John Kirby

Colorado western 208. Poslední vzpoura

V zimě 1890/1891 v rezervacích v Jižní Dakotě naposledy zazněly válečné bubny Siouxů. Sedící býk byl v Pine Ridge zavražděn indiánskými policisty a došlo k masakru u Wounded Knee. Hlad a zoufalství dohnaly Siouxe k tomu, že znovu sáhli po zbraních. Zemi opět hrozilo nesmyslné krveprolití. Uprostřed nemilosrdného boje poslední indiánské války se setkali muž a žena, kteří si byli předurčeni. Poutala je láska a zoufalství, zatímco svět kolem nich byl v plamenech. Frank McGowan však věděl, že musí dospět k trpkému rozhodnutí, i kdyby to pro něj mělo znamenat konec.

Ráno bylo pochmurné a hradby a bašty pevnosti se černaly ve sněhu jako bizarní budovy z nějaké noční můry. Za hradbami a palisádami panovalo ticho, jako by vše bylo zmrzlé.

Frank McGowan se chvěl zimou, ačkoli v malých, černých kamínkách praskaly plameny.

Otočil se k oknu, které bylo zamrzlé – část ledu už oškrábal.

Pak šel doprostřed místnosti, kde se zastavil. Na pryčně měl rozházené deky. V noci se převaloval, ale neodpočinul si.

Teď, když vstal, se cítil lépe. Měl na sobě armádní oranžové spodní prádlo a cítil, jak prokřehlost pomalu ustupuje. Pohlédl na uniformu, která visela na ramínku na stěně. Výtažky se v rudé záři leskly.

„Dobré ráno, pane!“ ozval se hlas za ním a zároveň dovnitř pronikl průvan.

Otočil se. Dovnitř vešel jeho burš David McLean a zavřel za sebou dveře. Frank McGowan na něj kývl.

„Venku je zima, co?“ zeptal se a šel k malému umývadlu. McLean přišel ke kamnům, zatímco McGowan se umýval.

„Je velmi chladno, kapitáne,“ zamumlal McLean. „Když jsem šel po cvičišti, setnina H se právě připravovala na patrolu. Koním mrzla pára před nozdrami. Vítr se otočil a teď vane přímo ze severu. Je lehký a přesto proniká až do morku kostí. Kromě toho se objevila sněhová mračna. Nebude to dlouho trvat a bude tak sněžit, že nebude vidět na krok.“

Postavil konvici s kávou na kamna a ozvalo se tiché pískání.

„Kolem půlnoci přijel do pevnosti jeden jezdec.“ dodal McLean po chvíli. „Teď je na ošetřovně. Jeho koně museli ve stáji zastřelit.

Uštval ho. Tvrdí, že přijel z jednoho ranče na jihu. Přepadla ho a vypálila jedna siouxská banda. Muž jel celou dobu s šípem v zádech. Je víc mrtvý než živý. Teď má horečku a blouzní. Byl jsem se na něho podívat, než jsem šel sem.“

Frank McGowan zamumlal cosi nesrozumitelného. Věděl, že nemá smysl něco říkat. V zemi zuřilo siouxské povstání.

Znal jeho příčinu – ale co na to mohl říct? Co mohl povědět prostému vojákovi, jako byl McLean? Před koncem vyšetřování nesměl nic říct ani jemu, ani nikomu jinému.

Vjeho srdci plál nespoutaný hněv, hněv na všechny, kdo nesli vinu za toto povstání, ale zároveň právě díky tomuto hněvu mlčel.

Věděl, že je v právu, ale zároveň mu bylo jasné i to, že jeho šance nejsou příliš vysoké. Všechno, co by řekl, by teď pro něj bylo nebezpečné. Sundal uniformu z ramínka a začal se oblékat.

McLean přišel od kamen a pomohl mu zapnout zlacené knoflíky kabátu.

„Mezi vojáky kolují podivné řeči, pane,“ zamumlal, aniž by McGowanovi pohlédl do očí. „Tvrdí se, že…“

„Mě fámy, které kolují, nezajímají,“ skočil mu Frank do řeči. Zatím o té záležitosti nechtěl nic slyšet.

McLean však nemínil mlčet. „Ale vyšetřovací komise, pane…“

Frank si okolo pasu uvázal červenou šerpu. Pohlédl na armádní pouzdro, v němž měl služební revolver, ale nesáhl po něm. Vzal si jen kavaleristickou šavli. Strčil si ji do pochvy.

