Vlezl do něj a opatrně se plížil od keře ke keři. Polil ho studený pot a zpocená košile se mu přilepila na záda.

Tu mu těsně kolem hlavy hvízdla kulka. Několik listů, které srazila, pomalu padalo k zemi. Vrhl se na zem, přičemž pád ztlumil pažbou pušky. Potom naslepo vystřelil směrem, z něhož vyšel výstřel. Nad hlavou mu hvízdla druhá kulka.

Revolver, pomyslel si. To musí být jeho jediná zbraň, protože jinak by střílel z pušky. Na takovou vzdálenost by musel mít velké štěstí, aby trefil. Šerif nabil pušku, přikrčil se a vyrazil vpřed. Tentokrát spatřil záblesk. Puška mu vyletěla z ruky a do předloktí se mu zabodlo několik třísek. Kulka zasáhla pažbu.

Před sebou viděl dolinu, v níž rostl keř. Skočil tam a uklouzl. Odral se a roztrhl si šaty. Ztěžka oddechujíc si utřel pol z čela. Pak uslyšel, že střelec se přesunuje.

„Tady je šerif Matlock!“ zvolal. „Obklíčili jsme tě! Je nesmyslné dál bojovat! Odhoď zbraně a vstaň!“

Znovu nad ním přeletěla kulka.

„To je nesmyslné!“ zvolal Webb. „Jestli jsi raněný, potřebuješ lékaře. Přece tu nechceš zůstat ležet a zemřít.“

Muž se rozkašlal a řekl: „Neodvezli byste mě do města. Prostě a jednoduše byste mě pověsili,“ řekl.

„Nikdo tě nebude lynčovat. Dávám ti své slovo.“

Johnny Willet, jeden z kovbojů z ranče L ve čtverci, opatrně kráčel ze svahu. Když spatřil šerifa, zvedl jeden prst. To znamenalo, že mají co do činění jen s jedním mužem.

„Nemáš šanci. Proč se nevzdáš?“ zvolal šerif. „Nenuť nás tě zabít.“ Bandita mlčel. „Už bylo prolito dost krve. Chceme s tím skoncovat.“

Odpovědí mu byla kulka. Matlockovi se do očí dostala hlína. Promnul si je.

Pak uslyšel Johnnyho hlas. „Takže co, chlape?“

Bandita vyděšeně zařval, když si všiml, že je obklíčený. Třeskl revolver a potom Willetova puška. Webb uslyšel sténání a potom cinknutí kovu na kameni.

Webb vstal a vytřel si oči. Ze všech stran tam přibíhali kovbojové. Johnny Willet tam stál se svěšenými rameny a kouřící puškou v rukou. Unaveně vzhlédl, když šerif přišel k němu.

„Občas člověk nemá na vybranou, Johnny. Trefil tě?“

Johnny s chladným výrazem v očích zavrtěl hlavou. „Střílel vedle. Musel být zoufalý, když tak zběsile pálil.“

„Při dalším výstřelu by možná mířil lépe. Musels ho zastřelit.“

Willet se zašklebil. „To mi moc nepomůže.“ Se svěšenými rameny šel pryč.

Muž ležel na břiše a byl zkroucený. Ztěžka oddechoval. Webb ho opatrně otočil na záda. Polil ho studený pot.

Joe Vickers, šedivý předák ranče L ve čtverci, tiše zaklel. „Je to ještě dítě, Webbe. Nemá ani dvacet.“

Webb si klekl k těžce raněnému. „Slyšíš mě?“

Mladík tiše hlesl: „Ano.“

„Tvoji kamarádi tě nechali ve štychu. Měls jim krýt záda, zatímco prchali. Kdo to byl?“

Mladík neodpověděl.

„Nejsi jim nic dlužný, chlapče,“ naléhal Webb. „Kdo to byl?“

Chlapec se křečovitě snažil vyslovit to jméno. „Dono – Donovan.“

Webb pohlédl na překvapené muže okolo. „Chlapče, to není možné. Donovan je mrtvý.“

Mladík znovu hlesl: „Dono – Dono…“ Potom se odmlčel. Byl mrtev.

Webb si klekl. Přestože bylo vedro, přeběhl mu mráz po zádech. „To je ta nejpodivnější věc, jakou jsem kdy slyšel. Každý ví, že Donovan je mrtvý.“

Joe Vickers byl bledý jako stěna. „Samozřejmě. To já jsem ho přece zabil!“

„Strýčku Joe,“ zeptal se šerif Webb Matlock, „není možné, že by ses zmýlil? Co když muž, kterého jsi zastřelil, vůbec nebyl Clabe Donovan.“

„Ne, ne, to rozhodně ne,“ vyhrkl Joe Vickers. „Vždyť jsem ho přece viděl!“ Zamyšleně však hledě] před sebe. Jeho jistotu začaly pomalu nahlodávat pochybnosti.

+ + + + +

Dry Fork byl shluk srubů a domků z nepálené hlíny, které byly v podstatě jen lepší kůlny. Pouze kamenná budova soudu a několik solidně vypadajících obchodů, které byly postaveny v posledních letech, dávaly tušit, že město se jednoho dne možná dočká lepší budoucnosti. Mexická čtvrť byla ještě chudší než zbytek města.

Tři unavení a zpocení muži, kteří pod odpoledním sluncem jeli na vyčerpaných koních po ulici, okamžitě vzbudili pozornost místních. Ještě víc si však prohlíželi volného koně, na jehož hrušce sedla visel revolverový opasek.

Webb jel k nájemní stáji Quince Pyburna. Když míjel malou kavárnu, vyšla na verandu Ellie Donovanová. Dívala se na něho. Webb zvedl ruku a ona na něho kývla a lehce se usmála. Pak zamyšleně pohlédla na volného koně.

Co řeknu Ellie? zachmuřeně si pomyslel Webb. Co jí mám povědět?

Quince Pyburn stál v otevřených vratech stáje. Byl to vysoký, hubený muž. Webb Matlock slezl z koně. Pyburn pohlédl na koně bez jezdce.

„Chci prodat sedlo, Quinci,“ řekl šerif. „Neměl bys zájem?“

Pyburn pokrčil rameny. „Sedlo se hodí vždycky. I zbraň?“

Webb přikývl. „Už to nepotřebuje. A peníze pomůžou jeho matce.“

Pyburn na něho užasle pohlédl. „Matce?“ Svraštil čelo a podíval se na koně. „Čtyřicet dolarů za sedlo a zbraň.“ To bylo více než velkorysé. „Co bude s koněm?“

Webb zavrtěl hlavou. „Nese cejch T v krokvi. Zítra ho tam přiženu.“ Se sevřenými rty přemýšlel, jak se asi mladý zloděj dobytka mohl dostat k tomu koni.

Odsedlal šedáka a zavedl ho do ohrady za stodolou. Tam položil sedlo, deku a ohlávku na trám. Quince nechal koně z T v krokvi v ohradě a prohlédl si sedlo, které právě koupil. Webb se ve stáji zarazil. „Quinci, ty jsi byl té noci, kdy Clabe Donovan utekl z vězení, u toho. Viděls ho, když ho strýček Joe zastřelil?“

Quince přikývl.

„Myslíš, že je možné, aby místo něj pohřbili někoho jiného?“

Quince přivřel oči.

„Co tím chceš říct, Webbe?“

Webb vykládal a Quince nevěřícně naslouchal. „Webbe, to není možné. A přece…“ Chvíli mlčel a pokoušel se vybavit si vzpomínky na tu noc. „Víš, jak měl znetvořenou tvář. Poznali jsme ho jen podle jeho výšky a černého sombrera. Kromě toho strýček Joe tvrdil, že to je on.“

„Na ulici byla tma,“ řekl Webb, „a navíc tam byl rozruch. Pokud jde o klobouk, tak ten si přece mohl vzít i někdo jiný. Quien sabé?“

„Jestli Clabe Donovan žije, tak proč se za celé ty roky ještě neukázal? To by přece nebyl jeho styl.“

„Možná chtěl někde začít znovu.“

„A proč se teď teda vrátil jako zločinec?“

„Prostě je to recidivista.“

Quince Pyburn zachmuřeně hleděl před sebe. Ve tváři měl nevěřícný výraz.

„Ani mně se to nelíbí, Quinci,“ dodal Webb, „ale nemůžeme ignorovat to, co se stalo. Musí pro to být nějaké vysvětlení.“

„A koho jsme tedy pohřbili místo něho?“

Webb pokrčil rameny. „Někoho z jeho bandy. Možná dokonce jeho bratra Morga. Vždycky si přece byli podobní.“

Quince se posadil na balík sena a začal si nervózně hrát s prsty. „Pokud to opravdu je Clabe, tak si tu teď spousta lidí bude muset dávat zatraceně velký pozor. Už tenkrát mnoha lidem vyhrožoval.“

„Včetně tebe, Quinci, a mě!“

+ + + + +

V Dry Fork se stmívalo a večer s sebou přinesl příjemné ochlazení. Když Webb vyšel na ulici, rozsvěcoval tam jeden Mexičan lucerny.

Kousek odtud hrál kdosi na ulici na kytaru. Webb se zastavil před kavárnou a pohlédl dovnitř. Sál zel prázdnotou.

Vešel dovnitř. „Dobrý večer, Ellie.“ Otočila se a na rtech se jí objevil úsměv, když ho poznala. Bylo jí třicet, možná o pár let méně. Tvrdý život jí zanechal stopy ve tváři a v očích. Přišla o všechno, ale dokázala se zase postavit na nohy. Pro Webba to byla ta nejkrásnější žena, jakou kdy viděl.

Přišla k němu, chytila ho za ruce a chtěla ho políbit. On se však na poslední chvíli zarazil. Okamžitě vycítila, že ho něco trápí.

„Co se děje, Webbe?“ Hleděla mu do tváře, on však jejímu pohledu uhnul. „Přivedls s sebou koně bez jezdce,“ řekla a znělo to jako otázka.

„Museli jsme zastřelit jednoho muže,“ odvětil.

S vážným výrazem ve tváři přikývla. „Rozumím. Posaď se, Webbe. Přinesu ti šálek kávy. Mám ti do ní nalít whisky?“

Zavrtěl hlavou a posadil se ke stolu. Ellie před něho postavila šálek s černou kávou. Potom zezadu přistoupila k němu a položila mu ruce na ramena. „Je to už dávno, co jsi musel udělat něco takového, Webbe. Vím, že to není lehké, ale neměl by ses tím trápit.“

Vděčně jí pohlédl do očí. Nevěděla všechno. Musel jí toho říct tolik, ale jak začít?

Před nedávnem se jí zeptal, zda by si ho vzala, a ona souhlasila. Chtěl od obchodníka, který se chtěl odstěhovat do San Antonia, koupit jeho krám.

Jenže teď…

Pomyslel na minulost. Přišel tam jako patnáctiletý, když hledal práci. Jeho otec byl šerifem v jednom městě na východ odtud. Zemřel ve službě. Webb začal pracovat na jednom ranči a většinu svého výdělku posílal matce domů. Tehdy mu život připadal neuvěřitelně těžký.

Když mu bylo dvacet, matka zemřela. Byl poctivý a odvážný, takže mu tamní šerif nabídl místo zástupce. Tak vydělával víc než hnaním krav a navíc mohl přibrat i svého mladšího bratra Sandyho. Od té doby nosil šerifskou hvězdu.

Pak se zamiloval do Ellie. A když potom zapomněla na děsivé časy s Donovanem, začala jeho lásku opětovat. A teď…

„Ellie,“ opatrně začal, „musím ti říct ještě něco. Možná to není pravda, ale pokud to tak je, chci, abys to slyšela ode mě a ne od někoho na ulici.“

Pověděl jí, co se stalo. Byla bledá jako stěna. Skryla si tvář do dlaní a Webb viděl, jak jí do očí vhrkly slzy.

„Clabe žije?“ Třásl se jí hlas. „Jak je to možné, Webbe? Jak?“

Zavrtěl hlavou. „Jak už jsem řekl, Ellie, možná to vůbec není pravda. A doufám ve tvém a ve svém zájmu, že to není pravda.“

Po tváři jí stékala slza. „Ale jestli to tak je, jsem ještě stále provdaná za něj!“

„Mohla by ses nechat rozvést, Ellie. Každý soud by s tím souhlasil.“

Spráskla ruce. „Když jsem si ho brala, slíbila jsem, že s ním budu v dobrém i zlém.“

„A on všechny své sliby porušil.“

„Ale já přísahala před Bohem.“ Vytáhla ze zástěry kapesník a otočila se k němu zády. On však viděl, jak se jí chvějí ramena. Jemně ji otočil tak, že se hlavou dotkla jeho hrudi.

„Ellie…“

Vytrhla se mu. „Webbe, to mnohé mění.“

„Jak to myslíš?“

„Dokud nevíme nic přesnějšího, nemůžeme se setkávat tak jako dřív. Naše plány na svatbu jsou zmařeny, Webbe. A raději bys mě neměl navštěvovat. Nebylo by to správné.“

„No dobrá, Ellie,“ odvětil.

Posadila se ke stolu. Držela kapesník tak pevně, že jí zbělala pravá ruka. „Stáhni prosím žaluzie, Webbe. Dnes večer tu nechci žádné hosty.“

Stáhl žaluzie, chvíli zůstal stát u dveří a hleděl na ni. Položila hlavu na ruce a rozplakala se.

„Dobrou noc, Ellie,“ řekl.

Neodpověděla. Zavřel za sebou a se svěšenými rameny se vydal po ulici.

V kanceláři rozsvítil lampu a posadil se k psacímu stolu. Potom z náprsní kapsy vytáhl dopis. Na obálku napsal adresu. V dopise stálo:

„Vážená paní Brillová!

S hlubokou lítostí vám musím sdělit chmurnou zprávu, že váš syn James zemřel Pracoval na ranči L ve čtverci a zemřel při nehodě. Před svou smrtí nás požádal, abychom vám napsali, jak moc vás má rád. Váš syn u nás nebyl dlouho, ale všichni ho měli rádi. Byl pracovitý,“

Webb vytáhl bankovky, které našel v mladíkově kapse, a spolu s penězi, které od Quince dostal za sedlo a revolver je strčil do obálky. Není to moc, pomyslel si. Musel myslet na svou vlastní matku a na to, jak těžké to měla. Pak otevřel svou peněženku a vložil do obálky většinu svých vlastních peněz. K předchozímu textu dopisu dopsal:

„Váš syn ještě dostal mzdu a jeho zaměstnavatel mě poprosil abych vám poslal peníze. Kromě toho jsme si dovolili prodat jeho sedlo. Výtěžek vám posílám. S hlubokým zármutek stojím v této těžké hodině při Vás, s úctou,

Webb Matlock, šerif.“

Potom obálku zavřel a předsevzal si, že ji při nejbližší příležitosti zanese na poštu.

Sfoukl lampu a ještě chvíli seděl potmě a myslel na Claba Donovana. Proč se někdo jako James Brill spustil s takovými bandity? Odpověď však znal, protože dřív sám pocítil takové nutkání. Nutkání, kterému Clabe Donovan před mnoha lety neodolal.

A jakmile člověk jednou udělá první krok, je velmi obtížné se vrátit zpátky.

V jeho kanceláři bylo dusno. Věděl, že stejně neusne. Odnesl si židli na malou verandu, kde bylo trochu chladněji. Panovalo tam ticho, ozývalo se jen tiché mumlání ze saloonu naproti. Kdosi zpíval nějakou mexickou píseň. Kdesi plakalo dítě.

Po nějaké době uslyšel kroky. Poznal, že to je Sandy. Pomalu šel k němu. Sandy si svého bratra potmě všiml teprve, když na něj promluvil.

„Dobrý večer, Sandy.“

Sandy se vyděšeně zastavil. „Jsi to ty, Webbe?“

„Ano, přijel jsem dnes odpoledne.“

„Slyšel jsem. Prý jste jednoho z nich dostali.“ V jeho hlasu se skrývala lítost.

„Byl to mladík, Sandy, nebyl starší než ty. Skoro bych řekl, že byl o něco mladší.“

„Rád bych jel s tebou. Chtěl jsem tě o to poprosit.“ Lítost v jeho hlasu nyní byla jasně cítit.

„Řekl jsem ti přece, že to nepřipadá do úvahy. A nemíním o tom diskutovat. Jsem rád, že jsi u toho nebyl.“ Webb byl poněkud podrážděný.

„Proč?“ ptal se Sandy. „Pověz mi, proč mě nechceš brát s sebou? Proč bych ti nemohl pomoct?“

„Sandy, to už jsem ti vysvětloval dost často,“ opáčil Webb. „Víš to velice dobře. Proč se pořád ptáš?“

Potmě svého bratra neviděl, ale dokázal si ho představit. Sandy byl skoro tak vysoký jako Webb, ale byl o něco lehčí. Když ho někdo vyprovokoval, stával se arogantním. Bylo snadné ho rozesmát, stejně tak rychle se však i rozzuřil. Už jako mladík v hádkách často říkal věci, kterých později litoval.

Jeho temperament mu nedovolil zůstat u jedné práce. Dříve či později se dostal do sporu s ostatními kovboji a tak buďto odešel sám, nebo ho vyhodili. Proto přijal každou práci. Uměl zacházet s koňmi a krocením mladých divokých zvířat si vydělal celkem dost peněz.

Tvrdohlavě naléhal dál. „Tak dělej, Webbe, řekni, proč mě nechceš za zástupce.“

Webb měl co dělat, aby se ovládl. „Tak zaprvé, jsi můj bratr. Nemůžu tě najmout už jenom proto, že lidé by potom tvrdili, že jsem zneužil svůj úřad a zvýhodnil tě.“

„Tak dobrá, nemusíš mě najmout nastálo. Ale čas od času mě můžeš vzít s sebou. Takové zkušenosti bych potřeboval.“

„Zkušenosti? K čemu bys je potřeboval? Neznám jedinou práci, při které bys tyto zkušenosti mohl potřebovat.“

„Chci se stát šerifem, Webbe.“

Webb se předklonil a židle zavrzala. „Můj Bože, to už jsme přece probrali snad stokrát. Je to pošetilé. To není život pro tebe. To už bych byl radši, kdybys sbíral dobytčí kosti.“

„Ty si jako šerif nežiješ špatně. A hlavně pořád žiješ.

Webb chtěl odvětit, že je přece ještě mladý, ale tak nějak to nebyla pravda. Webb byl možná mladý věkem, ale ne zkušenostmi. A toho dne se cítil starý.

„Otec musel zemřít, protože byl šerif, Sandy. Často je to špinavá práce, špinavá a krvavá práce. Například včera, když jsme museli zastřelit jednoho mladíka. Už toho mám na svědomí víc než dost. Nechci, abys takové problémy musel řešit i ty. Jenom si zůstaň u svých krav.“

„Už jsem příliš starý na to, abys mi říkal, co mám dělat,“ vyhrkl Sandy.

„Nejsi ani zdaleka tak starý, jak si myslíš.“

„Jsem starší, než jsi byl ty, když sis poprvé připnul hvězdu zástupce šerifa.“

Webb chtěl právě odvětit: „Tak se tak i chovej.“ Dokázal se však ovládnout. „Sandy,“ řekl klidným hlasem, „mnohým lidem to trvá dlouho, než dospějí.

„Já už na sebe dám pozor,“ řekl Sandy. „Jenom mi dej šanci, to je všechno, co chci. Jenom jednou. Dobře vím, koho všeho z ranče L ve čtverci jsi vzal s sebou. Muže jako strýček Joe Vickers, kteří jsou tak staří, že ani nevylezou na koně. A Ollieho Reeda. Jestli někdo nemá co dělat v šerifově oddílu, pak je to on. Určitě bych nebyl horší než oni.“

„Jsou to všechno dospělí muži a dokážou zachovat rozvahu,“ netrpělivě odvětil Webb. „Možná jsou pomalí, ale mají spoustu zkušeností. Ti by neudělali nějakou hloupost, kterou by ohrozili sebe a ostatní.“

„A já ano?“ vyhrkl Sandy.

„Možná. Soudě podle toho, jak se chováš, se ti nedá věřit.“

Sandy zatnul pěsti. Webb věděl, že s kýmkoli jiným by se teď popral. Často se hádali, ale ještě nikdy se neprali.

„Už nejsem dítě a jednoho dne ti to dokážu.“ Prošel kolem Webba a vešel do kanceláře. Tam rozsvítil lampu. Po několika minutách se vrátil s dekou pod paží. Své věci si dal do plátěného vaku.

„Kam chceš jít?“ zeptal se Webb. Sandy na něho pohlédl. „Mám nový džob. Musím krotit mladé koně. Původně jsem chtěl jet až zítra, ale myslím, že bude lepší, když se vydám na cestu rovnou.“

„Chováš se jako dítě, kterému vezmou hračku. Je hloupé jezdit potmě.“

„Možná přespím ve stáji u Quince. Nemám chuť trávit noc tady.“

„Uklidni se, Sandy. Buď rozumný.“

„Ty buď rozumný.“ Sandy sešel z verandy na ulici. Krátce nato zmizel v temnotě. Webb vstal a hleděl za ním. Rád by na něj zavolal a vše s ním ještě jednou probral. Ale mělo to smysl? Se Sandym se diskutovat nedalo. Byl tvrdohlavý jako mezek.

Často se hádali a Sandy pak mnohdy utekl z domu. Ale vždycky se vrátil.

Co když se jednoho dne nevrátí?

+ + + + +

Pozdě odpoledne se Webb vydal na ranč T v krokvi. Z nájemní stáje vyvedl koně mrtvého zloděje dobytka a zamířil na jih.

Slunce nemilosrdně pálilo. Na obloze nebyl jediný mráček. Webb však byl na toto podnebí zvyklý. Vedro mu sice vadilo, ale neproklínal jej.