„Muži stojí na vaší straně, kapitáne,“ zamumlal McLean. „Chci, abyste to věděl, až vystoupíte před vyšetřovací komisí. Všichni stojí na vaší straně, pane. Věřte mi, každý prostý voják v mužstvu ví, že to je špinavá hra.“

„Nemám tušení, o čem to mluvíš, McLeane,“ odsekl McGowan. „Podej mi šálek kávy. Pak musíme jít. Nemáme čas.“

McLean mlčky přikývl a přišel ke kamnům. Frank hleděl za ním a na rtech se mu objevil trpký úsměv.

„Co myslíš, kolik Siouxů je mimo rezervaci?“ zeptal se, zatímco se opíral o stůl.

„To nevím pane. Podle toho jak vypadaly poslední boje, bych řekl, že to je tak dvě sta bojovníků. Ale ti stačí na to, aby vzplála celá Jižní Dakota.“

McLean měl pravdu.

Zima byla přirozeným spojencem Siouxů. Obzvlášť když hrozila vánice, tak jako teď celou noc. To mohli bez obav přepadat osamělé osady a ranče, protože věděli, že sníh zakryje jejich stopy.

Odkudsi se ozývalo dunění bubnů.

Možná to byl tanec duchů. Nikdo z bělochů to nevěděl. Možná nyní Siouxové zpívali, možná se povzbuzovali ve své nenávisti ke všemu bílému, vybičováni vírou ve své hrdiny, opilí lacinou pálenkou.

Pak se ozvala trubka. Na stožáru stoupala vlajka. Brzy měla vyrazit patrola.

Frank šel s hrnkem horké kávy ke dveřím, otevřel je a vyhlédl ven.

Setnina H – s padesáti muži – táhla ve dvouřadu z pevnosti. Sedla vrzala, kopyta koní dusala ve sněhu. Kavaleristé na sobě měli modré, podšívané pláště. Pochvy šavlí cinkaly o třmeny. V ledovém větru vlála černobílá zástava setniny s vyšitými zkříženými šavlemi a číslem pluku.

Sněhem kráčel jeden muž. Stetson měl stažený do tváře a zpod pláště mu trčela šavle. Frank ho pustil dovnitř.

Kapitán O’Donnell si sundal klobouk a stáhl žluté rukavice.

„Přišel čas, Franku,“ chraplavě řekl. „Komise pod předsednictvím plukovníka Whitea už se sešla. Major Kuyper konečně přijal Cochranovu žádost a zastupuje ho jako právní zástupce. Znáte přece Kuypera. Chce vidět vaši krev. Kdyby bylo po jeho, postavili by vás ke zdi za odmítnutí rozkazu, pomlouvání nadřízeného, zbabělost před nepřítelem, napomáhání vzbouřeným Siouxům a další delikty, zatímco Cochranovi by dali medaili za statečnost. Víte, že na tom, jak komise rozhodne, závisí hodně. Dobře mě poslouchejte, Franku! Budete vypovídat jen to, na čem jsme se domluvili. Pokud se nám nepodaří komisi přesvědčit, pak před válečným soudem nemáte víc šancí než vrabec v prackách kočky. Potom vás válečný soud bez milosti postaví ke zdi. O tom nepochybujte.“

Frank McGowan na něho zkoumavě pohlédl. O’Donnell jeho pohledu odolal, hleděl na něj, jako by mu chtěl každé slovo vrýt do paměti.

„Rozumím,“ odpověděl polohlasně aještě jednou se napil horké kávy, která ho probrala.

„Bojujete o život,“ důrazně opakoval O’Donnell. „Ani na vteřinu nepochybujte o mých slovech. Vy nebo Cochran! Jeden z vás musí padnout. Major Kuyper udělá všechno pro to, aby vás dostal před popravčí četu.“

Frank McGowan se trpce usmál. O ‚Donnellova slova mu ukázala vážnost situace. Nešlo jen o to, aby mluvil pravdu. Ne, před komisí ho čekal boj o život. To mu teď bylo naprosto jasné. O tom skutečně nemohlo být pochyb.

Pomalu nalil kávu do prázdného plechového hrnku a podal jej O’Donnellovi, který si ho vzal do dlaní. Opatrně pil.