Prérie přešla do nepřehledné, skalnaté vrchu viny, kterou se táhla bezpočetná arroya. Mnohá z nich byla široká a zarostlá vysokou travou. Vegetace trpěla nedostatkem vody, na podzim se však vždy zazelenala, když přišly deště.

Byl to ideální kraj pro koně a dobytek. Webb měl na sever od města kousek pastvin a trochu dobytka. Toužil ale po takovýchto pastvinách. Ty patřily Broncu Tomlinovi, který je kdysi koupil za hotovost. Nikdo nevěděl, odkud ty peníze vzal. Když tam dorazil před patnácti lety, zdálo se, že není tak bohatý. Nikdo však nechtěl strkat nos do cizích záležitostí.

Webb potkal mnoho březích klisen a hřebce, který výhružně cválal k němu. Vyhnul se jim obloukem, protože věděl, že takoví staří hřebci jsou občas nevypočitatelní. Sundal si klobouk z hlavy, mával jím a křičel, aby zvířata zahnal. Oddechl si úlevou, když se mu to podařilo. Hřebec a všechny klisny měli cejch T v krokvi.

Když už byl ranči na dohled, zastavil. Seskočil ze sedla a protáhl se. Sáhl do sedlové brašny a vytáhl odtud několik konzerv. V některých byly rybičky, v jiných rajčata. Kapesním nožem je otevřel a posadil se do trávy. Neměl chuť se Tomlina doprošovat.

Bylo už odpoledne. Pozoroval ranč. Na T v krokvi nebyly žádné ženy. Čas od času tam starý Bronc vzal nějakou holku ze saloonu, která chtěla pobýt na čerstvém vzduchu, a s ní tam pak nějakou dobu žil. Většina z nich to nevydržela dlouho.

Tomlinův dům byla solidní kamenná budova, ovšem nebyla právě hezká. Pokud si Webb vzpomínal, neviděl v oknech nikdy závěsy. Ještě si pamatoval na hromady rezavých konzerv a láhví od whisky, které ležely za domem. Bronc Tomlin je přehradil drátem, aby na ně nemohli šlápnout koně. Ale to bylo vše. Bronc se vyznal v koních, o dům se však nestaral. Dokud stál a nezatékalo, byl spokojený. Webb slezl z koně a otevřel branku jedné ohrady. Bylo tam vícero jezdeckých koní. Ostatní zvířata byla venku na pastvině. Hnědák, kterého přivedl s sebou, očividně pocházel z houfu v ohradě.

V jedné kruhovité ohradě právě krotili mustanga. Webb slyšel povzbuzování přihlížejících. Chtěl jet k nim, ale potom si všiml toho, že na verandě stojí Bronc Tomlin. Pobodl koně ostruhami a vydal se k němu.

Tomlin se opíral o sloup a balil si cigaretu. Kývnutím pozdravil Webba, větší pozornost však věnoval jeho zvířeti. Potom pohlédl na hnědáka.

„A kruci!“ zvolal, „to je přece jeden z mých koní!“

„Přesně,“ odvětil Webb.

Rančer přišel k hnědákovi a prohlédl si ho. Tomlinovi bylo hodně přes padesát. Jeho tvář byla poseta pihami a měl velké břicho.

Tomlin obešel koně a prohlédl levou přední nohu. „Trochu kulhá na tuto nohu. Všiml jste si toho?“

„Ne,“ odvětil Webb. Napjatě čekal na vysvětlení. Tomlin chtěl pravděpodobně jen získat čas na to, aby si vymyslel nějakou důvěryhodnou výmluvu.

„Toho koně postrádám už tři nebo čtyři týdny. A s ním beze stopy zmizelo i šest dalších. Jeden kovboj mi řekl, že je viděl. Mělo je u sebe pár chlapů, kteří tábořili u řeky. Dál jsem se o to nestaral, protože takové věci se stávají.“

Webb se mu snažil číst ve tváři. „Ti chlápci ty koně ukradli, že?“

„Nedaroval jsem jim je, jestli myslíte toto.“

„A proč jste mi o té loupeži koní nic nepověděl?“

Tomlin pokrčil rameny. „Podívejte, šerife. Žiju tady u hranice, daleko od města. Kdyby ti chlápci chtěli, vyřídí mě jediným úderem. Nechci s nimi mít problémy. Když mi jenom sem tam uloupí koně, ještě to není tak špatné.“

Webb mu pohlédl do očí. „Nezdá se, že byste z banditů měl strach, Broncu.“

„To je pravda. Byl bych hlupák, kdybych si dělal zbytečné potíže. Starám se o své vlastní věci a ostatní nechávám na pokoji.“

Webb mu nevěřil ani slovo, neměl však důkazy. „Lidem jako Clabe Donovan může taková nečinnost pomoci stejně, jako kdybyste se s nimi spojil.“

Tomlin sebou trhl. „Co to má znamenat: Clabe Donovan? Ten je už dávno mrtvý.“

Webb si všímal jeho reakcí. „Opravdu, Broncu?“

Tomlin náhle zneklidněl. „Netuším, šerife, kam tím míříte.“

„Já myslím, že ano.“

„Nijak jsem se proti zákonu neprovinil, šerife. A pokud ano, nemůžete mi nic dokázat,“ odvětil Tomlin.

„Nechci vás z ničeho obvinit. Jenom jsem vám chtěl přivést koně. A také jsem si říkal, že se tu trochu porozhlédnu.“

Bronc Tomlin zaměstnával zhruba šest až deset lidí, ale v této chvíli Webb viděl jen tri. A ti stáli v kruhovité ohradě.

„Ohlávka patří Quincovi. Vezmu ji s sebou,“ řekl Webb a slezl z koně.

Tomlin přikývl. „To zvíře přiženeme na pastvinu. Jsem vám velmi vděčný, šerife, že jste sem vzal toho koně. Možná se objeví i ostatní,“ řekl, když kráčeli vedle sebe.

Webb ho téměř neposlouchal, protože byl přesvědčen, že lže. Chtěl se podívat na Tomlinovy kovboje. Byl přesvědčen, že členy staré Donovanovy bandy zase pozná, pokud je někdo z nich na ranči.

U plotu stálo několik koní. V ohradě právě jančil hnědák, který na sobě měl poprvé sedlo. Webb věděl, že až se unaví, vyšvihne se na něj krotitel. Uprostřed ohrady stáli dva muži. Třetí byl k Webbovi obrácen zády.

„Tak dělej, Sandy, nasedni,“ zvolal jeden z kovbojů přes rameno. Webb se zarazil.

Sandy?

Vylezl na plot, aby lépe viděl. Jeden z kovbojů, byl to Sandyho kamarád Augie Brock, se snažil udržet koně na lase. Vystrašené zvíře se ho pokoušelo kopnout, ale Augie se měl na pozoru. „Pojď, Sandy,“ řekl, „pospěš si.“

Sandy Matlock sebevědomě přišel doprostřed ohrady. Bleskově dal levou botu do třmenu, vzal uzdu a vyšvihl se na koně. „Pusť ho!“ Augie Brock pustil laso a uskočil stranou. Kůň se prohnul a vyrazil vpřed. Sedlo zavrzalo a jezdec a kůň byli brzy zahaleni prachem. Sandy Matlock seděl pevně v sedle. Uvolněně držel uzdu a raději nepoužíval ostruhy, protože brutalitou by z hnědáka dobrého jezdeckého koně neudělal.

Webb na něho hrdě hleděl, Sandy byl jeden z nejlepších krotitelů v kraji.

Zvíře bylo stále znavenější. Sandy opatrně přitáhl uzdu, takže kůň musel zvednout hlavu. Díky tomu nemohl vyhazovat zadníma. Když zvíře ucítilo, že jezdec se nenechá shodit, začalo neklidně cválat kolem plotu. Pak se ho Sandy pokoušel s pomocí uzdy řídit tím či oním směrem. Ještě to úplně nebylo ono, ale při dobrém výcviku se to dalo zlepšit.

Rozesmátý Sandy seskočil ze sedla a přišel ke kovbojům. Podlamovaly se mu nohy. Krocení koní byla těžká práce.

„Teď potřebuju silnou kávu, než se podívám na dalšího,“ řekl k Augiemu Brockovi. Webb a Tomlin je mlčky pozorovali. Sandy byl předtím příliš zaneprázdněný na to, aby si všiml svého bratra. Teď se zastavil a úsměv mu ztuhl na rtech.

„Co tu děláš, Webbe?“ zeptal se a svraštil čelo.

„To jsem se chtěl zeptat já tebe.“

„Řekl jsem ti přece, že mám nový džob.“

„Zapomněls mi ale říct, kde to je.“

„Nebyl důvod.“

„Provedl ten hoch něco, šerife?“ zeptal se Bronc Tomlin. „Nestrpím tu problémy.“

Webb zavrtěl hlavou. „Ne, to ne. Ale bude lepší, když tu nezůstane, aby se do nich nedostal.“

„Ty do toho nemluv,“ odsekl Sandy.

Tomlin se otočil k němu. „Teď jsem si uvědomil, že Augie Brock mi ještě vůbec neřekl, jak se jmenuješ. Kdo jsi?“

„Jmenuje se Sandy Matlock. Je to můj bratr,“ řekl Webb.

Tomlin na něho užasle pohlédl. „Váš bratr?“ Pak se znovu obrátil k Sandymu. „Byls malý kluk, když jsem tě viděl naposledy. Hezky jsi vyrostl.“ Potom se otočil k Augiemu Brockovi. „Proč jsi mi neřekl, že to je šerifův bratr?“

Augie pokrčil rameny. Usmál se, a tak byly vidět jeho křivé zuby. Do čela mu spadla čupřina vlasů. „Nepřemýšlel jsem o tom. Ani jsem nevěděl, že to je tak důležité.“

„Mně je to jedno,“ odvětil Tomlin, „ale šerifovi podle všeho ne.“

„Sbal si své věci. Pojedeš se mnou,“ řekl Webb k bratrovi.

Sandy zrudl. „Tentokrát ne.“

„Sandy…“

Bronc Tomlin na ně hleděl. Potom mrkl na Sandyho a zeptal se: „Jak jsi vlastně starý?“

„Dost starý,“ odpověděl Sandy.

„Pak tu můžeš zůstat. Není to porušení zákona a Webb tě nemůže komandovat.“

Webb poznal, že nesmí ztrácet čas. Vzal Sandyho za rameno a vedl ho pryč. „Pojď!“

Sandy uskočil, rozzuřeně pohlédl na svého bratra a v následujícím okamžiku se na něj vrhl. Webb uhnul stranou, ale bratrova pěst ho přece jen trefila do ramene. Zavrávoral a ztratil rovnováhu.

Jednoho dne to muselo přijít.

Neměl chuť se s ním prát, ale nic jiného mu nezbývalo. Chtěl to mít co nejdřív za sebou. Zvedl pěsti a odhodlaně přišel k němu. Sandy chtěl uhnout, ale koupil to do hrudi. Zasténal a v následujícím okamžiku Webba praštil do brady. Webb ucítil prudkou bolest a opět se zapotácel.

Sandy byl silnější, než si myslel.

Sandy se na něj opět vrhl a pokusil se ho znovu praštit do brady. Webb úder levou rukou vykryl a vší silou udeřil Sandyho pravačkou. Bratr zasténal.

Nějakou dobu do sebe bušili. Sandy měl výdrž mladíka, Webb však byl zase těžší. A cítil, že Sandy přece jen ztrácí síly rychleji než on.

Snažil se mu nedávat rány do obličeje. Sandy lapal po dechu. Pak zavrávoral, zakopl a klesl na kolena. Se skloněnou hlavou klečel na zemi a snažil se vzpamatovat.

Zadýchaný Webb se k němu sklonil a chytil ho za ruku. „Pojď, Sandy.“

V posledním návalu zlosti se Sandy zvedl a chtěl se na něho vrhnout. Webb však uhnul. Sandy promáchl a skácel se na zem.

Boj byl u konce.

Webb měl roztrhanou košili. Jeho věci byly zpocené a zaprášené. Na rtech měl krev, prach a pot.

Přišel ke svému bratrovi a pomohl mu na nohy. „Jdeme domů.“

+ + + + +

Pozdě večer ve své kanceláři rozsvítil lampu. Cylindr petrolejky byl ještě teplý. Jelikož se tam těžko mohl dostat někdo cizí, musel to být Sandy. Pohlédl na jeho postel. Přikrývka a vak s oblečením, které Sandy při příjezdu hodil na postel, byly pryč. Oblečení na věšáku rovněž. Přišel ke staré skříni, kterou oba společně používali, a otevřel nejvrchnější šuplík. Byl prázdný. Sandy všechno vzal.

„Tvrdohlavý mezek!“ Webb se rozčílil. „Nedá si říct.“

Opřel se o mříž a přemýšlel. Dosud se se Sandym pral jen jednou a to mu stačilo. Mohl ho hledat, mohl s ním mluvit, ale podruhé si to s ním už rozdat nechtěl.

Z verandy se ozvaly chvatné kroky a když se otočil, vešel dovnitř soudce Upshaw. Byl zadýchaný a celý rudý. Mlčky Webbovi ukázal laso a posadil se na židli.

Webb vzal laso a vyděsil se. Byla to uvázaná oprátka.

„Kde jste to vzal, soudce?“

Upshaw byl tak rozrušený, že skoro nedokázal mluvit. „Viselo to na mých dveřích. Byl jsem pryč. Když jsem se vrátil domů, našel jsem toto.“

Webb si zamyšleně pohrával s oprátkou. „Může to být nějaký špatný vtip.“

„Mně to tedy vtipné nepřipadá. Musíte něco udělat, šerife.“

„Nejdřív musím zjistit, kdo tu oprátku pověsil nad vaše dveře.“

Soudce křečovitě polkl. „Clabe Donovan! To musel být on!“

„Nesmíme jednat ukvapeně. Možná jenom někdo využívá řeči o Clabu Donovanovi k tomu, aby vám nahnal hrůzu.“

„Byl to Donovan. Chce mě zabít!“

Webb svraštil čelo a otevřenými dveřmi vyhlédl ven. Je to možné za předpokladu, že Donovan je ještě naživu, pomyslel si. Soudce se při procesu s Donovanem nemazlil a bylo jasné, že Clabe na to nezapomněl.

„Musíte mě chránit, Webbe.“

„Ale jak? Dostal jsem jenom jednoho zástupce a ten je teď pryč.“

„Tak ho zavolejte zpátky.“

„Donovan přísahal pomstu mnoha lidem. Nemůžu chránit každého.“

„Mě ale chránit musíte. Jsem soudce.“

„Váš život není cennější než životy ostatních jen proto, že jste soudce. Kdybych vás hlídal, nikdy bych ho nedopadl.“

„Webbe, musíte přece…“ V té chvíli se ozval výstřel. Ozvěna se odrazila od stěn a psi se rozštěkali.

Upshaw málem spadl ze židle. Webb si v první chvíli myslel, že to koupil, ale jenom mu povolily nervy.

Webb vyběhl na ulici. Lidé stáli ve dveřích a vyděšeně hleděli ven. Volali jeden přes druhého.

„Kde je šerif?“ vykřikl kdosi. „Přiveďte WebbaMatlocka!“

„Tady jsem,“ odpověděl Webb. „Co má ta přestřelka znamenat?“

Objevil se jeden kovboj, který ukazoval za sebe. „Pojďte, Webbe! Rychle.“ Webb běžel s ním. „Stalo se to u Quincovy ohrady. Je to hrozné, Webbe, hrozné.“

U plotu za nájemní stájí se shromáždili lidé. Někteří rozrušeně gestikulovali, jiní vyděšeně mlčeli. Webb se prodíral mezi nimi. „Pusťte mě, lidi.“

Kdosi mu podal lucernu. Na zemi tam někdo ležel. Webb se otřásl, když na tělo dopadlo světlo. Bezděky se otočil.

„Je to strýček Joe Vickers?“ zeptal se přidušeným hlasem Quince Pyburn stál se svěšenými rameny vedle něj. „Sice se to moc nedá poznat, ale je to on. Koupil plnou dávku do obličeje.“

Webb se přiměl znovu pohlédnout na Joea. Udělalo se mu špatně. U plotu se jeden z mužů pozvracel. V šeru poznal Johnnyho Willeta. „Co se stalo?“ zeptal se Quince.

Majitel stáje zavrtěl hlavou. „Přesně to nevím. Byl u toho Johnny. Viděl to, ale není s ním kloudná řeč.“

Lidé ustupovali stranou, když Webb kráčel k Johnnymu. Položil mu ruku na rameno a řekl: „No tak, Johnny? Co se stalo?“

Rozechvělý Johnny se otočil. Byl bledý jako stěna. „Webbe, to byl…“ Selhal mu hlas. Zahleděl se do země a zatnul pěsti, jako by tak mohl nabrat nové síly. „Chtěli jsme u Quince spát v seně. Právě jsme sem dorazili, když se tam objevil jeden muž.“ Ukázal do temnoty. „Byl jenom čtyři nebo pět yardů daleko. „Jste Joe Vickers?“ zeptal se Joea. Joe zůstal stát a odpověděl: „Ano, to jsem já. Kdo jste?“ Muž mlčky zvedl brokovnici a střelil mu do tváře. Byl jsem jako zkamenělý. Myslel jsem si, že zastřelí i mě, ale potom ten chlápek řekl: „Vyřiď lidem, že Clabe Donovan tu má ještě mnoho nevyřízených účtů a že na žádný z nich nezapomene.“ Johnny se zachvěl a pohlédl na muže, který byl tak dlouho jeho přítelem.

Webbovi přeběhl mráz po zádech. Takže nemohlo být pochyb. Clabe Donovan žil a chtěl se pomstít.

„Johnny, kterým směrem Clabe zmizel?“ zeptal se Webb.

Johnny svraštil čelo a promnul si bradu. „Myslím, že měl koně přivázaného tam. Slyšel jsem dusot.“

„Podle mě má pravdu, Webbe,“ ozval se Quince Pyburn. „Slyšel jsem výstřel a byl jsem tu jako první. Jel na východ.“

„Dělejte, lidi, za ním!“ zvolal kdosi. Někteří běželi pryč.

„Jen pomalu!“ vykřikl Webb. „Je nesmyslné se teď pouštět do pronásledování.

Setkáme se tady před Quincovou stájí, až se rozední. Vezměte si dost zásob na několik dnů. A pořádně se vyspěte, protože je možné, že si tak rychle neodpočineme.“ Dav se pomalu rozešel. „Lékař už toho pro strýčka Joea moc neudělá,“ řekl Quince Pyburn. „Ten už potřebuje jen funebráka.“

+ + + + +

Webb zaklepal na dveře domku, ve kterém bydlela Ellie Donovanová. Vevnitř se svítilo. Na závěsu, který zakrýval oválné okénko ve dveřích, se objevil stín, načež otevřela.

„Ellie,“ řekl Webb, „slíbil jsem ti sice, že už tě nebudu navštěvovat, ale nemám na vybranou. Já…“ Vyděšeně na ni pohlédl. „Vypadáš, jako bys potkala ducha. Co se děje, Ellie?“

Ustoupila stranou a pustila ho dovnitř. „Ten výstřel nějak souvisí s Clabem, že?“ zeptala se chvějícím se hlasem.

Přikývl. „Ano, Ellie. Jak to víš?“

„Byl tady.“

„Ty jsi ho viděla? Mluvilas s ním?“

Zavrtěla hlavou. „Právě jsem zašívala šaty, když jsem náhle měla pocit, že se na mě někdo dívá. Přišla jsem k oknu a vyhlédla ven. Pak jsem ho spatřila ve stínu naproti. Přiběhla jsem ke dveřím a zavolala na něj, ale už by pryč.“

„Jsi si jistá, že to byl Clabe?“

„Nebyl moc dobře vidět, ale měl mexický klobouk a poznala jsem ho podle postoje. Instinktivně jsem to cítila, Clabe. Hned mi došlo, že to je Clabe.“

Strčil si ruce do kapes. „To bylo před tím výstřelem?“

„Krátce předtím.“

Kousl se do spodního rtu. Všechno do sebe zapadalo. Pak jí povyprávěl o Joe Vickersovi. Nevěřícně poslouchala. „Dopustil se mnoha zločinů, Webbe, ale toto nikdy nebyl jeho styl.“

„Přesto to udělal on, Ellie. Změnil se.“ Musel se nutit, aby ji neobjal. „Zítra ráno vyrazíme a budeme ho hledat, Ellie. Musíme ho chytit stůj co stůj. Je možné, že ho budeme muset… že ho budu muset zastřelit,“ váhavě dodal.

Zakryla si tvář dlaněmi.

„Doufám, že mě kvůli tomu nebudeš nenávidět, Ellie,“ řekl Webb.

Odpovědi se nedočkal. Pomalu se otočil a odešel.

Šel do mexické čtvrti tmavou, prašnou ulicí. Pestré lucerny vybízely k návštěvě cantin a okénky ven pronikalo světlo lamp. Chladný vítr tam přinášel tóny jakési mexické písně.

Před jedním malým krámem se zastavil. Obytné prostory ležely vzadu. Dveře byly otevřené a Webb viděl dovnitř. Jak kázal mrav, zůstal venku a ohlásil se. „Florentino!“

Ke dveřím přikulhal jeden muž. „Si?“ Přivřenýma očima vyhlédl do temnoty, načež ho poznal.. „Pane Webb.“ Mávl na něj, aby šel dovnitř. Florentino byl ještě mladý, nebylo mu víc než třicet.

Webb si sundal klobouk, sklonil se a vešel dovnitř. Ve velkém houpacím křesle seděla Mexičanka. Když vstala, uviděl Webb, že je těhotná. „Seňore šerife, prosím, posaďte se.“

Aparicio Rodriguez, Florentinův bratranec, vstal z lavičky.