„Co říkáte na tu patrolu, kterou dnes vyslali?“ zeptal se a pozoroval Franka přes okraj hrnku. „Pověděl vám McLean o jezdci, který dnes v noci přijel do pevnosti? Patrola má zjistit, zda siouxské přepadení nepřežil ještě někdo další.“

„Nikoho nenajdou,“ tiše odvětil Frank. „Indiáni vedou svůj poslední boj. A v tom nebudou znát slitování. Naopak předpokládám, že patrola narazí na Siouxe. Nevrátí se všichni. Kdo ji vede?“

„Kapitán Sheffield, Franku. Je to velmi dobrý důstojník. Udělá všechno, co je v jeho silách.“

„V jeho silách toho moc není, O’Donnelle. Pokud se nemýlím, tak mu Siouxové nastraží léčku, která ho bude stát mnoho mužů. Ještě stále věří, že je chrání jejich čarovné košile.“

„I když jich tolik zabily armádní kulky?“ zeptal se O’Donnell.

„Vymysleli si výmluvu. Jejich šamani říkají, že kulky trefily ty, kdo na tanec duchů nevěřili. Jen kdo skutečně věří v tanec duchů, má čarovnou košili. A tomu kulka neublíží. Budou bojovat do posledního muže.“

O’Donnell přikývl, dopil kávu a hrnek hodil McLeanovi, který stál opodál a poslouchal.

„Každopádně to Kuyperovi nezjednodušíme. Je nebezpečnější než opilý Sioux. A o Cochranovi vám nemusím nic říkat. Mimochodem – viděl jsem slečnu Maxonovou.“

Frank se rychle otočil a pohlédl na O’Donnella.

„Aha?“ řekl jen.

O’Donnell mlčky přikývl, pak vzal klobouk a rukavice a řekl: „Jdeme!“

+ + + + +

Venku mrzlo, až praštělo. Sníh jim křupal pod holínkami, když kráčeli po cvičišti k té části důstojnického baráku, kde v létě důstojníci konali plesy a kde nyní zasedala komise. Na prostranství bylo jen několik vojáků. Přede dveřmi stáli dva strážní.

Frank si zvedl límec svého armádního kabátu, aby se chránil před chladem.

Vyšli na verandu. Jejich kroky na zledovatělých prknech duněly. Ostruhy tiše cinkaly. Oba strážní, jejichž tváře byly zrudlé od chladu, pozdravili, když oba důstojníci procházeli mezi nimi.

V malé předsíni, která byla od sálu oddělenajen dřevěnou stěnou, odložili kabáty, klobouky, rukavice a šavle.

Teď, když šlo do tuhého, se McGowan uklidnil. Cítil, jak se mu vrací sebejistota, jak ono děsivé napětí polevuje. Nejistota skončila. Blížilo se rozhodnutí.

Upravil si prázdnou pochvu a rozhlédl se.

U stěny stál dlouhý stůl. Sedělo u něj mnoho důstojníků. Poznal plukovníka Whitea, který se bavil se dvěma důstojníky. Za stolem visely dvě vlajky Unie a mezi nimi obraz prezidenta Benjamina Harrisona.

Jelikož nebylo dost světlo, svítilo tam několik petrolejových lamp, které stály na stolech nebo visely na stěnách.

Světlo dopadalo hlavně na důstojníky, kteří seděli u dlouhého stolu. Zbytek místnosti tonul ve tmě a Frank, který se rozhlížel po Lauren Maxonové, ji nikde neviděl.

Doufal, že tam bude. Možná je někde ve tmě, pomyslel si. Věděl, že se to ještě dozví.

O’Donnell ho přivedl k jednomu stolu a pokynul mu, ať se posadí.

Naproti seděli major Kuyper a plukovník Cochran. Nedívali se na ně. Frank McGowan se soustředil na Cochranovu tvář. Náhle do něj O’Donnell drcl.

„Jde se na to,“ procedil mezi zuby.

Frank pohlédl na komisi a viděl, že plukovník White si utřídil papíry. Po jeho boku seděli jen vyšší důstojníci. Nejnižší hodností tam byl major.

Plukovník White vzhlédl a pohlédl nejprve na Cochrana a Kuypera a pak na Franka a O’Donnella. Řády na jeho kabátě se leskly.