Oba muži uměli anglicky dobře, ale Florentinova žena nerozuměla ani slovo. Webb ze zdvořilosti pokračoval španělsky. Hovořil touto řečí téměř dokonale. „Prosím, Consuelo, zůstaňte sedět. Posadím se na tuto lavičku.“ Na zemi seděla malá, asi roční holčička. Nedůvěřivě na Webba hleděla. Když ji chtěl polaskat, uhnula.

Soudě podle Consuelina zevnějšku, měl této malé muchache už za pár dnů přibýt bratr nebo sestra. Consuela byla krásná žena, ale tak jako většina svých krajanů vypadala usouženě a zedřeně. Ve tváři se jí už objevovaly první známky tvrdého života. Tito lidé ve třiceti vypadali jako čtyřicátníci a ve čtyřiceti už byli staří.

„Chtěl jsem vás poprosit o laskavost, Florentino. Rozhodnutí leží jen na vás. Možná byste to měl odmítnout kvůli své rodině.“ Vrhl významný pohled na Consuelu a dítě.

Pak mu pověděl o vraždě a o svém úmyslu sestavit ráno stíhací oddíl. „Vy jste ten nejlepší stopař v okolí, Florentino. Žádný gringo vás nenahradí. Bez vás bychom Donovana nenašli, ale s vámi bychom ho mohli pronásledovat třeba i do Mexico City. Celá věc má ale háček. Stopař je vždycky první a je nejsnazší ho zastřelit. Proto si to důkladně promyslete. V žádném případě vás do ničeho nechci nutit.“

Florentino zamyšleně pohlédl na svou rodinu. „Už jsem o Clabu Donovanovi slyšel, ale považoval jsem to jen za fámu. Mluvil o nevyřízených účtech, že ano?“

Webb mu zopakoval vše, co mu pověděl Johnny Willet.

„Nikdy nezapomenu na to, co řekl, když jsem vás přivedl k jeho úkrytu,“ řekl Rodriguez. „Střelil mě do nohy, víte? A nadával mi, že jsem slídič. Hleděl na mě, jako by mě chtěl propálit pohledem. ‚A tebe, ty proklatý Mexikáne, jednoho dne dostanu,’ to mi řekl. ‚A vyřídím tě tak, že se tě nedotknou ani supi!’“

Webb přikývl. „Vzpomínám si. Tehdy vyhrožoval mnoha lidem, ale za celé ty roky nic neprovedl.“

„Teď začal,“ odvětil Florentino.

Zahloubán do svých myšlenek chodil po pokoji sem a tam. Kulhal vinou Donovanovy kulky. Opět zamyšleně pohlédl na svou rodinu. „Pan Joe byl můj přítel. Dlouhou dobu jsem pracoval pro něj a pro pana Jesse. Když jsem zchroml, pomohl mi k tomuto obchodu, abych mohl uživit rodinu. Byl i na naší svatbě. Na památku pana Joea svého prvního syna pokřtím jako Josého.“ Otočil se k Webbovi a řekl: „Rád bych jel, abych pomstil jeho smrt, ale Consuela může každý den porodit. Musím být doma, až se narodí můj první syn.“

Webb byl zklamaný, ale nemohl mu to zazlívat. „Rozumím, děkuju.“ Šel ke dveřím.

Náhle se ozval Aparicio Rodriguez: „Počkejte, pane Webbe. Moje žena těhotná není. Já můžu jet s vámi.“

„Ty nejsi Florentino,“ namítl Webb. „Ale jsem jeho bratranec a Florentino mě toho hodně naučil. Ani Florentino nezná lepšího stopaře, než jsem já.“

Florentino měl podle všeho strach o svého bratrance. Rodina byla pro Mexičany vším. „Je dobrý, pane Webbe,“ řekl. „Ale je ještě mladý a poměrně paličatý.“

Apariciovi se rozzářily oči.

„Musel by ses řídit mými příkazy, Aparicio. Jinak bych tě musel okamžitě poslat domů,“ řekl Webb.

„Udělám všechno, co mi řeknete,“ rychle odvětil mladík. „Pan Joe ke mně byl hodný a já bych rád pomohl dopadnout jeho vraha.“

Webb ještě stále váhal. Sám stopovat neuměl a neznal žádného gringa, který by se toho mohl ujmout.

„No dobrá,“ řekl. „Setkáme se zítra ráno. Pošlu k tobě někoho s koněm.“

+ + + + +

Aparicio Rodriguez objevil v Quincově ohradě stopy čtyř mužů. Hned se vydali za nimi a urazili velkou vzdálenost. Webb by rád pokračoval v pronásledování, ale koně byli příliš vyčerpaní. Slunce pálilo a zpocenou košili měl přilepenou k tělu.

Skalnatá oblast před nimi patřila Broncu Tomlinovi. O něco dál Webb viděl lesík. Aparicio se u prvních stromů zastavil a studoval půdu. Webb pobodl svého koně ostruhami a přijel k němu.

„Tady,“ řekl Rodriguez a ukázal na zem, „vyměnili koně. Vidíte, jak je kůra stromů odřená? Včera tu měli přivázané koně, na kterých dnes jeli dál. Svoje vlastní pustili na svobodu.“

Podle spasené plochy a kobylinců bylo vidět, že ti čtyři koně tam byli delší dobu.

„Donovan a jeho muži jeli dál na jih,“ vysvětloval Aparicio. „Na čerstvých koních.“ Webb zaskřípal zuby a pohlédl na své lidi, kteří se shromáždili kolem něj. „Toto je půda Bronca Tomlina. Donovan jede na koních ranče T v krokvi, na to vsadím svůj poslední dolar.“

Quince Pyburn zaklel. „Měli bychom Tomlina přivést sem a pověsit ho na některém z těch stromů.“

„Pak bychom nebyli o nic lepší než on,“ řekl Webb. „Přesto něco můžeme udělat. Pojedeme k němu a vypůjčíme si čerstvé koně.“

Quince zatnul pěsti. „Doufám, že bude proti.“

„To nebude. Bude překvapený, že Donovan jel přes jeho pozemky, a bude předstírat, že je rád, že nám může pomoct,“

Po cestě k ranči narazili na čtyři koně. Pásli se, ale pot na jejich kůži byl ještě čerstvý.

Bronc Tomlin jim šel naproti, jako by ho jejich návštěva potěšila. „Dobrý den, chlapci. Sesedněte a vypijte si se mnou šálek kávy.“ Vrhl na Webba nevinný pohled. „Nikdy bych si nebyl pomyslel, že vás zase uvidím, šerife. Pořád hledáte svého bratra?“

Webba se náhle zmocnila naděje. „Je u vás?“

„Měl by být?“

To samozřejmě nebyla žádná odpověď. Webb se kousl do spodního rtu. „Neodpověděl jste mi na mou otázku, Broncu.“

Tomlin vycenil své hnědé zuby. „Můžete ho tu hledat.“

Webb na něho chvíli zkoumavě hleděl, načež změnil téma.

„Broncu, chtěli jsme si od vás půjčit čerstvé koně.“

Rančerovi se to vůbec nezamlouvalo.

„Šerife.“

„Poslouchejte mě, než budete mluvit dál. Clabe Donovan včera večer v Dry Fork spáchal vraždu. Se svými třemi kumpány unikl na vašich koních. Spousta lidí si myslí, že jste jim je dal dobrovolně, a pokud nám nepomůžete, mohli by vás považovat za spoluviníka. Můžete přece jet s námi,“ řekl Webb.

Tomlin rychle zavrtěl hlavou. „Rád, jenže tu mám pár mustangů, které nemůžu nechat samotné.“

Muži rychle vyměnili koně. Když odjeli kousek dál, ohlédl se Quince Pyburn přes rameno. „Ještě pořád si říkám, že jsme ho mohli pověsit.“

„Nic mu nemůžeme dokázat,“ odpověděl Webb. „Musíme ho chvíli nechat být. Jednou udělá chybu.“

Opět se pokoušeli Donovanovi odříznout cestu, když jeli přímo na jih. Pak znovu narazili na jeho stopu. Na čerstvých koních byli bandité podstatně rychlejší.

„Mají velký náskok,“ řekl Webb, „a řeka není daleko.“

Pomalu jej stahovali. Donovan si svou věcí byl očividně jistý, protože už tak nespěchal.

Potom Aparicio zastavil před hustými keři. Za nimi teklo Rio Grande. Aparicio jim nemusel ukazovat stopy v bahně, byly dostatečně zřetelné. Webb přivřel oči a pohlédl na druhý břeh. I na tu vzdálenost viděl, že stopy jsou ještě mokré. Možná nebyly ani hodinu staré.

Webb pohlédl na své muže. „Nu, chlapci,“ řekl, „jsme tady. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se nám teď Clabe na druhé straně smál.“

Quince Pyburn zaklel.

„Je to přece jenom řeka,“ řekl šklebící se Johnny Willet. „V Kansasu jsem přebrodil mnoho řek.“

Webb si hrál s hvězdou na košili. „Tady je to jiné. Na druhém břehu vládne jiný zákon. Až budeme tam, nebude tento odznak nic znamenat.“

„Ale máš v pouzdře revolver a na sedle pušku,“ odvětil Johnny Willet. „Něco takového se všude respektuje.“

Webb na Aparicia vrhl tázavý pohled. „Co myslíš?“

, Jsem připraven.“

Webb si vzal pušku a zvedl ji nad hlavu. „Tak dobrá, podívám se, zda koně Bronca Tomlina umějí plavat.“

V létě v řece nikdy nebylo moc vody a tak koně neměli problémy. Jediný, kdo měl trable, byl Johnny Willet, jehož kůň shodil do vody, když nedosáhl na dno. Webb si bleskově přendal pušku do levé ruky a chytil Johnnyho pod paži. Kovboj odfrkával, ale dokázal připlavat k druhému břehu.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Webb.

„Ano, ano,“ odvětil kašlající Johnny. „Jenom jsem nepočítal s tím, že se okoupu.“ Kdosi mu přivedl koně. Mokrý Johnny se vyšvihl do sedla. „Nesmíme kvůli mně ztrácet čas,“ řekl.

Webb chtěl právě pohodnout koně do slabin, když Quince Pyburn náhle řekl: „Och, máme návštěvu.“ Webb se otočil. Zrovna teď se musí objevit mexická patrola, pomyslel si.

Bylo to více než tucet vojáků, kteří jeli na chundelatých, malých a hlavně vychrtlých ponících. Tenienteho snadno poznali, protože jel vepředu a měl nejlepšího koně. Byl to nádherný ryzák.

„Já toho ryzáka znám,“ řekl náhle Johnny Willet. „Před několika měsíci ho uloupili Jessu Leggettovi.“

Zapadlé pohraniční pevnůstky mexická vláda téměř nekontrolovala. Důstojníci byli většinou zkorumpovaní, přijímali úplatky, nebo dostávali podíl ze zisku, takže bandité si mohli dělat, co chtěli.

Teniente přikázal zastavit. Na jeho pokyn se muži rozjeli do řady. Vypadali jako hrdlořezové. Důstojník se rozhlížel po gringos, až spatřil Webbovu hvězdu. Změřil si Webba pohledem a poměrně dobrou angličtinou řekl: „Chcete anektovat Mexiko? Vaše armáda je poměrně malá.“

Webb už poznal hodně důstojníků, sympatických i nesympatických. Tento mu byl na první pohled nesympatický. „Jsme na stopě několika zločinců, kteří uprchlí do Mexika.“

„Já tu žádné zločince nevidím.“

„Tu jsou jejich stopy,“ řekl Webb a ukázal na zem.

Důstojník se tam nepodíval. „Já žádné stopy nevidím.“

V tom okamžiku Webb pochopil, že teniente je s desperáty jedna ruka. Důstojník pohlédl na ostatní, až jeho pohled ulpěl na Apariciu Rodriguezovi. Pohrdavě se španělsky zeptal: „Jak můžeš jako Mexičan jet s těmi gringos?“

„Nehledáme Mexičany, ale bělochy. Zavraždili jednoho muže.“

„Gringa?“ zeptal se teniente. Když Aparicio přikývl, dodal: „Pak potřebujeme víc takových gringos. Jen ať se klidně pobijí navzájem.“ Výhružně přivřel oči. „Kdybys žil na této straně Rio Grande, něco bys zažil. Jsi zrádcem svého lidu!“

Aparicia ovládl temperament mládí. „A ty jsi špinavý pes, protože nosíš uniformu a jsi spřáhnutý se zabijáky. Jsi dokonce ještě horší než oni.“

Tenientemu se v očích zračil chladný hněv. „Opatrně. Na tomto břehu řeky jsem pánem já. A všichni musejí dělat to, co přikážu.“

„Já ne,“ hrdě řekl Aparicio, „a tvrdím, že jsi pes.“

Teniente bleskově tasil šavli. „Peóni se mnou takto mluvit nesmí.“ V první chvíli to vypadalo, že mladého muže sekne, ale ovládl se a sklonil ji. „Zmiz, peóne, a zůstaň za řekou. Jestli tě tu někdy potkám…“

Důstojník se otočil k Webbovi. Nyní opět hovořil anglicky. „A vy jeďte zpátky!“ Jeho hlas zněl chladně a panovačně.

„Hledáme zločince,“ lhostejně řekl Webb.

Teniente na něho namířil šavli. „Porušili jste mexický zákon, když jste sem přijeli. Máme právo vás všechny na místě zastřelit, ale Tiburcio Amendariz má velké srdce. Dnes vás jeste usetnm.

„Víte velice dobře, že chráníte zabijáky.“

„Pak běžte do Mexico City, gringo. A vyžádejte si tam papíry od El Presidente. Potom vás Armendariz možná přes hranici pustí. Ale teď zmizte!“

Webb byl celý rudý hněvem. „Jsou v právu,“ tiše zašeptal ke svým lidem.

„Mohli bychom ty zbabělce snadno přemoct,“ řekl Johnny Willet.

„To by jen vyvolalo novou válku,“ namítl Quince Pyburn. „Webb má pravdu, porušili jsme zákon. Kdyby si nás nevšimli, nikdo by se o to nestaral. Jenže nás viděli, takže teď musíme zpátky.“

Zklamaný Webb přijel ke břehu. Johnny Willet zůstal kousek za ním. „S těmi už bychom se vypořádali.“

„Jen pojď, Johnny,“ řekl Webb.

Když stáli na břehu, zvolal teniente na Webba: „Gringo! Pozorujeme řeku. Jestli se vrátíte, postřílíme vás, ještě než vyjedete z vody!“

Přebrodili se. Patrola ještě pořád stála na mexické straně a hleděla na ně. Šerif seskočil ze sedla. „Koně potřebují odpočinek.“ Kalhoty měl mokré a v holínkách mu čvachtala voda.

Několik mil na sever od řeky se utábořili. Za svítání Webba probudily výstřely. Vyskočil a hned poznal, že Johnny Willet a Aparicio Rodriguez zmizeli. Jejich stopy vedly na jih.

Chvatně osedlali koně a rychle uháněli k hranici. Na břehu řeky zastavili.

Johnny Willet seděl v bahně a sténal. Pravou rukou si svíral levé rameno. Jeho košile se pomalu zbarvila krví. Aparicio ležel zkroucený na místě, kde ho Johnny vyvlekl z řeky. Webb na první pohled poznal, žeje mrtvý.

Pohlédl na druhý břeh. U vody stál teniente obklopený svými vojáky. V rukou drželi pušky. Vedle nich viděl urostlého muže v americkém oděvu a černém sombreru.

Claba Donovana!

Jeden z mužů na patrolu vystřelil, ale nikoho netrefil.

„Nestřílejte!“ přikázal Webb.

S Pyburnovou pomocí dovlekl Johnnyho Willeta do houští. Kdosi odnesl mrtvého Mexičana do stínu stromu.

Webb roztrhl Johnnymu košili, aby mohl prohlédnout jeho ránu. Johnny tiše protestoval. „Už je to lepší, je to jenom šrám. Jak se daří Apariciovi?“

„Je mrtvý.“

Johnny sklonil hlavu. „Toho jsem se bál. Už jsem toho pro něho nemohl moc udělat, když jsem ho vytáhl z vody.“

Webb ho vlastně měl potrestat, ale tím už by mladému Mexičanovi život nevrátil.

„Byla to hloupost,“ vyhrkl Johnny. ,3yl to můj nápad. Mysleli jsme si, že bychom něco mohli podniknout. Nedostali jsme se ani doprostřed řeky. Asi nás viděli, ještě když jsme byli na břehu. Jenže počkali, dokud jsme nevlezli do vody. Muž se sombrerem – myslím, že to byl Donovan – zastřelil mého konč. A Armendariz má na svědomí Aparicia. Už první ranou ho srazil ze sedla. Aparicio křičel a topil se, ale Armendariz střílel dál. Jako by to pro něho byla zábava.“

Webb prohlédl Johnnyho ránu. „Je hluboká, ale čistá. Kulka vyletěla ven. Pro takové případy jsem s sebou vzal láhev whisky, Quinci. Je v mé sedlové brašně.

„Přinesu ji,“ řekl Quince.

+ + + + +

Webb nechtěl jet s Apariciovým koněm a mrtvým jezdcem po hlavní ulici, protože neměl zájem o zbytečný rozruch. Objel město a vjel do něj z mexické strany. Byl špinavý a neholený a cítil se hrozně. Zastavil před domkem Florentina Rodrigueze.

Pohlédl na Quince a seskočil ze sedla. Jeho muži ho napodobili. Webb přivázal uzdu ke sloupu, polkl a vešel dovnitř.

Florentino vyšel zpoza prodejního pultu. „Dostali jste Donovana, pane Webbe?“

Webb zavrtěl hlavou a sklonil ji. „Téměř, Florentino. Jenže uprchl přes hranici.“

„To je škoda,“ vážným hlasem řekl Florentino. Po chvíli dodal: „A Aparicio? Je to dobrý stopař, že? Pomohl vám?“

Webb hleděl do země. „Hodně nám pomohl.“

„Věděl jsem to,“ hrdě řekl Mexičan. „Aparicio je skvělý kluk.“ Pak si všiml, že jsou zachmuření. „Co se stalo? Není tady?“

Webb si nervózně hrál s prsty. „Ale je. Je venku.“ Florentino chtěl jít ke dveřím, ale Webb ho zadržel. „Florentino!“ Mexičan na něho vyděšeně pohlédl. „Je mi to líto, Florentino. Je mrtvý.“

Florentino strnul, načež kulhavým krokem vyšel ven. Vytřeštěnýma očima pohlédl na mrtvého.

„Kdo ho zabil? Donovan?“

„Jeden mexický důstojník. Ale vinu na tom nese Donovan.“ Tiše mu vysvětlil, jak se to stalo. Florentino mlčky naslouchal.

„Byl to dobrý hoch,“ řekl. „Ale ještě byl moc mladý a možná příliš zbrklý. Pomůžete mi ho přinést dovnitř, prosím?“

Opatrně odvázali tělo a odnesli ho do domku.

+ + + + +

V následujících dnech o Donovanovi neslyšeli.

Až potom několik lidí dostalo podivné dopisy. Patřil k nim i Webb. Byl to list papíru s namalovanou lebkou a slovem „brzy“ pod ní. Toto varování obdržel i Quince Pyburn. Soudce Upshaw vtrhl do šerifovy úřadovny a chvějícíma se rukama podal Webbovi dopis, který dostal.

Na něm byla pro změnu namalována oprátka. Soudce byl bledý jako stěna.

„To je od Donovana,“ řekl. „Zabije mě, Matlocku. Oddělá mě, jestli mě neochráníte. Požaduji ochranu!“

„Takový dopis dnes dostalo vícero lidí,“ řekl Webb. „A všichni musejí být chráněni. Musel bych vás všechny strčit do cely.“

„Je vaší povinností chránit můj život!“

„Všichni na to mají právo, jenže co mám dělat? Každý se o sebe musí postarat sám.“

Soudci vhrkly do očí slzy. „Budete nečinně přihlížet, až mě oddělá? Složíte ruce do klína a budete přihlížet?!“

Nejistými kroky vyšel ven a vydal se přes ulici.

Dopis nechal na psacím stole. Webb si ho prohlížel. Všechny dopisy byly psány stejnou rukou. Na poštovním razítku bylo Rio Escondido. To bylo městečko na železnici, asi čtyřicet mil na severovýchod odtud, tedy mnohem dál od Rio Grande než Dry Fork. Na poštu je pravděpodobně nepřivezl Donovan, ale někdo jiný.

Jeho podezření zesílilo, když do města přijel Bronc Tomlin ve fungl novém obleku a se zrzavou dívkou ze saloonu. Byl čerstvě oholený a lidé tvrdili, že děvče přivezl z Rio Escondida. To město bylo větší než Dry Fork a panoval tam mnohem větší ruch. Když Bronc zatoužil po ženě, jel tam.

Webb byl přesvědčen o tom, že ty dopisy odeslal právě on. Když mu Ellie řekla, že písmo není Donovanovo, jenom to potvrdilo jeho podezření, že Bronc ty dopisy dokonce napsal. Bezpochyby na Donovanův pokyn.

„Ty ho nechceš zatknout?“ nevěřícně se zeptal Quince Pyburn, když hleděli za Tomlinovou bryčkou, která mířila k ranči T v krokvi.

Webb zavrtěl hlavou. „Co mu mám říct? Pokud ho mám zatknout, tak k tomu musím mít důvod.“

+ + + + +

Jednoho odpoledne do města přijel zpocený Johnny Willet. Jeho kůň byl tak vyčerpaný, že se celý chvěl. Vyběhl na verandu a vtrhl do Webbovy kanceláře. Udiveně pohlédl na Webba.

„Donovan?“

Johnny přikývl a opřel se o psací stůl. Téměř se neudržel na nohou, jak byl unavený. „Myslím, že ano, Webbe.“

Nejistě přišel ke džbánu s vodou, vypil dvě sklenice a potom ponořil hlavu do umývadla. Nato se posadil na židli a vyčerpaně si povzdechl.

„Myslím, že chce za řeku. Možná už je na cestě do Rio Escondida. Včera se přes řeku přebrodili dva Američané a jeden Mexičan. Hned jsem poznal, že to jsou Donovanovi lidé. Pronásledoval jsem je až na Tomlinův ranč. Pozoroval jsem je z jednoho kopce dalekohledem. Sehnali pár koní a společně s Broncovými lidmi je hnali na severovýchod. Po zhruba dvaceti mílích nechali šest koní u studánky. Zůstal s nimi jeden z Tomlinových mužů. Po dalších dvaceti mílích udělali to samé. Když jsem se vydal na cestu sem, měli u sebe ještě půl tuctu koní, které hnali k Rio Escondidu. Po cestě mají rozestavené odpočaté koně. Víš, co to znamená?“

Webb se náhle probral. „Přepadení v Rio Escondidu! Zřejmě bankovní loupež. A při útěku budou moct každých dvacet mil měnit koně.“

Johnny přikývl. „Přesně to si myslím i já.“

Webb vstal a pohlédl ke skříni se zbraněmi. „Kéž bychom měli telegrafní spojení s Rio Escondidem.“ Odemkl těžký visací zámek skříně. „Musíme tam poslat jezdce. Cítíš se?“

„Když jde o Donovana, jel bych třeba i k Mississippi. A bez sedla.“

Pušky byly stále nabité, přestože je téměř nepotřebovali. „Přiveď svého koně ke Quincovi, Johnny. O všem mu pověz. Já svolám pár chlapů a za několik minut budeme u něj. Ať připraví koně.“

Přestože byl neskutečně unavený, vyběhl Johnny ven, ztěžka se vytáhl do sedla a pobídl své vyčerpané zvíře.

Webb si rychle psal poznámky. Pak začal shánět vhodné muže. Když dorazil ke Quincově stáji, měl již kolem sebe tucet mužů. Někteří si přivedli své vlastní koně, většina si vzala zvířata z Quincovy stáje.

Mezi lidmi před nájemní stájí byl i Quincův šestnáctiletý synovec. Na to, aby jel s nimi, byl ještě příliš mladý.

„Billy,“ řekl Webb, „pro tebe mám jeden velmi důležitý úkol.“ Vytáhl z kapsy zápisník. „Jeď do Rio Escondida, tak rychle, jak to jen půjde. Běž tam k šerifovi a řekni mu, že Clabe Donovan ve městě zřejmě plánuje přepadeni. Dej mu tento papír. Pozná můj rukopis a bude ti věřit. Víme, kde Donovan ukryl koně, a pokusíme se ho zastavit při útěku. Přestřelka ve městě by byla příliš nebezpečná pro ženy a děti. Ať však šerif každopádně učiní nezbytná opatření.“

Mladík poněkud zklamaně přikývl. „Udělám, co po mně chcete, Webbe. Jenom jsem doufal, že…“

„Máš velkou zodpovědnost, Billy. Jsi lehký a umíš jezdit velmi rychle. Nikomu jinému bych tento úkol nesvěřil.“

Rozzářený Billy nasedl na koně a cvalem odjel z města. Seděl v sedle hrdě a zpříma.

Z obchodu vyšel Johnny Willet s vakem s potravinami. „Jsem připravený, Webbe,“ řekl.

+ + + + +

Druhá skupina Donovanových koní čekala na jednom poměrně nápadném místě. Okolo studánky, jež nevysychala ani v těch nejsušších létech, stály vysoké, staré stromy. Donovan se v té oblasti dobře vyznal a to místo by našel, i kdyby byl pronásledován.

Jednu míli před studánkou Webb zvedl ruku. Muži slezli ze sedel. „My dva se tu nejdřív porozhlédneme,“ řekl k Johnnymu.

Objeli studánku a pak k ní zamířili z druhé strany. Pod jedním z kopců nechali ve stínu topolů koně a dál šli pěšky. Webb si odepnul ostruhy a pověsil je na hrušku sedla. S puškou v ruce se vydal do svahu. Johnny ho následoval. Vrchol kopce byl téměř holý. Tráva a rostliny zde byly spálené od slunce. Webb si sundal klobouk a klekl si za jednu haworcii. Johnny se připlazil k němu. Báli se, že přijeli pozdě.

Johnny s sebou vzal dalekohled, ale nepotřeboval ho. Šest koní se pokojně páslo u studánky. Ve stínu topolů seděl muž s puškou na stehnech. Klobouk měl stažený do čela. Klímal.

Webb zavrtěl hlavou. „Počkáme. Až dorazí Donovan, musí vše vypadat normálně. Překvapíme je, když budou měnit koně.“

„Odtud bychom je mohli postřílet jako králíky.“

Webb musel myslet na Ellie Donovanovou. Měl sto chutí se vrátit do města. Jeho pohled klouzal po trávě a malých haworciích, když pohlédl na jih, kde se nad obzorem tetelil vzduch.

„Zůstaň tady a měj oči otevřené, Johnny,“ zašeptal. „Já zatím přivedu chlapce.“

Pak tam oklikou přivedl ostatní. Johnny ještě stále ležel na temeni kopce. Když přišel Webb, zavrtěl hlavou. Webb přikývl a otočil se k mužům.

„Musíme čekat. A vůbec není jisté, kdy Donovan přijede.“

Počítal s tím, že se objeví brzy, protože bylo nepravděpodobné, že by tam koně nechal stát dlouho. Nebezpečí, že by je někdo objevil, bylo příliš velké. Jenže minuty se táhly a stávaly se z nich hodiny. A nic se nedělo. Webb trpělivě čekal na kopci vedle Johnnyho Willeta. Čas od času vzal Johnnymu dalekohled z ruky a rozhlížel se, ale nic nespatřil.

Setmělo se. Muž u studánky rozdělal oheň a uvařil si kávu. Webbovi se sbíhaly sliny, když ucítil tu vůni. „Johnny, běž k chlapům a řekni jim, že si můžou uvařit kávu. Ale ať s ohněm dávají pozor, ať si toho nevšimne ten bandita dole.“

„O.K.,“ řekl Johnny. „Mám chuť na kávu.“ Zaváhal. „Webe, myslel jsem si, že přijedou dřív. Že by jim do toho něco vlezlo?“

Johnny vypadal ustaraně. I Webba trápily podobné myšlenky. „Můžeme jen čekat. Možná chtějí přepadení provést v noci. Donovanovy plány není tak snadné odhadnout. Musíme být trpěliví.“

Johnny zmizel. Krátce nato Webb spatřil ohýnek, který muži rozdělali v jedné dolince. Po nějaké době ho Johnny vystřídal.

Muži seděli na zemi a popíjeli horkou kávu. Potmě je skoro neviděl. Quince Pyburn oheň zase uhasil. Podal Webbovi šálek. Neřekl ani slovo, ale Webb cítil pochybnosti, které ho trápily.

„Obávám se, Quinci, že jsme udělali chybu.“

Quince energicky zavrtěl hlavou. „To není možné. I slepý musí vidět, proč tu Donovan nechal koně. Jenže…“

„Jenže co?“

„Možná musel změnit plán. Možná mu do toho něco vlezlo.“ Quince dopil kávu a vylil sedlinu na zem.

„Stoprocentní není nic,“ řekl Webb. „Dá se jen zvolit nejpravděpodobnější varianta a pak doufat, že to vyjde. Víc dělat nemůžeme.“ Vstal. „Jdu zase nahoru. Zůstaňte tady a pokuste se spát. Možná to bude dlouhá noc.“

Byla to vskutku dlouhá noc. Webb držel hlídku s Johnnym na kopci a čas od času se pokusil trochu dřímat. Na normální spánek mu však chyběl klid. Budil ho každý zvuk, slyšel i tiché chrápání muže u studánky. Za svítání otevřel oči a pohlédl na jih. Nic.

Muž dole vstal a opět rozdělal oheň. Krátce nato ucítili vůni kávy a opékané slaniny. Webbovi začalo kručet v žaludku.

Donovan tam už dávno musel být.

Muži z oddílu se chovali tiše. Webb poslal Johnnyho na snídani. Když se vrátil, šel dolů sám.

Právě zpola vypil svůj šálek, když Johnny začal mávat. Webb pustil šálek a rozběhl se do svahu. Z jihozápadu se ke studánce blížil jeden jezdec. Webb vzal dalekohled a pohlédl na něj. Pravděpodobně to byl někdo z Tomlinových mužů.

Muž seskočil ze sedla. Chlápek u studánky na něho klidně čekal. Nalil jezdci kávu a Webb slyšel jejich hlasy. Slovům však nerozuměl.

Když jezdec vypil kávu, vzal si čerstvého koně, mávl na muže u studánky a vydal se na severovýchod.

„Teď pojede na další stanoviště,“ řekl Johnny. „Rád bych věděl, jakou veze zprávu.“

„Můžeme ho chytit a zeptat se ho.“

„Ne, zatím nezasáhneme.“

Muž u studánky smotal deky a přivázal je za sedlo jednoho z koní. Pak ostatním zvířatům rozvázal nohy. Klidně se vyšvihl do sedla a zamířil na jihozápad.

„Webbe, on jede pryč!“ nevěřícně řekl Johnny.

Webb zaklel. „To se mi nelíbí. Musíme zjistit, co se děje.“

Zatímco kráčeli dolů ze svahu, pokynul Webb mužům, aby nasedli. Když s Johnnym dorazili dolů, muži již přitahovali podbřišníky. „Donovan?“ rozrušeně se zeptal Quince Pyburn.

Webb zavrtěl hlavou. „Ten chlápek dole jede pryč i s koňmi. Něco jim do toho vlezlo a já chci vědět, co.“

Muž měl čtvrt hodiny náskok, ale Webb ho dostihl už po jedné míli. Muž se otočil a zastavil svého koně. Zatímco čekal na oddíl, ostatní zvířata pomalu klusala dál.

Webb přitáhl uzdu. Neučesaný a neholený muž mohl mít tak dvacet let. Webb ho už ve městě viděl, vždy doprovázel Bronca Tomlina. Na rtech měl potměšilý úsměv. Pohlédl na Webbův revolver a pušku.

„Táhnete s sebou celou artilerii, šerife. Chcete snad pořádat střelecké závody?“

„Kam ženete ty koně?“ zeptal se Webb.

„Domů, šerife. Nic víc. K Broncu Tomlinovi.“

CJinche obklopili zachmuření muži. Náhle se mu v očích objevil strach, stále se však ovládal. Dokonce se dokázal usmát. Byl to však křečovitý úsměv.

„Co jsi tu dělal?“ nevrle se zeptal Webb.

„To si nemůžu prohlížet okolí, šerife?*’

„Přijde na to, jaký záměr při tom sleduješ. Proč jsi k prameni přihnal ty koně?“

„Protože tam je dost vody. A krom toho je tam dobrá tráva. Nechcete přece, abych koně nechal bez krmiva a bez vody?“

„Dobře víš, na co se ptám. Co tu děláš? Je nesmyslné sem hnát takovou dálku koně jenom proto, aby ses s nim pak vrátil zpátky.“

„V žádném zákoně nestojí, že člověk má jednat jenom rozumně, šerife.“

Webb se rozzuřil. „Radím ti, abys nelhal!“ Clinchovi ztuhl úsměv na rtech a jeho oči nyní byly tvrdé. Quince Pyburn vzal mlčky ze sedla laso a pohlédl na Clinche. Neřekl jediné slovo, jeho pohled však byl dostatečně výmluvný.

Kovboj křečovitě polkl. „Poslouchejte, šerife, víte velice dobře, že jsem neudělal nic nezákonného. Přihnal jsem sem koně, jak mi přikázal Bronc Tomlin. Tvrdil, že si je tu někdo koupí. Nikdo ale nepřijel a před chvílí kolem jel jeden z našich lidí a pověděl mi, že mám koně přihnat zpátky.“ Nervózně pohlédl na jezdce. „To přece není zakázané! Jsem kovboj a dělám to, co mi přikážou! Jestli se vám něco nelíbí, stěžujte si u Bronca Tomlina!“

Webb se rukama opíral o hrušku sedla. V bezmocném hněvu hleděl na muže. Pak přikývl.

„Takže zmiz. Vypadni!“

„Ty ho necháš běžet, Webbe?“ zeptal se udivený Quince Pyburn.

„Musím. Nemůžeme mu nic dokázat.“

„Víme přece, co chtěli provést!“

„Co víme, není důležité. Musíme o tom přesvědčit i porotu.“

„Sakra!“

Webb otočil svého koně a vydal se zpátky do města. Zmocnilo se ho hrozné podezření a stáhlo se mu hrdlo. Nedokázal tu myšlenku zaplašit, přestože vlastně byla neopodstatněná. Když však pohlédl do tváří obyvatel Dry Fork, poznal, že to tušení je pravdivé.

Zpráva o jejich příjezdu se roznesla rychlostí blesku. Ellie Donovanová vyšla na verandu restaurace. Když se přiblížili k jejímu domu, sešla na ulici a počkala na Webba.

Toporně slezl z koně a pohlédl do jejích ustaraných očí. „Co se děje, Ellie? Stalo se něco?“

„Ano. Včera odpoledne byla přepadena banka.“

Váhal, než se zeptal: „Clabe?“

„Lidé to tvrdí.“

Webb rozzuřeně zatnul pěsti. Jak to, že se tak nechali přelstít?

„Utrpěl někdo zranění?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Několikrát vystřelili na Upshawův dům, ale nikdo nebyl zraněn. Upshaw se schoval pod postel.“

„Vidělas Claba? Nejel kolem?“

„Ne,“ odvětila.

Clabe se hodně změnil, pomyslel si Webb. Je zvláštní, že se nepokusil navštívit svou ženu. Na jeho místě bych ji dokonce vzal s sebou, ať už by chtěla nebo ne.

„Díky, Ellie. Jdu k bance.“

Zdálo se, že mu ještě něco chce povědět. Potom zamumlala: „Webbe, ještě něco… Nemůžu ti to říct. Nevěřím tomu. Je mi jedno, co lidé vykládají.“

Rychle se otočila. „Ellie!“ zvolal. Nedbala na to a zmizela v kavárně.

Sužovala ho nejistota. Před bankou na něj čekali soudce Upshaw, bankéř William Freeman a půl tuctu dalších lidí.

„Nu, šerife, tady jste. Skoro o dvacet čtyři hodin pozdě,“ sarkasticky řekl Upshaw. Bankéř Freeman na Webba nehleděl vyčítavě. V jeho očích byl spíš soucit. „Pokusili jsme se postavit malý oddíl, Webbe, ale ničeho jsme nedosáhli. Nejlepší muži z města byli s vámi.“

„Dělal jsem, co se dalo,“ řekl Webb. „Jaké jsou škody?“

„Není to tak hrozné. Vtrhli sem pozdě odpoledne. Stříleli okolo sebe, aby lidi vyhnali z ulice. Hned jsem věděl, o co jde. Měl jsem jenom půl minuty na to, abych sebral většinu svých peněz a skryl je do šuplíku. Řekl jsem jim, že jsem právě poslal větší částku do banky v Rio Escondido. Uvěřili mi. Zbytek vzali s sebou. Bylo to tak dva a půl tisíce nebo tři tisíce dolarů.“

„Byl to Clabe Donovan?“

Freeman přikývl. „Všichni měli masky, Webbe, ale jejich vůdce vypadal přesně jako Donovan. Postava, hlas a černé sombrero odpovídají. Úplně mě mrazilo, jako kdyby to byl duch.“

„Živý duch,“ zabručel Webb. „Asi zmizeli za Rio Grande.“

„Odjeli tím směrem. Pronásledovali jsme je, ale ostřelovali nás. Nemělo smysl zbytečně prolévat krev, takže jsme se otočili.“

„Jednal jste správně,“ řekl Webb. „Kéž bych tak byl s vámi.“

Freeman svraštil čelo. „Vlastně je to tak lepší, Webbe.“

„Co tím chcete říct?“

Freeman s odpovědí váhal. „Kde je váš bratr, šerife?“ vyhrkl soudce Upshaw.

„Nemám tušení.“

„Vy to nevíte,“ zabručel Upshaw, „ale my ano.“

Webba už to přestávalo bavit. „Nemluvte v hádankách, soudce. Co je se Sandym?“

Bankéř vrhl zamračený pohled na Upshawa. „Vysvětlím mu to, soudce. Jste taktní jako mexický honák.“ Se zachmuřenou tváří se obrátil k Webbovi. „Do banky přišli čtyři muži, Donovan a tři další. Jeden zůstal u dveří a jeden hlídal koně. Právě vzali peníze a chtěli se stáhnout, když tu jednomu z nich náhle spadla ze tváře maska. Jake Scully a já jsme ho poznali. Byl to Augie Brock, přítel vašeho bratra Sandyho.“

Webb už si zbytek dokázal domyslet. „Sandy a Augie se už dávno nekamarádí.“

„Jak to víte, Webbe? V poslední době jste se Sandym nemluvil.“ Freeman kladl důraz na každé slovo. „Celou dobu byl jeden z nich s Augiem. Měl masku a mlčel, ale byl zhruba tak starý jako Augie. A Sandy je tak starý, Webbe. Odpovídal věkem, výškou i postavou. Jake a já jsme se pak o tom bavili. Samozřejmě to nemůžeme odpřísáhnout, ale oba věříme, že to mohl být Sandy.“

Webbovi se podlamovaly nohy.

„Je mi líto, Webbe,“ řekl bankéř. „Můžu vám říct jen to, co jsem viděl.“

„Ale nepoznal jste ho! To je nemožné!“

„Vždycky byl divoký,“ řekl Freeman. „To musíte přiznat i vy.“

„Samozřejmě, ale to není zločin. To přece víte stejně tak dobře jako já!“

Freeman hleděl do země. „Rád bych se mýlil, Webbe. Je mi líto.“

Webb se zhluboka nadechl, ale už nedokázal nic říct.

„Mimochodem jsem pozval rangery,“ řekl Upshaw. „Musíme tu věc jednou provždy dotáhnout do konce.“

Otočil se a odešel.

+ + + + +

Webb považoval pronásledování Donovana za nesmyslné. Bylo jisté, že už je dávno za Rio Grande.

Krom toho byli muži velmi vyčerpaní po namáhavém a bezvýsledném pátrání.

Ještě stále mu nebyly jasné Donovanovy úmysly. Bylo nepravděpodobné, že by to všechno dělal jen proto, aby vylákal šerifa z města. Webb byl pevně přesvědčen o tom, že koně chtěli skutečně využít při přepadení banky v Rio Eseondidu. Z nějakého důvodu však na poslední chvíli změnili plán.

Proč? Ta otázka mu vrtala hlavou, když se vyčerpán posadil na židli ve své kanceláři a zamyšleně pohlédl na trhlinu ve stěně.

Nedokázal se zbavit myšlenek na Sandyho. Nezdálo se mu, že by se spolčil s ničemy. Byl to sice náturou rebel, ale desperát, zloděj nebo bankovní lupič? Věřil, že ho zná. Dělal, co se dalo, aby ho naučil rozeznávat dobro a zlo.

V noci téměř nezamhouřil oka, takže teď náhle usnul na židli. Teprve když se mu kdosi dotkl ramene, se opět probudil. Venku už byla tma. V domech na ulici se svítilo.

„Není nic vidět. Kdo je to?“

„To jsem já – Quince.“ Pyburn škrtl sirkou a zvedl ji. Webb sundal cylindr petrolejové lampy a podržel ji Quincovi. Vytáhl knot a zase nasadil cylindr. Pak si promnul oči.

„Chovám se jako hlupák, Quinci. Usnul jsem tu, zatímco jsem měl něco podniknout proti Donovanovi. Otázka jenom je, co můžu dělat?“

Quince si přitáhl židli. „Nic. Můžeš klidně spát dál. To ti pomůže.“

Zachmuřený Webb hleděl na mihotající se stíny na zdi. „Slyšels, co se říká o Sandym?“

Quince svraštil čelo a dlouho přemýšlel, než odpověděl.

„Ano. Nechci tvrdit, že byl při tom, ale vyloučit se to nedá. Možná vypadá podobně jako ty, Webbe, ale jinak jste hodně rozdílní.“

„Ne zas tak moc.“

„Odešel odtud rozzuřený a chtěl ti za každou cenu ukázat, jak je dobrý. A tak horkokrevný člověk může z trucu udělat cokoli.“

Webb mu nepohlédl do očí. Quince se na chvíli odmlčel, načež dodal: „Doufám, Webbe, že to nebyl on. Musíš se ale vnitřně připravit na to, že v tom možná je namočený.“ Položil mu ruku na rameno. „Proto jsem přišel. Chtěl jsem ti jen říct, o čem se šušká.“

„Co?“

„No, ledacos. Většinou to šíří jeden muž a asi ti nemusím říkat jeho jméno. Soudce Upshaw.“

Webb zaklel. „Co řekl?“

Quince pokrčil rameny. „Jistě si dokážeš domyslet, co vykládá o Sandym. Johnny Willet a já jsme šli k Jaku Scullymu na whisky. Byl tam i soudce. A nedával si pozor na jazyk. Tvrdil, že to jsou hrozné časy, když je bratr šerifa desperát. Že někdo s takovým bratrem si nezaslouží nosit hvězdu šerifa. To bylo všechno. Chlapci si ho moc nevšímali a tak jsme na to nic neřekli. Pak ale začal mluvit o Ellie Donovanové.“

Webb se rozzuřil. „Ten ksindl!“

Quince zvedl ruku. „Vyslechni si to celé. Tvrdil, že Ellie je žena Claba Donovana. Všichni jsme ji považovali za vdovu a on řekl, že Ellie dobře věděla, že to tak není. Tvrdil, že jenom špehovala pro Donovana, aby mu sdělila nejvhodnější okamžik pro jeho návrat. Dokonce si prý omotala kolem prstu šerifa.“

Webb vyskočil tak prudce, že židle narazila do stěny. Sáhl po klobouku, ale Quince ho chytil za ruku.