„Tato vyšetřovací komise,“ začal, „se pokusí zjistit okolnosti, které vedly ke sporu mezi dvěma důstojníky armády Spojených států. Oba patří k osmému pluku kavalerie umístěnému ve Fort George, jehož úkolem je hlídat rezervaci Bois Brules. Plukovník Stephen Cochran je velitelem pluku, zatímco kapitán Frank McGowan je podřízený důstojník, který vede indiánské zvědy osmé kavalerie.“

Frank a Cochran vstali a zasalutovali. Plukovník White na ně pohlédl.

„Pánové, stojíte zde před vyšetřovací komisí, která se skládá z důstojníků kavalerie. Vedeme toto vyšetřování v zájmu armády. Komise může být považována nanejvýš za čestný soud, v žádném případě ne za válečný soud. Musím vás však upozornit, že komise má povinnost postoupit výsledky vyšetřování válečnému soudu, pokud nebude možné tuto záležitost vyřešit během vyšetřování. Vzhledem k závažnosti obvinění, která vznesly obě strany, není pochyb o tom, že válečný soud by vynesl trest smrti. Armáda je v Jižní Dakotě díky indiánské otázce v obtížné situaci ajá doufám, že svolávat válečný soud nebude nutné. Prosím, majore Kuypere!“

Kuyper pomalu vstal. Jeho přivřené, strnulé oči byl upřeny na Franka.

„Jste kapitán kavalerie, pane? Jako takový byste měl důvěrně znát poměry v indiánských rezervacích, že ano?“

„Pokud tím chcete říct, že vím, jaké poměry vládnou v rezervacích, které byly přiděleny siouxským kmenům, pak ano.“

Kuyper nehnul ani brvou. „Smím z vaší odpovědi vyvodit, že osobně s těmito poměry nejste spokojený?“

Frank cítil, že Kuyper mu nastražil past. Přesto se ji nesnažil obejít. Přikývl. „V rezervacích panují poměry, o kterých si nikdo, kdo je osobně nezná, nemůže udělat obrázek, pane. Tyto poměry vedly k povstání Siouxů, které teď musíme potlačovat za cenu velkých obětí.“

Kuyper na něj dál upřeně hleděl. „Chcete snad z nepravostí v siouxských rezervacích vinit armádu?“

Frank pomalu zvedl hlavu a pohlédl na muže, který stál před ním. Ve světle mnoha petrolejových lamp viděl Kuyperův fanatický, úzký obličej s propadlými tvářemi.

„Někdo tím vinen být musí,“ řekl. „Vím samozřejmě, že každý tuto vinu odmítne.“

„Jako důstojník byste měl znát těžkosti, které v siouxských rezervacích máme, kapitáne McGowane.“

„Znám je, majore Kuypere,“ řekl Frank. „Když člověk dva roky žije v rezervacích, musí je znát, nemyslíte?“

„Ve vašem případě bych o tom pochyboval,“ řekl Kuyper. „Nevypadá to, že byste schvaloval armádní pravidla styku s indiány. Přitom byste Siouxe měl znát lépe než kdekterý z důstojníků plukovníka Cochrana!“

Frank se pomalu otočil a spatřil Cochrana, který seděl u stolku vedle Kuyperovy židle. Ve svitu lamp vypadala Cochranova tvář ještě snědší, než ve skutečnosti byla.

„Nezdá se, že byste chtěl odpovědět, kapitáne McGowane,“ řekl Kuyper. „Smím se vás tedy na něco zeptat? Proč jste byl převelen z Kansasu do Jižní Dakoty?“

Frank se pomalu otočil ke Kuyperovi.

„Nechcete mi odpovědět?“ zeptal se Kuyper. „Nepřeveleli vás z posádky ve Wichitě proto, že jste odmítl provést rozkaz? Nebyl jste do rezervace poslán proto, že jste neuposlechl rozkaz?“

, Ano,“ řekl Frank. „Ten rozkaz byl nelidský a já ho odmítl provést. To je všechno!“

Kuyper se jízlivě usmál.

„Zdá se, že jste si zvykl vykládat rozkazy svých nadřízených po svém, že?“ Prudce se otočil a vrátil se ke stolu, u něhož seděl plukovník Cochran.

Frank mezi diváky spatřil tvář Lauren Maxonové.