„Nech toho! Johnny a já jsme se už o soudce postarali. Když začal mluvit o Ellie, pomysleli jsme si, že to tak dál nejde. Víš, jaký má Jake Scully na stěně věšák? Tak na něj jsme s Johnnym soudce pověsili za límec. Jaku Scullymu jsme řekli, že ho pověsíme vedle něho, jestli se pokusí soudce sundat dolů. Jaké se jenom usmál a řekl, že se nikdy nestaral o to, co jeho hosté věší na zeď.“

„Škoda, že jsem nebyl při tom,“ řekl zachmuřený Webb.

„To je jen dobře. Aspoň sis udržel vážnost. Možná by pak dokonce někteří začali pochybovat o tvé nevině. Teď se ale všichni smějí na Upshawův účet.“

Webb si bezmocně mnul ruce. Potom se však uklidnil a poznal, že Quince má pravdu.

„Děkuju, Quinci. Jednals správně. Možná bych si ale přece jen měl promluvit se soudcem.“

Quince na něho tázavě pohlédl, ale Webb zavrtěl hlavou. „Neboj se, Quinci, nic mu neudělám.“

„Slibuješ?“

„Ano.“

Webb se unavenými kroky vydal po ulici.

+ + + + +

Přestože byl unavený, nedokázal usnout. Lehl si do postele a přinutil se mít zavřené oči. Byl tak vyčerpaný, že potřeboval každou minutu klidu. Skoro celou noc však strávil v nepokojném polospánku, v němž před sebou neustále viděl tvář svého bratra. Ve snu prožíval to, jak Sandy hrdě jede vedle Claba Donovana.

Potom konečně usnul a probudil se až nad ránem. S přesvědčením, že musí znát celou pravdu.

Šel do nájemní stáje. Quince ještě spal a tiše chrápal. Dlouhá jízda ho unavila. Webb si tiše vzal koně a naložil na něj sedlo. Pak se vydal směrem na ranč T v krokvi. Bylo by rozumnější, kdyby s sebou vzal Johnnyho Willeta nebo Quince, věděl však, že to musí vyřídit sám. Sandy byl přece jeho bratr.

Měl hlad jako vlk, protože v posledních dnech skoro nejedl. Za jízdy si tedy otevřel konzervu se sardinkami a dózu s rajčaty. Když konečně dorazil na ranč, zamířil přímo k domu.

„Broncu!“ zvolal. „Broncu Tomline!“

Z verandy se ozvaly kroky. Byl to Clinch. Ještě nebyl oholený.

„Bronc tu není.“

„Musím s ním mluvit. Kde je?“

„Shání koně. Ještě to bude nějakou dobu trvat. Můžete se tu zastavit později.“

Webb pomalu slezl z koně. Ruku držel v blízkosti pažby. „Porozhlédnu se tu.“

„Bronc mi řekl, že mám dávat pozor na dům. Bez jeho dovolení tam nikdo nesmí.“

„Jdi mi z cesty, Clinchi. Hledám Bronca Tomlina a neodjedu, dokud s ním nepromluvím. A nezapomeň, že mám zbraň.“

Webb pustil uzdu a šel na verandu. Kovboj ho pozoroval, načež o krok ustoupil. Než však Webb prošel kolem, rozhodl se Clinch jednat. Sklonil se a vrhl se na Webba. Ten uskočil stranou a tasil revolver. Nato kovboje praštil do hlavy. Klobouk úder ztlumil, přesto šel Clinch k zemi. Webb se sklonil a vzal mu zbraň.

„Pro jistotu,“ řekl.

Ke svému údivu zjistil, že v Tomlinově domě to vůbec nepáchne tak jako u soudce. Dokonce tam byla cítit vůně parfému. Náhle si vzpomněl na děvče ze saloonu, které si Bronc Tomlin přivezl z Rio Escondida. Očividně tam ještě bydlela.

Tu se pomalu pootevřely jedny dveře a objevila se v nich vystrašená tvář.

Webb smekl klobouk, ten zvyk si neodpustil, byť to byla holka ze saloonu.

„Hledám Bronca Tomlina,“ řekl. „Je u vás?“

Zavrtěla hlavou. Pak si všimla jeho odznaku. Otevřela dveře a vyšla ven. „Vy jste úředník? Od armády nebo tak?“

„Šerif.“

Ulevilo se jí. Nebylo jí víc než dvacet a byla hezká. „Nebyla jsem si jistá, zda jste ho obdržel, šerife. Jsem moc ráda, že jste přijel. Chci, abyste mě odtud dostal.“

„Co jsem měl obdržet?“

„Šerife, nesmím se odtud dostat živá. Musela jsem podplatit jednoho kovboje, aby vám přivezl můj dopis. Obdržel jste ho?“

Webb zavrtěl hlavou. „Ne. Asi si vzal peníze a dopis zahodil.“

„Peníze?“ podivila se a pak pokrčila rameny. „Ale teď je to jedno. Prosím, dostaňte mě odtud.“

Webb svraštil čelo. Možná věděla příliš mnoho na to, aby ji Bronc Tomlin mohl nechat běžet. Už dlouho tušil, že Tomlin je s bandity jedna ruka. Důkazy však zatím nestačily. Možná by ho s pomocí této dívky mohl konečně usvědčit.

„Tak dobrá, slečno…“

„Loganová. Ale říkají mi Blossom.“

„Blossom, sbalte si své věci, odvezu vás do města.“

Ustaraně vyhlédla z okna. „Doufám, že nejste sám.“

„Jsem.“

V očích se jí opět objevil strach. „Bronc Tomlin nás nenechá odjet.“

„Já už se s ním vypořádám.“

Náhle se za nimi ozval hlas: „Tím bych si nebyl tak jistý.“

Tomlin stál na verandě u dveří a v rukou držel pušku. Nemířil přímo na Webba, ale mohl to kdykoli udělat. Vedle něj stál Clinch a hleděl mu přes rameno.

„Mám poměrně velkou trpělivost, Matlocku, ale zneužil jste mé pohostinnosti. Clinch vám řekl, že nejsem doma. Měl jste jet zpátky.“

„Jenže vy jste byl doma, Broncu.“

„Když vás někdy budu chtít navštívit, přijedu, jen když budete doma. Jsem zaneprázdněný. Raději zase jeďte zpátky.“

Webb Tomlina nespouštěl z očí. Neměl proti němu příliš šancí.

„Madam chce jet se mnou, Broncu. A pojede se mnou.“

Bronc zavrtěl hlavou. „Zaplatil jsem jí dopředu a zůstane. Je to hospodyně.“

Hezká hospodyně, pomyslel si Webb. „Důležité je to, co chce ona.“

Bronc přivřel oči. „Vyprávěla vám nějaké báchorky, šerife? Takovým courám byste neměl věřit. Jsou všechny prolhané a tato ze všech nejvíc.“ Vrhl na ni pohrdavý pohled. „Teď běžte, šerife. Nechci se s vámi dohadovat.“

Webb se nepohnul. Děvče se chvělo, v očích se mu zračilo zoufalství.

„Broncu, chtěl jsem se vás na něco zeptat,“ řekl. „Zúčastnil se Sandy přepadení v Dry Fork?“

„Přepadení?“ zeptal se Tomlin obezřetným tónem. „O žádném přepadení nevím.“

„Víte o tom velice dobře,“ odvětil zachmuřený Webb. „Myslím, že Sandy jel po naší hádce sem. Poslal jste ho k Donovanovi?“

Tomlin zavrtěl hlavou. „Nevím nic ani o Donovanovi, ani o žádném přepadení.“

Náhle promluvilo děvče: „To je lež, šerife. Vím všechno. Ti lupiči byli tady a on s nimi mluvil. Dokonce si tu rozdělili kořist.“

Tomlin zvedl zbraň a namířil ji na Webba. Při tom vrhl rozzuřený pohled na dívku. „To by stačilo, Blossom. Už jednou jsi mi vyhrožovala. Ještě nikdy jsem nezastřelil ženu, vždy jsem našel jiné řešení. Ale teď budu muset oddělat tebe i šerifa.“

Webb si olízl oschlé rty.

„Dobře si to rozmyslete, Broncu. Za bankovní loupež vám šibenice nehrozí, ale za vraždu budete viset.“

„To by mi to museli dokázat. Pojďte ven, šerife, a hezky pomalu. Ty taky, Blossom. Nechci to udělat tady. Clinchi, seber jim zbraně.“

„Můj Bože, Broncu,“ váhavě řekl kovboj. „To myslíte vážně?“

„Nic jiného mi nezbývá. Chtěl jsem se tomu vyhnout.“

„Ale je to žena…“

„Je to jenom holka ze saloonu. Nikomu chybět nebude.“

„Broncu, dodávat koně banditům a vraždit jsou dvě věci. Navíc je to žena. Se mnou nepočítejte.“

Webb pocítil naději. „Už je pozdě, kovboji,“ řekl. „Jsi do toho namočený až po uši. Pravda vyjde najevo, a pak se máš na co těšit.“

„Broncu,“ řekl rozechvělý kovboj. „Mohli bychom ji nechat běžet a jet do Mexika. Zmizeli bychom tam dřív, než by dorazila do města.“

„Ty utéct můžeš, nemáš co ztratit,“ odvětil Bronc. „Máš jenom to, co nosíš na sobě. Mně patří ranč a koně. Nevzdám se toho jen kvůli nějakému zvědavému šerifovi a malé couře.“

Dívka si před něho klekla. „Broncu, prosím. Nic neřeknu.“

„Na takové sliby už je pozdě. O tom jsi měla přemýšlet dřív. A teď běžte!“

V zoufalství se chytila nohy stolu a vší silou ji sevřela. „Ne, ne!“

Její výkřiky Webbovi naháněly husí kůži. Věděl, že ten muž vlastně není vrah. Okolnosti ho však dostaly do úzkých. Broncova pozornost byla na okamžik rozptýlena. „Blossom…“

Webb poznal svou šanci, svou poslední šanci. Přiskočil k Broncovi a sáhl po jeho koltu. Tomlin se bleskově otočil a zmáčkl spoušť. Kulka se zaryla do podlahy.

Šerif tasil svůj kolt a naslepo vystřelil, když to Tomlin chtěl zmáčknout podruhé. Kulka rančera zasáhla a odhodila ke stěně. Křečovitě svíral svůj kolt. Potom ho však opustily síly a revolver mu vyklouzl z prstů, načež se sám zhroutil.

Webb si klekl a namířil na kovboje. „Co je s tebou, Clinchi? Vzdáváš se?“

Clinch vyděšeně zvedl ruce. „Já jsem nic neudělal.“

„Vlastně bych tě měl zatknout,“ řekl Webb. „Ale mám příliš mnoho práce. Vezmi si koně a zmiz. Už tě tu nikdy nechci vidět.“

Clinch přikývl a udělal několik kroků. Pak se zarazil. „Bronc mi ještě dluží mzdu.“

„Vyber si nějakého dobrého koně. To bude stačit.“

Kovboj rychle sešel z verandy. Tomlin ještě žil.

„Broncu,“ rychle řekl Webb. „Povězte mi, zda je Sandy u Donovana!“

Bronc se rozkašlal. Chtěl mluvit, ale nešlo to.

„Mluvte, Broncu! Mluvte!“

„Táhněte k čertu!“ hlesl Bronc a v následujícím okamžiku zemřel.

Venku bylo rušno. Otevřenými dveřmi šerif viděl kovboje, kteří pracovali pro Bronca. Stáli před verandou. Clinch mezi nimi nebyl.

Webb přistoupil ke dveřím a nedůvěřivě na ně pohlédl. Nechovali se však nepřátelsky.

„Chlapci,“ řekl. „Bronc Tomlin je mrtev. Dám vám stejnou radu jako Clinchovi. Osedlejte koně a zmizte. Jestli vás ještě potkám, zatknu vás. A ani neuvažujte o tom, že byste jeli k Donovanovi. Jeho dny jsou spočteny.“

Kovbojové se pomalu rozešli a postupně se z ranče začali vytrácet.

Webb téměř zapomněl na dívku. Přitáhla si ke stolu židli a opřela si hlavu o dlaně. Ramena se jí křečovitě chvěla, slyšel, jak pláče.

Jemně ji vzal pod paže. Byla bezmocná, právě prožila nejděsivější chvíle svého života.

„To je v pořádku,“ uklidňoval ji. „Určitě se dožijete dobrých devadesáti let.“

Kapesníkem si utřela slzy. Na mrtvého Tomlina nepohlédla.

„Děkuju vám, šerife. Řeknu vám všechno, co chcete slyšet.“

„Teď, když je Bronc mrtvý, to už je vlastně vyřízené. Co myslel tím, když řekl, že jste mu vyhrožovala?“

„Přijel sem posel s Broncovým podílem na kořisti. Požadovala jsem od Bronca peníze – řekla jsem mu, že budu mluvit. To byla chyba. Rozzuřil se tak, že mě chtěl zabít.“ Ukázala na truhlu v koutě místnosti. „Tam jsou peníze, šerife. Můžete je přivézt zpátky do banky.“

„Viděla jste Donovana?“

„Ne, nikdy sem nepřijel, vždycky jenom poslal kurýra. Bronc se jel podívat, jak to vypadá v bance v Rio Escondidu. Na naplánované trase měli rozestavené koně. Jeden z Broncových lidí byl v Dry Fork, když jste vyrazil s oddílem. Rychle jel k Donovanovi a varoval ho. A protože se do Mexika nechtěli vrátit s prázdnýma rukama, rozhodl se, že změní plán, protože vy a nejlepší muži z města opustili Dry Fork.“

Přikývl. Něco takového tušil. Donovan by takovou past nevymyslel.

Děvče si kapesníkem vytřelo oči. „Zatknete mě, šerife?“

Zavrtěl hlavou. „To by nám moc nepomohlo. Jednala jste sice poněkud protizákonně, ale myslím, že na to, co se tu stalo, nikdy nezapomenete. Jestli mi pak povíte všechno, co víte o Donovanovi, můžete jet, kam chcete.“

Ve tváři se jí objevil odhodlaný výraz. „Chci domů, šerife. Chci ke svým rodičům.“

Ten nápad se mu líbil. „Určitě?“

„Vlastně ani nevím, proč jsem je opustila. Byla to hloupost. Nebyl to pro mě snadný život, šerife. Dělala jsem a viděla jsem věci, které…“ Odmlčela se a odhodlaně dodala: „Odteď budu vést řádný život. To vám slibuju. Už nikdy nepůjdu do saloonu.“

„To se mi líbí, Blossom. Mám ještě jednu otázku. Znáte pár Donovanových lidí. Nepatří k nim i jeden přibližně jednadvacetiletý, pohledný mladík se světlými vlasy? Možná mu říkali Sandy.“

Přemýšlela, ale pak zavrtěla hlavou. „Je mezi nimi vícero mladíků. Na pár z nich by se ten popis hodil. Ale to jméno jsem nikdy neslyšela. Máte jeho fotku?“

„Ne,“ odvětil. „Nikdy se nenechal vyfotit.“

„Byl to váš přítel?“

„Bratr,“ řekl Webb.

+ + + + +

Tomlinovým vozem přivezl Blossom Loganovou do Dry Fork. Ani jednou se nepodívala na rančerovo tělo, které bylo vzadu zabalené v dece. Jeho násilná smrt ji změnila a Webb doufal, že dodrží svůj slib.

Byl rád, že do města přijeli až za tmy. Díky tomu si ušetřil vysvětlování ohledně dívky a Bronca Tomlina. Před hotelem zastavil a pomohl Blossom z vozu. Když ji pronajal pokoj, odjel s vozem k Hanksovi, který měl obchod a zároveň byl i místním funebrákem.

Když Hanks vyšel ven, pověděl mu Webb, co se stalo. Potom rančera společně odnesli do malé místnosti za domem, který byl vyhrazen pro tyto účely.

Hanks si vyhrnul rukávy. „Dnes už je to můj druhý případ, Webbe. Ještě to nevíte, protože jste odjel ráno.“

„Kdo zemřel?“ zeptal se překvapený šerif.

„Upshaw. Soudce se pověsil. Měl takový strach z Donovana, že to udělal sám. Dutchman mu chtěl dnes ráno přinést snídani a našel ho pověšeného. Na podlaze ležela prázdná láhev od whisky. Asi ji předtím vypil.“

Webb zatnul pěsti a otevřenými dveřmi pohlédl ven. „Donovan. Ti, které neoddělá sám, si vezmou život sami. Dostane je všechny.“

+ + + + +

Překvapilo ho, když po všech těch strázních ještě měl hlad. Za poslední dny toho moc nesnědl. Ze zvyku šel ke kavárně, kde přes výlohu pozoroval Ellie. Potom zamířil k Dutchmanovi a u něj povečeřel.

Když dojedl přišel dovnitř Johnny Willet. Johnny pil šálek černé kávy, zatímco Webb kouřil doutník. Jenom se letmo pozdravili a teprve až byli na ulici, Webb Johnnymu vše pověděl.

„Už máš nějaký plán, Webbe?“ zeptal se Johnny.

Šerif zamyšleně přikývl „Nemáme moc na výběr, Johnny. Musíme to dotáhnout do konce. Začnu hledat Donovana.“

„Ale ten je přece v Mexiku?“

„Pak pojedu za řeku.“ Johnny si nerozhodně kousal spodní ret. „Víš přece, jak dopadla naše poslední výprava do Mexika.“

„Ano, jenže tehdy jsme jeli s celým oddílem. Kdybychom byli dva nebo tri, mohli bychom potmě jejich pozornosti uniknout.“

„Kdy se vydáme na cestu, Webbe?“

„My? Ještě jsem se tě ani nezeptal, Johnny.“

„To ani nepotřebuješ. Pojedu s tebou. Koho chceš vzít ještě?“

„Háček je v tom,“ odpověděl Webb, „že nevíme, kde máme Donovana hledat. Proto jsem vlastně chtěl vzít jenom Florentina Rodrigueze. Dobrý stopař by se nám mohl hodit.“ Johnny si zamyšleně mnul bradu. Pohlédl na šerifa, jako by se bál, že jeho návrh odmítne. Pak řekl: „Nemusíme jet naslepo. Ve městě je někdo, kdo by nám mohl pomoct.“ Webbův pohled byl tvrdý. „Myslíš Ellie?“

„Je to jeho žena,“ řekl Johnny. „Zná všechny jeho zvyky a ty určitě nezměnil. Mohla by nám pomoct, kdyby chtěla.“

Johnny, už jednou jsem ji prosil. Řekls, že to je jeho žena. Nebylo by fér se jí ptát znovu.“

„Možná mezitím změnila názor.“ Webb zůstal neoblomný. „Ne, Johnny, já už ji prosit nebudu.“

Pak se vydal do mexické čtvrti za Florentinem. Když se blížil k jeho chatě, uslyšel Consuelu, která zpívala mexickou ukolébavku. Seděla ve svém starém houpacím křesle a chovala malé dítě.

„Florentino?“ tiše řekl Webb. Oslovený přišel do dveří a vyhlédl ven. V ruce držel pušku.

„To jsem já,“ řekl šerif. „Můžu s vámi mluvit?“

„Pojďte dál,“ odvětil Florentino.

„Bohužel mám něco na srdci, Florentino,“ dodal Webb španělsky. „Chtěl jsem vám říct, že budu Donovana hledat za hranicí.“

Florentino svraštil čelo. „Chcete mě poprosit, abych jel s vámi?“

„Nechci vás prosit. Jenom jsem si myslel, že by vás to třeba zajímalo.“

„Ale rád byste mě vzal s sebou?“

Webb přikývl.

„Vlastně ani nevíme, kde bychom ho měli hledat. Stopař by nám pomohl.“

Consuela vytřeštila oči. „Florentino, to je nebezpečné. Pomysli na Aparicia.“

Florentino mávl rukou. „Myslím na něho.“ U Mexičanů žena musela bez odmlouvání přijmout mužovo rozhodnutí.

„Kolik vás je?“

„Jenom Johnny Willet a já. S vámi bychom byli tri.“

„Donovan mi něco dluží. Má na svědomí mou chromou nohu a Aparicia. Nebýt jeho, Aparicio by ještě byl mezi námi.“ Pohlédl na dítě. „Minule jsme čekali malé, takže jsem nejel. Teď už je můj syn na světě a nic mě tu neudrží. Obstarejte mi koně, pane Webbe. Pojedu s vámi.“

+ + + + +

Na zpáteční cestě ke své kanceláři si všiml, že v kavárně Ellie Donovanové je tma. Bezděky se zastavil. Možná bych jí mohl říct, co chystám, pomyslel si. Jenže v domě se nesvítilo a on jí slíbil, že už za ní nebude chodit.

Na verandě před kanceláří se zastavil. Pohlédl na ulici a začal si balit cigaretu. Přemýšlel o budoucnosti. Co mě čeká za Rio Grande?

Když se zevnitř ozval šramot, otočil se a instinktivně sáhl po zbrani u boku. Zmocnil se ho mrazivý strach, protože Donovan dosud vždy udeřil ze zálohy.

Náhle uslyšel hlas Ellie. „Chtěla jsem s tebou mluvit, Webbe.“

„Ellie.“ Srdce mu divoce bušilo.