„Žádné další otázky,“ řekl Kuyper. „Obhajoba plukovníka Cochrana si ovšem rezervuje právo ještě jednou kapitána McGowana předvolat, majore.“

Položil dlaň na stůl.

„A teď k vám, kapitáne McGowane! Váš obhájce, kapitán O’Donnell, nám předal seznam lidí, kteří mohou nejlépe vypovídat o rozličných bodech celé záležitosti. Jsou mezi nimi kromě vás i slečna Maxonová, poručík Garfield a další osoby. Na žádost kapitána O’Donnella soud začne vámi, kapitáne McGowane. Máte k tomu co říct?“

Frank se rozhlédl po přetopeném sále.

Lauren Maxonovou neviděl. Její tvář byla skrytá ve stínu. Cochran byl naproti tomu osvětlen lampou. Fanatické, brutální rysy kolem jeho úst byly hrou světla a stínů ještě zvýrazněny.

O’Donnell dloubl do Franka loktem. „Vyprávějte, Franku!“ řekl tak tiše, že to nikdo nemohl slyšet. „A nic nevypusťte. Pro soud může být důležité všechno. Víte, že jde o Cochranovu hlavu…, nebo o vaši, Franku!“

Frank pomalu odsunul židli a vstal. Ve svitu lamp se knoflíky jeho kabátu leskly. Měl slavnostní uniformu, tmavě červenou šerpu a prázdnou pochvu. Chvíli tam mlčky stál a ruce měl položené na stole. Pak řekl: „Všechno vylíčím od začátku, pane! Major Kuyper má pravdu, když říká, že Siouxe nezná nikdo lépe než já. Proto jsem byl událostmi v rezervaci Bois Brules pobouřen víc než ostatní. Nemám v úmyslu armádu, k níž patřím, vinit ze zločinů, ke kterým v rezervacích docházelo. Skutečností však je to, že přispěly k vypuknutí povstání.

Začnu koncem roku, kdy jsem v doprovodu jednoho siouxského zvěda opustil Fort George. Tehdy už byla vzpoura v plném proudu. Patnáctého prosince jsme z indiánské agentury v Pine Ridge obdrželi zprávu, že oglalský policista zavraždil Sedícího býka.“

„Námitka!“

Kuyper vstal tak prudce, že převrhl židli.

„Nebyl zavražděn, nýbrž zastřelen během potyčky, kterou sám vyvolal společně se svými přívrženci.“

„Námitka se přijímá,“ řekl White.

„Pro Siouxe v rezervaci Lower v tom však není rozdíl, pane,“ řekl Frank.

Pohlédl na Cochrana a řekl: „Přesně o sedm dnů později, dvaadvacátého prosince, dva dny před Vánoci, došlo k masakru u Wounded Knee. I o tom jsme se dozvěděli od agentury v Pine Ridge. Ta zpráva vedla k explozi. Po jednom tanci duchů nalezli Siouxové poblíž Fort George dva zastřelené indiány, děvče a dvacetiletého Siouxe, syna náčelníka Bois Brules Strakatého orla. Přijeli do pevnosti, ale plukovník Cochran odmítl provést vyšetřování.“

White ho přerušil pohybem ruky.

‚A mluvil jste o tom s plukovníkem Cochranem?“

Frank si všiml, že Cochran hledí na něj.

„Ano,“ řekl „Upozornil jsem ho na to, že Siouxové vyvolají vzpouru.“

„A?“

„Bezvýsledně. Plukovník Cochran byl toho mínění, že u indiánů jsou rozmíšky normální.“

„Tím chtěl říct, že ty dva zastřelil nějaký Sioux?“

„Ano. Je pravda, že Siouxové ještě u sebe mají skryté zbraně. Ale kulky, které z těl těch dvou mrtvých vytáhl lékař, nepocházely z pušky, nýbrž z armádního koltu.“

„Dobrá,“ řekl White. „Dál, kapitáne!“

„Téže noci z rezervací uprchlo několik hord, pane. Šlo přibližně o padesát bojovníků. Pět zvědů z kmene Vran, kteří byli ve službách kavalerie, bylo zavražděno, a zbraní a střeliva se zmocnili Siouxové.