„Nechtěla jsem tě vystrašit.“

„Neboj, nevystrašilas mě. Jenom jsem v poslední době…“ Rozpačitě si utřel zpocenou dlaň o kalhoty. „Tady bych tě nečekal, Ellie.“

„Ani jsem nechtěla přijít, ale řekli mi, že chceš hledat Claba.“

Snažil se jí potmě pohlédnout do tváře. „Jak to víš? Držel jsem to přece v tajnosti?“

„Johnny Willet mi to pověděl. Řekl mi i to, že o tom se mnou nechceš mluvit.“

Zmocnila se ho zlost. „Ne, to nechci, a on neměl právo tě prosit.“

„Neprosil mě. Jenom si myslel, že mám právo vědět, co máte v úmyslu. A má pravdu, Webbe. Nejen proto, že Clabe je můj muž, ale i proto, že pro mě tolik znamenáš.“

„Bylo by lepší, kdyby ses nic nedozvěděla, Ellie. Kdyby bylo po…“

„Pojedu s tebou, Webbe,“ skočila mu do řeči.

Pustil cigaretu. „Ellie…“ Nenechala ho domluvit. „Webbe, kdysi ses mě ptal, kde se Clabe skrývá. Tehdy jsem to odmítla, protože jsem jeho žena. Prostě jsem ti to nemohla říct. Mezitím jsem ale změnila názor. Už příliš mnoho lidí muselo zemřít a všichni tu teď mají strach. I ty ses změnil, Webbe, od chvíle, co se vrátil. A pak je tu Sandy. Dokonce jsem zaslechla, že Claba chceš ušetřit kvůli mně, protože se bojíš, že bys mě mohl ztratit. Není to k tobě fér, a proto musím jet s tebou, Webbe.“

„Ne, Ellie. Je to příliš nebezpečné.“

„Beze mě byste ho nikdy nenašli.“

„Stačí, když nám povíš, kde je jeho skrýš.“

„Už je to dlouho. Možná to místo najdu, ale popsat cestu vám nedokážu. Musím jet s vámi.“ Položila mu dlaň na ruku. „Prosím, Webbe, vezmi mě s sebou.“

Ještě stále váhavě jí sevřel dlaň. „Je ti jasné, čeho budeš svědkem?“

Opřela hlavu o jeho hruď. „Vím, Webbe, ale už jsem přihlížela příliš dlouho. Musíme ho zastavit, byť je to můj muž.“

„Přestože ho ještě stále miluješ?“

Neodpověděla na jeho otázku hned a teprve, když se dotkl její tváře a ucítil slzy, zašeptala: „Přestože ho ještě stále miluju.“

+ + + + +

Dlouho před rozedněním se shromáždili v nájemní stáji Quince Pyburna, kde při světle luceren a za zavřenými dveřmi osedlali koně. Nechtěli, aby o jejich odjezdu někdo věděl.

Cvalem opustili Dry Fork, protože nechtěli ztrácet čas. Později Webb zpomalil, protože nechtěl unavit Ellie. Během posledních let neměla moc příležitostí si vyjet. Kromě toho po odjezdu z města tolik nespěchali. Každopádně bylo jasné, že k řece dorazí ještě odpoledne. A za světla se na druhou stranu brodit nechtěli, to by bylo příliš riskantní. Kromě toho museli šetřit koně.

Než vyšel měsíc, vjeli do řeky. Webb se držel těsně vedle Ellie, aby ji mohl rychle chytit, kdyby kůň ztratil půdu pod nohama.

Na druhém břehu seskočili z koní a pěšky přišli do mlází, které bylo necelých dvacet yardů od břehu.

Nad obzor se pomalu vyhoupl měsíc. Když se Webb rozhlédl, spatřil v písku stopy kopyt. I Johnny je viděl. Ulomil větev, šel k řece a začal otisky zahlazovat.

Už byl téměř hotov, když tu se náhle ozvalo: „Quien es? Co se děje?“

Ten hlas mu připadal povědomý. Viděl, že Ellie už se svým koněm kráčí dál. Vytáhl revolver a rozběhl se k ní. Ellie se zastavila a dala si dlaň před ústa. Chytil ji a postrčil za sebe.

Náhodou se dostali do tábora jednoho starého Mexičana, který tam žil se svým malým synem. V ohništi ještě žhnuly uhlíky. Vyděšeně na ně hleděl a chlapec se mu bázlivě tiskl k noze. U keře, o nějž se opíralo několik rybářských prutů, stál osel. Webb ztěžka polkl, sklonil zbraň a strčil ji do pouzdra.

„Nevyplatí se vám tu loupit. Nemáme žádné peníze,“ řekl starý muž.

Florentino Rodriguez mu rukou pokynul, ať se posadí. „Nechceme vás oloupit. Ani jsme nevěděli, že jste tady. Nemusíte mít strach.“

Muž pomalu pochopil, že Florentino mluví pravdu. Uvolnil se a pak řekl: „Rád bych vám něco nabídl, ale nic nemáme. Ryby, co jsme nalovili, už jsme snědli.“

„Nemáme hlad. Hned jedeme dál,“ odvětil Webb. Svraštil čelo. „Potkali jste mexickou patrolu?“

V očích starého muže se opět objevil strach. „Vy jste Armendarizovi přátelé?“

Webb okamžitě poznal, že starý muž Armendarize nenávidí.

„Ne, jenom se mu nechceme dostat do cesty.“

„Bueno. Krátce před západem slunce tudy projel s šesti svými lidmi. Jeli po proudu řeky. Asi přenocují u Gonzalese.“

„Jak to víte?“

„Gonzales má dceru. A tenientemu se líbí.“

„A Gonzales s tím souhlasí?“

„Nemůže s tím nic dělat. Armendariz oddělá každého, kdo mu stojí v cestě. Skoro v každé vesnici u řeky už řádila jeho popravčí četa. A nepopravuje jenom muže. Jeho obětí už se staly i ženy.“

Ellie se ho lámanou španělštinou zeptala: „Jedeme dobře do San Miguelu, u hranic rancha Villareal?“

Starý muž přikývl. „Si, ale to je na západ odtud. Už jste tam někdy byla?“

„Před lety.“

„Moc se nezměnilo. Vesnice se rozrostla a zchudla.“

Webb pozvedl obočí.

„San Miguel?“ Ještě o něm neslyšel, ale takových vesniček byly v horách tucty. „Myslíš, že Clabe je tam?“

S vážným výrazem ve tváři přikývla. „Myslím, že ano. Žili jsme tam v domku na kraji vesnice.“

Webb jí položil ruku na rameno. „Musíme dál. Ještě bych rád urazil pár mil, než se utáboříme.“ Pomohl jí do sedla.

„Por favor, amigo, jestli se někdo bude ptát, neviděl jste nás,“ řekl Florentino ke starému muži.

Zavrtěl hlavou. „Nic jsme neviděli, ani neslyšeli.“

„Bueno.“

„Bůh s vámi.“

+ + + + +

Označení vesnice bylo přehnané. I v těch nejmenších vesničkách totiž mají náves. V San Miguelu ne. Byl to jen shluk domků na břehu potoka.

Ellie natáhla ruku.

„Tam je náš dům. Clabe ho koupil. Mohl ho samozřejmě zabrat násilím, protože tito lidé nejsou bojovníci. Ale zaplatil. Tenkrát ještě nebyl špatný.“

Dům stál na svahu, výš než ostatní. Očividně odtud byl nádherný výhled na údolí. Zřejmě právě proto se tam Clabu Donovanovi tak líbilo.

„Je to skvělý úkryt,“ řekl Webb. „Nikdo ho nemůže překvapit. A pokud by ho tu někdo chtěl najít, musel by se tu dobře vyznat,.“

„Tady teda není moc živo,“ řekl Johnny. „Vsadím se, že tu ani nemají cantinu.“

„Clabovi to nevadilo,“ odpověděla Ellie. „Jenom jeho muži se tu nudili. Dvacet mil odtud je jedna větší vesnice, Arroyo de Lopez. Tam trávili volný čas. Clabe tam jezdil jen tehdy, když je potřeboval.“

Webb pocítil lehký neklid. „Pokud se nezměnil, je teď pravděpodobně v tom domě. A většina jeho lidí musí být v Arroyu de Lopez.“

Ellie přikývla. „To je možné.“

Hlavní problém byl v tom, že dům stál za potokem. Pokud nechtěli být viděni, museli jet podél potoka a přiblížit se k domu oklikou.

Ellie se tvářila ustaraně, jako by ji trápil pocit viny.

„Ellie,“ řekl Webb, „proč tu nezůstaneš? Můžeš na nás počkat, dokud nebude po všem.“

Chvíli přemýšlela. „Pojedu tam s vámi. Budu vás doprovázet až do konce.“

Oklika je stála více než hodinu. Několik set yardů od domu nechali koně v houští. Webb poodešel stranou a potají si prohlédl kolt. Ellie si toho přesto všimla.

„Ellie, tentokrát musíš poslechnout. Teď nesmíš jít s námi. Kdyby Clabe…“

Rezignovaně přikývla. „Nechci se s tebou hádat. Zůstanu tady.“

Když se chtěl vydat na cestu, zvolala za ním: „Webbe…“ V očích měla slzy. „Chtěla jsem ti jen říct, že ti nebudu nic zazlívat, ale, prosím, nech ho naživu.“

„Slibuju.“

Šel napřed a Johnny Willet ho následoval. Florentino se snažil držet s nimi, přestože kulhal. Webb si vzal revolver, Johnny pušku a Florentino, který nebyl dobrý střelec, brokovnici.

Plížili se k domu tak, že celou dobu byli ukryti v křoví. Pak si Webb lehl a Johnny s Florentinem si klekli vedle něj.

„Někdo tady byl,“ řekl Webb. „Půda je udupaná, všude jsou otisky kopyt. Je tu cítit spálené dřevo. Asi si tu někdo vařil oběd.“

Nespouštěli dům z očí, nic se tam však nehýbalo. Dole v údolí jeden Mexičan pracoval ve své zahradě. Malý hoch tam honil krávy.

„Blíž už se nedostaneme. Musíme provést výpad k domu. Snad je to překvapí tak, že nestačí sáhnout po zbraních. Jestli se nám podaří dostat až tam, jsou v pasti.“

Pohlédl na Mexičana. „Florentino, raději zůstaňte tady. S vaší chromou nohou byste byl příliš pomalý. Můžete nás krýt.“

Florentino přikývl. „Má brokovnice nemá velký dostřel.“ Vyměnil si zbraň s Johnnym.

„Pojďme,“ řekl Webb.

Zatímco běželi k domu, sledoval Webb okna. Doufal, že při troše štěstí je nikdo neuvidí.

Z bezpečí úkrytu mu těch padesát yardů připadalo jako hračka, teď se mu však zdály být dlouhé jako míle. Nebyl zvyklý běhat a vysoké podpatky holínek mu překážely. Ještě stále v oknech nic neviděl. Měli velké, velké štěstí.

Když dorazil k domu, přitiskl se ke stěně a čekal, že se začne střílet. Johnny mu byl v patách. Zadýcháni stáli u domu a Webbovi divoce bušilo srdce – nejen kvůli námaze. Měl vyschlá ústa.

Naslouchal, ale tlusté stěny z nepálených cihel pohltily všechny zvuky.

Neviděli nás, pomyslel si, protože jinak už by teď něco udělali. Gestem poslal Johnnyho okolo domu. U přední stěny se setkali.

Webb se neodvažoval ani dýchat, natožpak mluvit. Opatrně se přiblížil ke dveřím. Pohybem ruky dal Johnnymu najevo, že dovnitř půjde nejdřív on, Webb, a že ho pak má následovat.

Zhluboka se nadechl a prudce otevřel. V rohu místnosti se cosi pohnulo. Srdce mu divoce bušilo, když se s prstem na spoušti otočil.

Čekal všechno, jen toto ne.

Na židli tam seděla mladá Mexičanka, která kolébala děťátko. Na dece před ní spala dvouletá holčička.

Tu dovnitř vtrhl Johnny. Žena vyděšeně hleděla na Webba a když spatřila Johnnyho, začala ječet. Dítě v jejím náručí se probudilo a rozplakalo se. Holčička se posadila.

„Dónde está Donovan?“ zeptal se Webb. „Kde je Donovan?“

Žena se chvěla a strachem nebyla schopná slova. Couvala před nimi, ačkoli odložili zbraně.

„Nechceme vám ublížit,“ řekl Webb španělsky. „Jenom hledáme Donovana.“

„Tady není žádný Donovan,*’ vyhrkla.

Pak se rozvzlykala. Webb si připadal jako v cirkusu. Pozpátku kráčel ke dveřím a když spatřil Johnnyho, uviděl v jeho očích údiv. Celý ten rozruch byl zbytečný.

„Rozčeřili jsme vodu,“ řekl Webb, „a ryby zmizely.“

Zpřed domu zamával na Florentina. Zvedl dlaně a tím mu dal najevo, že nehrozí nebezpečí. Florentino přikulhal k nim.

„V domě nikdo není?“ zadýchán se zeptal.

„Ne tak úplně. Poslouchejte.“

Florentino se zamračil, když uslyšel dítě. „To není Donovan.“

Webb zavrtěl hlavou. „Vy z té ženy dostanete víc než já. Pokuste se zjistit, co se stalo.“

Když se jim konečně podařilo Mexičanku uklidnit, vešla dovnitř Ellie Donovanová. Hned poznala, že jí nehrozí nebezpečí. Pohlédla na Mexičanku a náhle se jí rozzářily oči.

„Marie!“

Žena si na ni vzpomněla. „Seňora Donovanová! To už je dlouho.“

„Mnoho let, Marie.“

Než mohly hovořit dál, vtrhl dovnitř mladý Mexičan se sekerou v ruce. Zdálo se, že očekává boj, potom však spatřil Ellie. Ještě stále s nepřátelským pohledem se otočil k Webbovi. Očividně čekal na vysvětlení.

Florentino mu bez okolků vysvětlil situaci. Řekl mu, že hledají Claba Donovana.

Mladý muž, jmenoval se Pablo, zavrtěl hlavou.

„Seňor Donovan tu nebyl už léta. Krátce po tom, co ho opustila seňora, odjel i se všemi svými lidmi. Později jsme slyšeli, že ho zastřelili v Texasu. Dlouhé roky se o něm nemluvilo. Maria a já jsme se vzali a potřebovali jsme dům. Mysleli jsme si, že nikomu nebude vadit, když se sem nastěhujeme.“

„Jenže Donovan se vrátil,“ řekl Florentino.

Pablo přikývl. „To už jsme slyšeli, ale tady nebyl. Většinou přebývá v Arroyu de Lopez. Je to větší vesnice, jsou tam cantinas, herny a ženy.“ Smutně pohlédl na Ellie. „Omlouvám se, seňoro. To jsem neměl říkat.“

Ellie sice hovořila španělsky jen málo, ale rozuměla mu dobře. „Nezměnil se,“ řekla. „Dřív tam nikdy nejezdil bezdůvodně. A pokud jde o ženy…“ Zamračila se. „Možná jsem ho neměla opouštět.“

„Je zvláštní, že se sem nejel podívat, když to tu tak měl rád,“ řekl Webb.

„Možná je zatrpklý, protože jsem ho opustila. Dům by v něm probudil staré vzpomínky.“

Trochu si tam odpočinuli a brzy celá vesnice věděla, že tam je seňora Donovanová. Očividně si dokázala získat srdce místních. Postupně tam přicházeli a každý s ní pohovořil Ellie byla ráda, že může mluvit se starými přáteli. Vybavovaly se jí staré zážitky, na které už zapomněla.

„Vyklidíme dům, seňoro,“ řekl Pablo. „Patří vám.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, zůstaňte tady. Nechám vám ho. K ničemu by mi nebyl a jsem ráda, že teď plní dobrý účel.“

Webb pohlédl na hodinky. „Musíme dál, Ellie.“

Florentino se mezitím šel porozhlédnout ven a nyní rozčilen přiběhl dovnitř. „Pane Webbe, něco se stalo. Dole u potoka panuje velký rozruch.“

Když Webb vyšel ven, uviděl, že lidé zmateně pobíhají po vesnici. Jeden osmi až desetiletý hoch rychle běžel k nim.

„Los soldados!“ zvolal. „Los soldados vienen! Vojáci jedou!“

„Ellie!“ vykřikl Webb, „skryj se do houští.“ Zadýchaný hoch jim pověděl, co se děje ve vesnici. Přijel tam teniente Armendariz s šesti muži. Hledal gringos, tři muže a ženu – lidé mu nic neřekli a tak se rozzuřil a přikázal zbičovat jednoho starého muže. Chlapec řekl, že Armendariz má ve zvyku nechat lidi bičovat, dokud nepromluví. A onen starý muž už příliš nebyl schopen odporu.

V první chvíli se Webb chtěl rozběhnout ke koním a uprchnout do Arroyo de Lopez. Udělal několik kroků směrem ke koním, potom si to však rozmyslel.

„Nesmíme odtud utéct,“ řekl. „Ti lidé s tou záležitostí nemají nic společného a bylo by nespravedlivé, kdybychom je teď nechali ve štychu. Ellie, ty se mezitím ukryj. Nesmí tě najít.“

„A my?“ zeptal se rozrušený Florentino. „Přepadneme Armendarize, si?“

„Uděláme to, co udělat musíme,“ odvětil Webb. „A musíme bojovat. Jdeme.“

Cvalem se vydali po vyjeté cestě. Vedle jednoho z domů se zastavili.

V prachu cesty ležel jeden starý muž. Košili měl roztrhanou a krvácel z ran na zádech.

Teniente Armendariz sklonil bič. Přijeli až na deset yardů k němu. Každý z nich držel v ruce zbraň. Teniente na ně překvapeně pohlédl a v jeho snědé tváři se objevil záludný úsměv. Ohlédl se přes rameno na své vojáky, kteří s puškami v rukou drželi vesničany v šachu. Nyní se otočili k Američanům.

Obě strany byly připravené střílet. Stačilo jen dát znamení. „Bič je velmi účinný,“ řekl teniente španělsky. „Většinou lidi jenom přiměje mluvit, ale tentokrát dokonce přilákal gringos. Pusťte zbraně a moji vojáci vás možná, zdůrazňuji – možná – nezastřelí!“

„Jsme dobře ozbrojení,“ odvětil Webb. „Mohli bychom tri z vašich lidí oddělat.“

Tenientemu na chvíli ztuhl úsměv na rtech, ale pak se opět zašklebil. „Vy jste ten samý šerif, který už jednou přebrodil řeku. Myslíte, že vás ušetřím i tentokrát?“

„Jak to, že jste nás tak rychle našel?“

„Dnes ráno jsme přijeli k jednomu rybáři. Chtěli jsme jenom koupit pár ryb, ale pak jsme objevili stopy koní, které vedly do vnitrozemí. Nejdřív nám rybář nic nechtěl říct, ale bič ho přesvědčil.“

Webb cítil, jak se ho zmocňuje hněv. Florentino se sevřenými rty nenávistně hleděl na Armendarize. „To je ten muž, který zabil Aparicia?“ zeptal se.

„Ano,“ odvětil Webb.

Pak opět promluvil teniente: „Přestože máte zbraně v rukou, výhoda je na naší straně. Máte totiž svědomí, gringo. Jinak byste se neobětoval pro tuto bezcennou vesnici. Můžete odtud odjet, ale pokud to uděláte, pomstím se na vesničanech, protože se s vámi spřáhli.“

Odmlčel se a pozoroval, jak Webbem lomcuje hněv. „Nelíbí se vám to, gringo, že ano? Nechcete mít tyto lidi na svědomí, a proto jsem ve výhodě. Já svědomí nemám, to mi věřte. Vrátím se a tito lidé budou pykat.“

Florentino mu ledovým hlasem odpověděl: „Ne, to neuděláte. Neodjedete odtud živý.“ Armendariz v jeho očích spatřil jiskry a rychle se pokusil dát svým mužům povel. Sáhl po revolveru u svého boku, ale už se ho nestačil ani dotknout. Zaduněla Florentinova brokovnice. Armendariz zavrávoral a skácel se do prachu.

Koně vojáků se splašili a muži měli co dělat, aby je uklidnili. Jeden z nich naslepo vystřelil směrem na Florentina, ale minul ho. Kůň vyrazil a muž spadl na zem. Zoufale se snažil sáhnout po zbrani, ale jeden z vesničanů ji vzal a běžel pryč.

Voják vyděšeně pohlédl do ústí hlavní. „Nechte mě naživu!“ vykřikl. „Jsem jenom voják a poslouchám rozkazy!“

Vojáci mezitím zkrotili koně a dva z mužů pustili kolty na zem. I ostatní považovali odpor za zbytečný a jeden po druhém odhodili revolvery.

„Ještě nějaké zbraně?“ zeptal se Webb.

Žádné už neměli.

„Zmizte!“ přikázal jim Webb. „A už se nikdy nevracejte!“

„Nikdy, seňore,“ slíbil muž, který ležel na zemi.

Webb jim sice nevěřil, ale měl za to, že bez Armendarize toho moc nesvedou. Webb a jeho přátelé nespouštěli Mexičany z očí, dokud neotočili koně a nepřebrodili se přes potok. Webb slezl ze sedla. Obyvatelé vesnice se pomalu blížili. Postavili se do půlkruhu okolo Armendarize a několik z nich začalo sbírat zbraně, které tam nechali vojáci.

„Nechejte si ji a ukryjte je, jednoho dne je možná budete potřebovat. Jestli se vojáci vrátí, povězte jim, že si je vzali gringos,“ řekl Webb.

Armendariz se náhle pohnul. Lapal po dechu. Webb byl překvapený, protože si myslel, že ho výstřel na místě zabil, jenže Florentino mířil špatně. Armendarize zasáhlo jen pár kousků sekaného olova. Byl pouze omráčený. Bok měl od krve.

Jeden z vesničanů zvedl ze země jeho zbraň.

Armendariz se pomalu posadil a přitiskl si ruku k ráně. Lidé ze San Miguelu na něho nenávistně hleděli.

„Odvedl jsem špatnou práci,“ řekl Florentino. „Teď ji dotáhnu do konce.“ Nabil pušku, ale Webb ji sklonil. „Ne, Florentino. Na bezbranné se nestřílí.“

Přistoupil k němu jeden z místních.

„Prosím, seňore, velmi jsme pod ním trpěli. Byli bychom vám navěky vděční, kdybyste ho tu nechal.“

Webb svraštil čelo.

„Jenom chceme spravedlnost, seňore.“

Armendarizův vzdor se proměnil ve strach. „To nesmíte připustit, gringo. Jste zástupce zákona tak jako já. Nesmíte mě přenechat té sběři.“

„Co bych měl udělat?“

„Vzít mě s sebou.“

Webb věděl, že Armendariz by jim při nejbližší příležitosti vpadl do zad jako hladový vlk. „Ještě před několika minutami jste nás chtěl zastřelit.“

„Spravedlnost, seňore! Prosím jen o spravedlnost!“

„Spravedlnost!“ Webb se pohrdavě usmál. „Pochybuju, že vůbec chápete, co to slovo znamená. Ale brzy to poznáte.“ Otočil se. „Jedeme.“

Vylezli na koně. Jeden z mladších mužů přišel k Johnnymu a ukázal na jeho sedlo. „Seňore, por favor. Vaše laso.“

Johnny chvíli váhal. Pak pohlédl na Webba, odvázal laso a podal ho muži.

„Ve jménu Božím,“ křičel Armendariz, „nenechávejte mě tu!“

„Webbe, víš, co chtějí udělat?“ zeptal se Johnny.

Webb pokrčil rameny. Neohlížel se. „Do toho nám nic není. Zasloužil si to. Nejsme za něho zodpovědní.“

Cvalem se vrátili k domu, u něhož na ně čekala Ellie. Armendariz na ně ještě stále křičel. Když muži poslali ženy a děti pryč, začal mu přeskakovat hlas. Slyšeli jeho řev, i když už jim to místo hrůzy zmizelo z dohledu.

Webbovi naskočila husí kůže, neotáčel se však.

+ + + + +

Krátce před setměním San Miguel opustili. Webb byl rád. Nevěděl, co lidé udělali s Armendarizem, a bylo mu to víceméně jedno. Při myšlence na to ho polil studený pot. Věděl, že až se vesničanů někdo bude ptát, kdo zabil důstojníka, řeknou, že to byli neznámí jezdci z druhého břehu řeky. Vojáci to potvrdí a je možné, že další důstojník bude obyvatelstvo skutečně ochraňovat, namísto toho, aby ho týral, pomyslel si.

Na prosbu Ellie mladý Pablo souhlasil s tím, že jim ukáže nejsnazší cestu do Arroya de Lopez. Webb chtěl ze San Miguelu zmizet ještě před setměním. Považoval sice za nepravděpodobné, že by se Armendarizovi vojáci vrátili, ale pro všechny případy…

Po několika hodinách jízdy potmě zastavili. Za svítání táhli dál, dávali si však na čas. Do vesnice už to nebylo daleko a Webb tak jako tak neměl v úmyslu tam jet, aniž by si prohlédl okolí.

Narazili na líně tekoucí potok a dlouhorohý dobytek, který se pásl na druhém břehu a který při pohledu na ně utekl. „Za chvíli jsme tam, přátelé,“ řekl Pablo. „Půl hodiny odtud, na břehu tohoto potoka, leží Arroyo de Lopez.“

„Chcete nás opustit, Pablo?“ zeptal se Webb.

Mladý Mexičan pohlédl na Ellie, která jela za ním. „Neměl jsem se seňorem Donovanem žádné spory, ale pokud mě seňora poprosí, zůstanu s vámi.“

Po cestě často zamyšleně hleděl na Ellie.

V Mexiku rodiny držely při sobě, a proto pro něj bylo nepochopitelné, jak může Ellie pomáhat lidem, kteří stíhají jejího manžela. Mexičanka by svého muže možná v záchvatu žárlivosti zabila, ale nikdy by ho nevydala cizincům. O něčem takovém ještě neslyšel. „Donovan se od svatby velmi změnil,“ pokoušel se mu to vysvětlit Webb. „Provedl mnoho nepravostí a spoustu lidí přivedl do neštěstí.“

„Udělal něco i seňoře?“ Webb chvíli přemýšlel. „Ano i ne.“ Pablo se obrátil a přijel k Ellie. Zeptal se jí, zda chce, aby jel s nimi, a Ellie odpověděla: „Pablo, toto jsou slušní lidé, kteří možná budou potřebovat pomoc.“

Přikývl. „Pak zůstanu s vámi.“ Opatrně se přiblížili k vesnici. Ačkoli ji Webb neviděl celou, poznal, že je mnohem větší než San Miguel. Pablovi se rozzářily oči, protože to pro něj byla metropole. Arroyo de Lopez leželo na důležité cestě, jež vedla ze severu na jih a jež byla očividně velmi frekventovaná. Ukryli koně do houští.

„Pablo,“ řekl Donovan, „máte tušení, kde by Donovan mohl být?“

Mexičan zavrtěl hlavou. „Byl jsem tu jenom jednou. Jako dítě, se svým otcem.“

Webb se opřel o koně a přes sedlo pohlédl na tu část vesnice, kterou bylo skrze keře a stromy vidět. „Nevíme, kolik jich tam teď je,“ řekl k Johnnymu a Florentinovi. „Nebylo by rozumné tam jezdit za světla, když nevíme, kde ho máme hledat. Proto se tu utáboříme a počkáme do setmění. Pod rouškou tmy ho potom přemůžeme.“

Florentino přišel k Pablovi a chvíli se bavili španělsky. Webb brzy ztratil nit, ale Florentino mu pak anglicky řekl: „Pablo a já jsme se rozhodli, pane Webbe, že večer pojedeme do vesnice. Jsme Mexičané. Kdo by si nás všiml? Porozhlédneme se tam a nenápadně se poptáme místních. Možná najdeme Donovanův úkryt.“

„Nezapomeňte, Florentino, že Donovan vás zná. Pokud vás uvidí…“

„To už je dávno a navíc jsem se změnil. Ale vyhnu se mu, když to půjde.“

Přestože se Webbovi ten návrh příliš nelíbil, musel připustit, že je dobrý. Beztak neměl lepší. „Dobrá, ale musíte mi slíbit, že budete opatrní. Myslete na svého malého syna a Consuelu.“

„Nezapomenu na ně, ale musím myslet i na Aparicia a pana Joea.“

+ + + + +

Za setmění Florentino s Pablem utáhli podbřišníky svých sedel. Webb poplácal Florentinova koně a vrhl vážný pohled na Mexičana, s nímž se tak dlouho přátelil. „Neriskujte, příteli. A vraťte se co nejdřív.“

Už se chtěl otočit, ale tu se zarazil. „Florentino, pokud uvidíte mého bratra…“

Nedořekl to, protože ta myšlenka ho děsila. Trápila ho už od chvíle, kdy byla přepadena banka v Dry Fork.

Když mlčel, Florentino se zeptal: „Co mám dělat, když ho uvidím?“

„Povězte mi to a nic nezatajujte.“

„Nebudu vám lhát,“ odvětil Florentino.

Oba muži se vydali na cestu, zatímco Webb se vrátil do tábora. Webb si nalil kávu a pohlédl na ženu, která seděla na zemi a bradou se opírala o dlaně. Usrkl kávy a čekal.

Po mnoha hodinách uslyšel dusot. Strnul a tasil kolt, potom se však ozval Florentinův hlas: „Pane Webbe!“

„Tady jsem, Florentino.

Oba Mexičané sesedli a i ve slabém svitu měsíce šerif viděl triumf v jejich očích.

„Je tam, pane Webbe. Je ve vesnici.“

Webb v první chvíli pocítil neskutečnou úlevu, pak však pohlédl na Ellie. Vůbec se nehýbala.

„Kde je, Florentino?“

„Sedí v cantině. Odtud ho ale nedostaneme, protože s ním jsou jeho lidé. Šest, možná sedm mužů, pár gringo a zbytek jsou mexičtí pistoleros. Jsou to ladrones, špatní lidé.“

Webb se zahleděl do země a zatnul pěsti. „A Sandy?“

Florentino zavrtěl hlavou. „Ne, pane Webbe, a nelžu vám. Není tam.“

Šerif pocítil novou naději. Možná tu Sandy skutečně není, pomyslel si. Možná mé podezření bylo od začátku zcela neodůvodněné.

„Jestli Donovana nedokážeme překvapit v cantině, kde bychom to potom mohli zkusit?“

„Pablo a já jsme se vmísili mezi lidi. Poptali jsme se, ale nenápadně. Donovan tu má dům. Bydlí sám.“ Rozhlédl se a zdálo se, že je rád, že Ellie není poblíž. „Skoro sám. Žije s ním jedno děvče z vesnice. Teď je s ním v cantině.“

„Viděl jste Donovana?“

Florentino rozrušeně přikývl. „Viděl jsem ho oknem. Byl ke mně otočený zády, ale viděl jsem ho. Poznal jsem ho podle postavy. A na zemi vedle něho leželo jeho černé sombrero.“

„Zjistil jste, který dům mu patří?“

Florentino pohlédl na Pabla a přikývl. „Si. Našli jsme ho.“

Webb ještě nedopil, ale káva už mu nechutnala. Vylil ji. Byl lehce rozrušený. „Pojedeme k jeho domu a počkáme na něho tam.“

Obrátil se k Johnnymu, který přišel k nim a slyšel většinu jejich rozhovoru. „Johnny, nechceš o tom říct Ellie?“ Pak si to rozmyslel. „Ne, povím jí to sám.“

+ + + + +

Když přijeli do Arroya de Lopez, rozštěkali se psi, ale nikdo si jich nevšímal, protože psi štěkají na všechno, co se pohne. Muži mlčeli. Vyhýbali se otevřeným oknům a osvětleným domům.

Třicet yardů před Donovanovým domem nechali koně. Pablo čekal opodál s Ellie. Jelikož celá akce byla nebezpečná, navrhl mu Webb, aby jel domů, ale Pablo nechtěl seňoru nechat ve štychu. Věřil, že je jí to dlužný.

Šerif byl nervózní, když kráčel k Donovanovu domu s rukou na revolveru. V domě se nesvítilo a panovalo tam ticho. Opřeli se o stěnu a se zatajeným dechem naslouchali.

„Florentino,“ zašeptal Webb, „budete hlídat tady venku. Nehýbejte se, pokud se nepřihodí něco mimořádného. Johnny a já ho přepadneme, když vejde dovnitř.“

Florentino přikývl.

Johnny a Webb se chvíli rozhlíželi po místnosti a když si jejich oči navykly na temnotu, rozeznali nábytek. V místnosti stálo několik židlí, stůl a postel, ale nebylo tam ohniště. Vařilo se před domem na kulaté peci. Byla tam cítit rozlitá kořalka. Webb si dokázal představit pitky, které se tam odehrávaly.

Kromě toho tam byl cítit levný parfém. Byl rád, že Ellie na ně čekala před domem.

„Webbe, co když nás Ellie nalákala do pasti?“ zeptal se Johnny.

„Proč?“

„Dnes se chovala zvláštně. Je sice s námi, ale v myšlenkách jako by byla někde hodně daleko.“

Webb přikývl. „Ty by ses na jejím místě choval jinak?“

„Nevím. Nepřemýšlel jsem o tom. Možná bych na jejím místě na poslední chvíli Claba varoval. Kdo ví, zda to neudělá?“

„Zatím nám pomáhala, nevěřím, že nás teď zradí.“

„To doufám. Kéž by.“

Webb si postavil do rohu naproti otevřeným dveřím jednu židli, zatímco Johnny se posadil na lavičku u zadní stěny. Nemluvili. Naslouchali zvukům večera. Kdesi se rozštěkali psi.

Po nějaké době šerif náhle uslyšel blížící se kroky. Rozbušilo se mu srdce. S koltem v ruce vstal. Potmě viděl Johnnyho jako stín.

Čekali a napětí, které se jich zmocnilo, bylo téměř nesnesitelné. Každým okamžikem musel neznámý vstoupit dovnitř. Potom však prošel kolem. Cosi zpíval španělsky, nebylo to ovšem příliš melodické. Bezpochyby to byl Mexičan. To nebyl Clabe Donovan.

Webb si oddechl a otřel dlaně o košili. Opět se posadil na vrzající židli.

Tu se znovu ozvaly kroky. Webb vstal. Kdosi zašeptal pár španělských slov, Webb poznal americký přízvuk. Nato uslyšel ženské chechtání.

Oba vešli dovnitř. Vysoký muž v obrovském sombreru a štíhlá žena, jejíž dlouhá sukně se téměř dotýkala země. Muž ji objal a sáhl na stůl, který stál vedle dveří. Postavil na něj láhev, ale ta se hned převrhla. Rychleji zase postavil a oba se rozesmáli. Byl k Johnnymu a Webbovi otočen zády, když z kapsy vytáhl sirku a škrtl si ji o podpatek. Přiložil ji ke svíčce, která tam stála na svícnu.

Webbův hlas zněl k jeho vlastnímu překvapení neuvěřitelně klidně.

„Ruce vzhůru! Ani hnout, Clabe Donovane!“

Muž strnul a opřel se o stůl. Několik vteřin tam stál, zády otočen k Johnnymu a Webbovi. Pravděpodobně byl příliš opilý na to, aby mohl rychle reagovat.

Děvče se otočilo a pohlédlo do ústí hlavní. Mělo vytřeštěné oči. Ústa si zakrylo dlaněmi.

„Otoč se, Clabe. Při prvním podezřelém pohybu budu střílet.“

Donovan se ještě stále nehýbal. „Kdo jste?“

„Webb Matlock. Odvezu tě přes hranici.“

„Tady nemáte žádné pravomoci.“

„Svou pravomoc držím v ruce. Teď se otoč, Clabe. Hezky pomalu a opatrně.“

Donovan měl podle všeho zvláštní smysl pro humor, protože se rozesmál. Pak se pomalu, téměř číhavě obrátil.

Webbovi sklapla čelist, načež vrhl překvapený pohled na Johnnyho. Podobnost byla zřetelná, ale Clabe Donovan to nebyl.

Byl to Clabův bratr Morg.

+ + + + +

„Co se děje, Webbe Matlocku?“ Morg Donovan se pohrdavě rozesmál. „Přešla vás řeč?“

Šerif byl zmatený. „Kde je Clabe, Morgu?“

„Už celé roky leží na hřbitově v Dry Fork…“

„Ale my jsme si mysleli…“ Webb se odmlčel, načež dodal: „Pak jsme tedy přece jenom měli pravdu. Clabe byl skutečně zabit při útěku z vězení.“

Morg přikývl.

„Zastřelil ho trouba, který Clabovi nesahal ani po kotníky.“ Morgův pohled byl nyní chladný. „Přísahal jsem si, že svého bratra pomstím. A začal jsem s tím.“

„Teď jsi s tím ale skončil, Morgu. Odvezeme tě do Států a tentokrát tě žádný Clabe Donovan neosvobodí.“

„To nevíte, jak daleko je to k řece?“ zeptal se Donovan. „To nezvládnete. Možná se ani nedostanete z Arroya de Lopez. Co byste dělal, kdybych se teď posadil a nehnul se z místa? Vy nejste člověk, který by mě chladnokrevně zastřelil.“

„Mýlíš se, Morgu. Když se budeš zdráhat, na místě tě zastřelím. Velmi dobře si vzpomínám na to, jak jsi oddělal Joea Vickerse, aniž bys mu dal sebemenší šanci.“

„Ten parchant zabil Claba a já ho musel pomstít.“

„Teď si pěkně opatrně odepneš revolverový opasek a pustíš ho na zem, Morgu.“

Mladá Mexičanka stála vedle něho a nehýbala se. Nerozuměla z jejich rozhovoru jedinému slovu, tušila však, o co jde.

Ellie Donovanová to nesnesitelné napětí už nevydržela. S tázavým výrazem ve tváři vešla do dveří.

„Clabe?“

Morg Donovan s k ní otočil. Zalapala po dechu, když poznala, že to není její manžel.

Morg toho zmatku bleskově využil. Strhl si sombrero z hlavy a převrhl svíčku. Ve tmě odstrčil obě ženy a vyrazil k otevřeným dveřím.

Webb musel bezmocně přihlížet, protože kvůli ženám nemohl střílet.

Tu uslyšel tupou ránu, zasténání a žuchnuti. Vyběhl ven.

Vedle ležícího Morga stál Florentino. „Všechno v pořádku, pane Webbe. Praštil jsem ho do hlavy, když vyšel ven.“ Zvedl pušku a prohlédl ji. „Doufám, že jsem neohnul lauf.“

Morg Donovan se posadil, zavrtěl hlavou a zasténal. Mexičanka se teprve nyní probrala. Vyděšeně pohlédla na Morga a s jekotem se rozběhla po ulici.

Florentino se sklonil a chytil Morga pod paži., ‚Brzy tu bude živo, pane Webbe.“

Šerif vzal muže pod druhou paži a společně ho postavili na nohy. Donovan stál jen nejistě.

Ellie šla Nespouštěla Morga z očí. „Ale Webbe, to přece není Clabe,“ protestovala.

Webb by jí to rád všechno vysvětlil, ale sám byl příliš zmatený a navíc neměl moc času. „Ne, Ellie, Clabe je mrtvý.“

Zdálo se, že se o Ellie pokoušejí mdloby.

Zavrávorala, ale zase se vzpamatovala a promnula si tvář. Pak se opět ovládla a rozběhla se za nimi.

Morg se ještě stále neprobral, když dorazili ke koním. Webb mu rychle svázal ruce provazem, který vzal pro tento účel, a přivázal je k hrušce sedla. Z vesnice se ozývali vyděšení obyvatelé. Psi štěkali, ženy křičely a muži volali jeden přes druhého.

Dva muži proběhli těsně kolem Donovanova domu, zřejmě slyšeli uprchlíky. Jeden z nich zvedl revolver, ale jeho druh mu zvedl ruku právě v okamžiku, kdy zazněl výstřel.

„Ty idiote!“ vykřikl. „Mohl bys trefit Donovana!“

Webb chytil uzdu Donovanova koně. „Vpřed!“

Kopyta koní na udusané půdě klapala. Řev byl stále hlasitější. Kdosi střílel, ale pak střelba utichla stejně tak rychle, jako začala.

Donovanův kůň zaostával. Webba bolela ruka, kterou ho držel za uzdu. Přiměl svého koně jít klidnějším krokem a omotal druhou uzdu okolo hrušky sedla. Donovanův kůň se málem svalil na zem, když uzda trhla, ale pak už nedělal těžkosti. Donovan tiše zasténal.

Před nimi se táhl potok, který v temnotě noci tiše zurčil. Vjeli do něj. Voda stříkala na všechny strany a znamenala pro ně příjemné ochlazení. Na druhém břehu Webb zastavil a ohlédl se. Jejich pronásledovatelé již vyrazili.

„Tam do toho houští,“ řekl. „Možná je tam setřeseme.“

Před nimi ležela dolina, která obloukem vedla zpátky k potoku. Webb vjel do ní a ostatní ho následovali. Sklonili hlavy, ale větvě keřů je přesto škrábaly. Morg klel. Nemohl zvednout ruce a chránit se před šlehajícími větvemi. Mohl jen vtáhnout hlavu mezi ramena a doufat, že neztratí sombrero.

Vjeli do houští, kde zastavili a naslouchali. Za sebou slyšeli koně.

„Blíží se,“ zašeptal Webb. „Nikdo ani muk.“

Jejich pronásledovatelé se rozjeli a pronikli do houští. Webb se pokusil odhadnout podle hluku, kolik jich je. Nebylo to jednoduché, mohlo jich být šest, osm nebo i tucet. Muži se opatrně a pomalu prodírali trnitými keři.

Webb se předklonil. Bylo takové ticho, že slyšel i tikání svých hodinek. A kromě něj i těžký dech Ellie, Johnnyho a obou Mexičanů. Jejich pronásledovatelé se stále blížili, pak však náhle změnili směr.

Donovan dosud čekal na své muže, ale teď zařval: „Tady, chlapci! Tady jsem!“

Webb se vrhl na něj a zacpal mu ústa, přičemž ho málem strhl ze sedla. Donovan se křečovitě držel hrušky sedla. Šerif naslouchal. Jezdci se opět blížili.

„Kde jsi, Morgu?“ zvolal jeden z nich.

„Zařvi ještě jednou,“ vykřikl další. „My už tě najdeme.“

Webb mu přitiskl revolver k zátylku. „Jediné slovo a zmáčknu to.“

Donovan metal očima blesky, pomlčel však.

Jezdci se ztěžka prodírali houštím. Minuli je. Projeli těsně kolem nich. Webb Donovanovi celou dobu držel kolt u spánku.

Potom pronásledovatelé zmizeli, ačkoli je ještě stále slyšeli v dáli.

„No dobrá, Morgu,“ zabručel Webb, „nechtěl jsem to sice udělat, ale přinutils mě k tomu.“ Z kapsy vytáhl kapesník. „Otevři pusu.“

„Je špinavý,“ protestoval Donovan.

„Můžeš si za to sám. Tak dělej.“

Donovan otevřel ústa a Webb mu do nich nacpal kapesník. Pak mu ústa ovázal dalším kapesníkem, který mu zavázal na zátylku.

Ještě stále slyšeli jezdce, kteří se prodírali houštím. Ellie Donovanová se postavila vedle Webba, jako by jí jeho přítomnost dodávala odvahu a síly. Chytil ji za ruku.

Pak kdosi z pronásledovatelů řekl: „Je to hloupé. Určitě se někde schovali a teď jenom čekají na to, aby nám při nejbližší příležitosti mohli prohnat kulku hlavou.“

Webb nerozuměl, co mu ostatní odpověděli, ale znělo to jako souhlas. Jezdci se stáhli a opustili houští. Na okraji doliny se pak radili. Webb slyšel, jak se hádají, ačkoli jim moc nerozuměl. Potom kdosi řekl: „K Rio Grande je to ještě daleko.“

+ + + + +

Pablo jim pomohl víc, než čekali. Webb ho s díky poslal zpátky do San Miguelu.

Orientoval se podle polárky. A nejkratší cesta k Rio Grande vedla přímo na sever.

Opatrně a beze spěchu vyjeli z houštin. Věděli, že na ně možná číhají, takže se ještě jednou zastavili a naslouchali. Ani nyní pronásledovatele neslyšeli, Webb však dobře věděl, že na ně čekají někde v temnotě. Když ujeli několik mil, zastavil a vytáhl Donovanovi roubík z úst. „Jestli budeš křičet, zase ti jím zacpu ústa.“

Donovan byl rád, že může znovu volně dýchat. Odplivl si, protože měl prach v ústech. „Jste blázen, Matlocku. Snad si nemyslíte, že moji chlapci pojedou zpátky a na všechno zapomenou? Vědí velice dobře, kam mě vezete.“

„Jenže ty jsi v našich rukou,“ klidným hlasem odvětil Webb.

„Nedostanete se se mnou ani k řece. Do rána to nezvládnete a pak se na vás moji lidé vrhnou jako smečka psů na zajíce.“

„My nejsme zajíci, Morgu.“

„Ještě si budete přát, abyste se mohli ukrýt v noře jako zajíci.“

Rovnoměrným tempem jeli dál divokou, skalnatou krajinou, houštinami a kaktusovými háji. vyschlými koryty a údolími.

V náročném terénu ztratili spoustu času.

Webb si přál, aby narazili na dobrou cestu, věděl však, že to by zároveň znamenalo vyšší riziko. Donovanovi muži by se po cestě pohybovali rychleji.

Pak dorazili k silnici, jež vedla přímo na sever. Zastavili, Webb vytáhl kapesní hodinky a ve svitu měsíce na ně pohlédl. „Něco po třetí,“ zamumlal. Ještě několik hodin měla být tma.

„Jak daleko je to k řece, Morgu?“

Donovan pohrdavě zaklonil hlavu. „Opravdu ode mě čekáte odpověď? To si musíte zjistit sám.“ Odmlčel se a vypadalo to, že si vychutnává to, že Webbovi může odepřít důležitou informaci. „Můžu vám říct jen toto: Před rozedněním to nestihnete. A jakmile bude světlo, jste bez šance.“

Jelikož už ztratili příliš mnoho času, byl Webb v pokušení jet po silnici. Jistě to byla ta nejsnazší a nejrychlejší cesta. Jenže…

„Pane Webbe, myslím, že jsem něco zaslechl. Tiše!“ řekl rozrušený Florentino.

Šerif naslouchal, ale nic neslyšel. Florentino má asi lepší uši než já, pomyslel si. Nebo se mu to jen zdálo. Pak to však uslyšel i on.

Blížící se dusot. Webb mávl rukou. „Zpátky!“ Stáhli se a Webb byl rád, že na cestu zatím nevjeli, protože stopy by ve svitu měsíce byly viditelné. Silnice očividně nebyla příliš používaná.

„Otevři ústa, Morgu,“ přikázal. „Musím ti je zacpat.“

„Ne,“ protestoval desperát.

„Nevěřím ti. Otevři je.“

Když mu do úst dal roubík, položil dlaně na nozdry Donovanova koně, aby zvíte nemohlo frkat. Dusot byl stále zřetelnější a brzy se ze tmy vynořilo sedm jezdců. Očividně šetřili koně. Když zmizeli, zeptal se Johnny nervózně: „Byli to jeho lidé?“

Webb přikývl. „Touto dobou se tudy nikdo jen tak pro zábavu neprojíždí. To byli určitě oni.

Vytáhl Morgovi roubík z úst. Bandita si odplivl a zašklebil se. „Přesně tak, to byli moji chlapci,“ řekl. „Ještě pořád si myslíte, že se dostanete k řece? Nemáte šanci, Matlocku.“

Webb však byl odhodlaný. „Nu,“ řekl, „silnice tedy pro nás nepřipadá v úvahu. Musíme jinudy. Jedeme.“

Na východě již světlala obloha a pomalu svítalo. Webb se neustále ohlížel směrem na východ.

Tu třeskl výstřel. Webb se předklonil a instinktivně vytáhl kolt. Zkoumavě se rozhlížel. Ellie byla vyděšená. Morgovi se v očích zračil zlověstný triumf, když padly další dvě rány.

„Signál,“ řekl Webb. „Někdo nás objevil.“

Johnny ztěžka polkl a rozhlédl se po kopcích, nic však neviděl. Díky ozvěně, jež se nesla kopci, nemohli zjistit ani to, kde třeskl první výstřel.

„Už nemůžeme být daleko od Rio Grande,“ řekl Webb. „Rozjeli se do všech stran a hledají nás.“ Soudil, že Donovanovi lidé jedou v řadě od řeky do vnitrozemí, aby je zastavili ještě před hranicí.

„Ellie, vydržíš ještě jednu ostrou jízdu?“ zeptal se.

Přikývla.

„Tak dobrá, pokusíme se prorazit.“

Pobodl koně ostruhami do slabin a ostatní se vydali za ním. Kopyta duněla a zviřovala prach. Dorazili k houští, Webb však nezpomalil. Vtáhl hlavu mezi ramena a chránil si tvář rukama. Větve ho švihaly a roztrhaly mu košili, přesto jel dál.

„Pane Webbe, podívejte, tam vlevo!“ zvolal Florentino.

Dva muži se jim pokusili odříznout cestu.

O tři sta yardů dál k nim cválal třetí jezdec. A další se blížili zprava.

„Musíme se pokusit je setřást,“ řekl šerif.

Nijak svého koně nešetřil a Donovanovo zvíře mělo co dělat, aby s ním drželo krok. Ellie zaostávala, a tak Webb poněkud zpomalil.

Tu se před nimi objevili dva jezdci. Jeli přímo k nim. Pušky se v paprscích slunce leskly. Kdosi varovně vystřelil do vzduchu. K Rio Grande tedy již nemohli. Webb zatáhl za uzdu a zvedl ruku.

Ellie, Johnny a Florentino přijeli k němu. Webb ukázal před sebe. „Tam je řeka.“

Již byly vidět pobřežní křoviny. Bylo to nanejvýš jednu míli daleko, to ovšem nic neznamenalo, protože mezi nimi a Rio Grande stáli Donovanovi muži.

„Nemůžeme uprchnout a protože je s námi Ellie, nemůžeme ani bojovat. Co budeme dělat?“ zeptal se Johnny.

Webb svraštil čelo, když je Donovanovi lidé obklíčili. Náhle ho něco napadlo.

„Pojedeme dál, Johnny. Budeme bojovat. Florentino, vyměňme si zbraně.“

Mexičan mu podal pušku a Webb mu zase dal svůj kolt. Pak se Webb otočil k Morgu Donovanovi. „Ty pojedeš vedle mě, Morgu. Jsi naše vstupenka na druhý břeh.“

Sedm jezdců před nimi stálo v řadě a rozestupy mezi nimi činily tři až pět yardů. Udiveně hleděli na houf, který jel přímo k nim. V rukou drželi zbraně, střílet se však neodvážili.

Deset yardů před nimi Webb zvedl brokovnici a namířil Morgu Donovanovi na hlavu.

„Ustupte, chlapci,“ řekl Webb klidným hlasem. „Chceme jet dál.“

Morg Donovan vytřeštil oči, protože věděl, že šerif by to zmáčkl. Ocel hlavně studila.

Bandité byli bezradní. Někteří zvedli zbraně, pak je však zase sklonili. Váhavě jim uvolnili cestu.

Webb doufal, že si nevšimnou toho, jak mu spadl kámen ze srdce. Ještě stále měl trumf v ruce, ale každým okamžikem mohli jeho bluf prohlédnout. Se zatajeným dechem upřeně hleděl před sebe.

Pak za sebou uslyšel dusot. Takže se nevzdali. Když se ohlédl, poznal, že jeho obavy byly oprávněné. Bandité vytvořili dvě skupiny a doprovázeli je po obou stranách.

Byli jim v patách jako smečka hladových vlků.

+ + + + +

Blížili se k řece, kde se muselo rozhodnout.

Webb hleděl za Rio Grande. Nic nemohlo Donovanovým lidem zabránit v tom, aby jeli za řeku a čekali na vhodnou příležitost. Považoval to však za nepravděpodobné. Hranice byla jeho záchranou. Na druhém břehu mohl očekávat pomoc, takže Donovanova banda musela jednat ještě před Rio Grande.

Zatímco jeli dál, rozhlížel se po banditech. Jeho bratr Sandy mezi nimi nebyl. Florentino tedy nelhal. Sandy nebyl desperát a Webb byl náhle přesvědčen, že s nimi nikdy neměl nic společného.

Jel však s nimi Augie Brock. To byl Sandyho přítel. Vedle něj byl jeden mladík, který měl Sandyho věk a výšku. Toho si lidé v Dry Fork museli splést s jeho bratrem. Cítil se provinile kvůli tomu, že ho podezíral.

Augie Brock se očividně necítil ve své kůži.

„Dostal ses do velmi špatné společnosti, Augie!“ zvolal na něho Webb.

„Svému bratrovi možná poroučet můžete, ale mně ne.“

„Nechci ti poroučet. Jenom by sis měl rozmyslet, jestli opravdu patříš k těmto lidem.“

„Cítím se mezi nimi docela dobře,“ řekl Augie, ale jeho odpověď nezněla příliš jistě.

Webb věřil, že v jeho hlasu vycítil pochybnosti.

Blížili se k Rio Grande. Byli už jen sto yardů daleko. Napětí se zvyšovalo.

Třicet yardů před hranicí jeden z mužů, kterého Webb považoval za Donovanova zástupce, zastavil svého koně a postavil se jim do cesty. „Takže, šerife, teď se trochu pobavíme.“

„Pobavíme? Proč?“ klidným hlasem odvětil Webb. „Přebrodíme se přes řeku a Morg Donovan pojede s námi.“

Jel dál a muž kousek ustoupil. Potom se však rozhodl, že již necouvne. Mávl na ostatní a ti uprchlíky obklíčili. Tasili zbraně, jenže i Webb, Johnny a Florentino byli ozbrojení. Webb dál mířil Donovanovi na hlavu.

„Už mě nezastrašíte,“ řekl Donovanův zástupce. „Chceme Morga.“

Webb přivřel oči. „Ustupte! Vezmeme ho s sebou.“

„Jste jenom Čtyři muži, žena se nepočítá. Můžeme vás postřílet, než bys řekl švec.“

„I tak to ještě stačím zmáčknout. Morg Donovan už nesmí dál řádit. Zabiju ho jako vzteklého vlka. Z cesty, nebo tu necháme Donovanovu mrtvolu.“

Muž se zachmuřil. Bylo na něm vidět, jak horečně přemýšlí a jak zavrhuje jeden nápad za druhým. Pak dospěl k rozhodnutí. Pohlédl na jednoho z Mexičanů.

„Juane, ty jsi nejblíž k ženě. Namiř na ni tak, jako šerif míří na Morga.“

Webbovi přeběhl mráz po zádech. Jejich jedinou slabinou byla Ellie.

Donovanův zástupce podle všeho získal sebevědomí. „Nu, šerife, vy přece máte svědomí. Tato dáma je pro vás důležitější než Donovan, ne?“ Odpověděl si sám. „Určitě ano. Takže máme v ruce stejný trumf jako vy. Svůj život byste možná riskoval, ale její nikdy.“

Morg si oddechl úlevou a olízl si rty. „Dobrá práce, Traci.“ Otočil se k Webbovi. „Co jsem říkal, Matlocku? Moji chlapci mě nenechají ve štychu.“

Webb mu přitiskl hlaveň ke krku. „Jenom klid, Morgu. Ještě stále jsi můj zajatec. Nepustil jsem tě.“ Morgovi ztuhl úsměv na rtech. Webb pohlédl k Augiemu Brockovi. „Augie často jsi sedával u slečny Ellie a mnohdy jsi neměl čím platit.“

Augie vypadal rozrušeně. „Proč jste sem jela, slečno Ellie?“

Neodpověděla. Byla bledá a zdálo se, že je příliš vyděšená na to, aby dokázala odpovědět.

„Udělala správnou věc, Augie. Teď musíš splatit dluh,“ řekl Webb.

Augie se tvářil tak, jako by se měl každou chvíli zhroutit. „Nechte mě na pokoji. Toto jsem nechtěl a budu se držet zpátky.“

„Jestli zemře, Augie, máš ji na svědomí,“ odpověděl šerif.

„Mýlíte se, šerife,“ řekl Trace. „Odpovědnost nesete vy. Jak se rozhodnete?“

„Nepouštěj ho, Webbe!“ vykřikla Ellie. „Zašli jsme příliš daleko!“

Webb pohlédl na Mexičana.

„Jestli přemýšlíte o tom, zda Juan provede můj rozkaz nebo ne,“ řekl Trace, „pak vám můžu odpovědět. Nebude to první žena, kterou zabil. Svou vlastní manželku podřízl, když ji přichytil s jiným. Nemá o ženách valné mínění. Jsou pro něho všechny stejné.“

Šerif počítal s Augieho pomocí. Teď se zdálo, že vše je ztraceno.

„Slíbíte mi, že jí neublížíte, když Morga pustím na svobodu?“

„Uvidíme,“ vyhýbavě opáčil Trace.

Webb pohlédl na Morga. „Tak co, Morgu? Pustíte ji na svobodu?“ Aby své otázce dodal důraz, přitlačil hlaveň k jeho krku.

„No dobrá, nechám ji běžet.“

„Tak těsně před cílem a přesto jsme to nedokázali,“ trpce zamumlal Webb.

Zašklebil se a sklonil zbraň. „Morg je váš,“ řekl k Tracovi.

„Pusťte pušky. To platí i pro vaše lidi.“

Webb se ohlédl. „Johnny, Florentino…“ Oba mlčky poslechli.

„I revolvery,“ dodal Trace. Když to udělali, sklonil Mexičan, který držel v šachu Ellie, pušku. Ellie slezla ze sedla a opřela se o koně.

Morg byl bledý, když se vzdálil od šerifa. Přijel k Tracovi: „Zbav mě pout.“

Trace vytáhl nůž a rozřízl provaz, kterým byl Morg přivázán k hrušce sedla. Morg si promasíroval zápěstí, načež nenávistně pohlédl na Webba.

„Jsem vám něco dlužný, Matlocku. A na jedno se u Donovanů můžete spolehnout: Na nic nezapomenou.“

Natáhl ruku k nejbližšímu muži a ten mu podal revolver. Morg namířil na šerifa.

„Ne!“ vykřikla Ellie a vyrazila k Morgovi, jehož kůň se splašil. Morg ztratil rovnováhu a jeho první kulka minula.

Webb využil zmatku a seskočil ze sedla. Donovan se snažil zkrotit koně jednou rukou, zatímco druhou mířil na něj. Znovu minul.

Ellie přiběhla k pušce, kterou šerif pustil na zem, a zvedla ji. „Webbe!“ zvolala a hodila mu zbraň. Chytil ji oběma rukama a vypálil od boku.

Morg to koupil do obličeje. Skácel se dozadu, jako by ho trefilo kladivo, a svezl se z koně.

Přestřelka rozrušila koně a muži měli co dělat, aby je zase dostali pod kontrolu. Vyděšeně hleděli na mrtvého Morga Donovana, který ležel na zemi.

„Přesně jako Clabe. Přesně jako Clabe,“ mumlal otřesený Trace. Potom se obrátil k Webbovi, který v rukou držel ještě kouřící pušku. „Porušil jste slib, šerife. Teď už přes hranici nepustíme nikoho.“

Tu promluvil Augie Brock. „Nech je na pokoji, Traci!“

Trace se otočil a pohlédl do hlavně Augieho revolveru. „Co to má znamenat, Augie?“

„Nedovolím to. Donovanovi už to tak jako tak nepomůže. Krom toho si to určitě nechceš rozdat s houfem, který sem jede.“

Trace pohlédl přes řeku. „Zatraceně!“ zamumlal.

K druhému břehu Rio Grande se blížil tucet jezdců.

„Všichni jsme v Texasu stíhaní,“ řekl Trace. „Mizíme.“

Muži otočili koně a pohodli je ostruhami. Na Donovana a jeho přemožitele zapomněli. Jen Augie Brock tam zůstal. Váhal a měl svěšenou hlavu. „Je mi to líto, slečno Ellie. Často jste mi pomohla a já nechtěl nečinně přihlížet, jak vás zastřelí.“

„Trvalo ti to dlouho, ale nakonec ses rozhodl správně. Jsme ti vděční,“ řekl šerif.

Augie to však chtěl slyšet od Ellie.

„Zachoval ses skvěle, Augie,“ tiše řekla. „Děkuju ti.“

Augie ustaraně hleděl na druhý břeh, když první z jezdců vjeli do vody.

„Augie, u soudu to pro tebe bude polehčující okolnost, že jsi nám pomohl. Jestli teď uprchneš, budeš do konce života štvancem.“

„Já vím,“ odvětil. „Ale pomyšlení na vězení se mi nelíbí.“ Vyšvihl se do sedla a vydal se pryč. Po padesáti yardech se však zastavil, otočil se a pomalu se vrátil. Nerozhodně sklouzl ze sedla. „Slibujete mi to, Webbe?“

„Pomůžu ti, jak budu moct.“

Augie pokrčil rameny. „Představoval jsem si, že život desperáta je plný dobrodružství a tak. Ale ve skutečnosti jsem z těch chlápků měl strach.“

Jezdci vyjeli z vody a Webb spatřil známé tváře. Byl mezi nimi vysoký Quince Pybura s několika kovboji Jesse Leggetta. A Sandy! To mu vyrazilo dech. Na slunci se Sandymu na košili leskla hvězda. Byl to odznak texaských rangerů.

Sandy seskočil na zem a přiběhl ke svému bratrovi. „Stalo se ti něco, Webbe?“ Pohlédl na Ellie. „A vy, slečno Ellie, jste v pořádku?“

Přikývla a pokusila se o úsměv. Rozplakala se však. Webb ji chytil za ruce, přitáhl ji k sobě a objal ji.

„Je v pořádku, Sandy. Všechno je zase O.K.“

Quince si klekl k Donovanovi a prohlédl ho. „Clabe Donovan,“ zamumlal. „Teď ho budeme muset už podruhé pohřbít.“

„To není Clabe,“ řekl Webb. „To je Morg.“ Stručně jim pověděl o Morgově převleku.

K šerifovi přišel vysoký cizinec. „Webb Matlock?“ zeptal se. Měl stejný odznak jako Sandy. „Jmenuju se Russ Talley. Sandy mi o vás hodně vyprávěl.“

Webb udiveně svraštil čelo. „Nerozumím, Talley. Jak jste se sem všichni dostali?“

„Upshaw zalarmoval rangery, než – než zemřel. Můj kapitán mě sem poslal a Sandy mě doprovázel, protože se tu vyzná. Pan Pybura nám pověděl o vašem plánu. Sehnali jsme pár dobrovolníků a dali jsme se na cestu. Nemohli jsme za vámi jet přes hranici, takže jsme se rozmístili podél řeky. A pak jsme uslyšeli střelbu.“

To musel být ten signál, pomyslel si Webb. Když pohlédl za Rio Grande, spatřil další jezdce, které přilákaly výstřely.

„Matlocku,“ řekl Talley, „váš bratr bude dobrý ranger. Je ještě velmi mladý, ale bude opravdu dobrý. Můžete na něj být hrdý.“

„To jsem,“ odpověděl šerif. Byla to pravda.

Sandy přišel ke svému příteli Augiemu Brockovi. Položil mu ruku na rameno a tiše s ním hovořil. Webb jim nerozuměl, ale byl si jist, že Sandy Augiemu slíbil pomoc.

Pak se Sandy vrátil k bratrovi, s rukama v kapsách. „Je mi líto, Webbe, že jsem ti dělal starosti. Byl jsem rozzuřený, když jsme se tenkrát pohádali. Rozhodl jsem se, že se vrátím, až když ze mě bude opravdový ranger. Chtěl jsem ti dokázat, jaký jsem. Vím, mohl jsem ti napsat.“ Svraštil čelo. „Měls vidět, jak mě přivítali v Dry Fork. Jen co jsem slezl z koně, na mě půl tuctu lidí namířilo pušky. Poručík Talley měl co dělat, aby je uklidnil.“

Pak dodal: „Víš, že mě někteří považovali za banditu? Mysleli si, že jsem se přidal k Donovanovi. Jak je to mohlo napadnout?“

Webb se otočil, aby Sandy neviděl, jak slzí. „Nemám tušení.“

Mezitím Morgovo tělo zabalili do přikrývky a naložili na koně. „Teď musíme přes řeku,“ řekl poručík Talley.

Webb chytil Ellie za ruce. „Můžeš jet? Na druhé straně si budeme moct odpočinout.“

Přikývla. „Chci odtud pryč.“

„Měla bys jet na výlet do San Antonia nebo na nějaké jiné hezké místo. Uvidíš, jak rychle tady na toto zapomeneš.“

Vstala a otočila se k němu. „To je dobrý nápad, Webbe. Ale nechci jet sama. Doprovodil bys mě?“

Sevřel jí ruce.

„Ano, Ellie. Pojedu s tebou kamkoli.“