Plukovník Cochran chtěl počkat, až hlad Siouxe zažene zpátky do rezervace. Ale když se po dvou dnech neukázali, dal mi rozkaz vyjet s několika zvědy a hledat je. Našli jsme jejich stopy za Cedar Creekem a pronásledovali jsme je až k jedné malé armádní přepřahací stanici. Leží přesně mezi Preshem a Fort George a karavany se zásobami a střelivem tam mohou přepřahat koně. S oglalským zvědem Wyomingem jsem hledal celé hodiny, než jsme narazili na stopy Siouxů. Když jsme se přiblížili ke stanici, došlo nám, že na ní panuje příliš velký klid. Sesedli jsme z koní a dál šli pěšky. Vzpomínám si, že jsem ležel za kmenem borovice a že sníh byl tvrdý…

+ + + + +

Sníh byl tvrdý, protože ho stlačil svou vahou, kromě toho už dva dny nesněžilo a starý sníh byl zmrzlý.

Franku McGowanovi byla zima i přes dřevorubecký kabát, když opřel sharpsku o kmen. Větve byly těžké a pokryté ledem.

Armádní stanice sestávala z obytného domu, který byl postaven z trámů, z remízy, provizorní malé kovárny a polozemnice sloužící jako spíž. Kromě toho tam byla rozlehlá ohrada, která však nyní byla otevřená.

Dveře obytného domu byly rovněž otevřené. Nedaleko od nich viděl přes hlaveň své pušky koně, který ležel ve sněhu. Nebyl to armádní kůň. Namísto sedla měl na hřbetě jen pestrou deku a v hřívě měl zapletená pera. Zadek mu zdobily barevné otisky rukou. Takových zvířat byla v každé siouxské rezervaci spousta.

Pomalu se zvedl, opřel se o lokty a pohlédl přes kmen borovice. Napodobil zpěv drozda. Za studnou postavenou z pálené hlíny se objevila tmavá hlava s modrou seržantskou čepicí. Pod ní byly dva pletené copy.

Zaleskla se hlaveň a snědá ruka dala znamení. Frank gesto opětoval. Pak si klekl, posunul si šedý armádní stetson do čela a natáhl kohoutek sharpsky.

Opatrně přelezl kmen a chvíli tam nehybně ležel. Potom vyskočil a rozběhl se k obytnému domu. Rybičkou se vrhl do dveří a dopadl dovnitř.

Nic! Místnost byla prázdná!

Vstal a šel do sousední místnosti. Ani tam nikdo nebyl. Tři postele, skříň a nic víc. Vrátil se. Na stole ležela prázdná papírová krabička. Zvedl ji. Byla lehká. Na etiketě stálo: 50 nábojů do sharpsky, ráže 50.

Odhodil krabičku a vyšel ven.

Za studnou vstal malý, hubený muž a šouravými kroky se vydal k němu.

„Nikde ani stopa, Wyomingu,“ řekl McGowan. „Rád bych věděl, co se tu stalo.“

Oglalský zvěd se zastavil před mrtvým poníkem a kopl do něj.

Noha koně se nepohnula. Byla tak zamrzlá, že to znělo, jako by kopl do kamene.

Frank pohlédl na zvěda. Indián měl tlustý dřevorubecký kabát jako on sám, k tomu modré kavaleristické kalhoty a vysoké apačské mokasíny. To jediné, co ho odlišovalo od Franka, byla modrá seržantská čepice, kterou nosil, a dlouhé černé copy.

„Bois Brules včera tady, před setměním,“ řekl Oglala hlubokým, hrdelním, poněkud chraplavým hlasem a stáhl kohoutek své pušky.

„Co myslíš, že tu chtěli?“ zeptal se Frank. „Kde jsou Shafter, jeho žena a kaprál Wainwright? Kde je Shafterovo dítě?“

Wyoming pokrčil rameny. „Bois Brules přijdou a odejdou jako vítr,“ řekl. Pak mávl rukou. „Nikdo naživu.“

Frank sledoval jeho pohled, který ho zavedl ke dveřím polozemnice.

Jeho hlas zněl nejistě, když se zeptal: „Ty myslíš, že jsou tam, Wyomingu?“

„Ano, nantan, tam!“

Frank pomalu obešel mrtvého válečného poníka a zamířil k polozemnici, která byla tak hluboko v zemi, že vypadala skoro jako sklep. Plochá střecha jen trochu vyčnívala ze sněhu. Zastavil se před schody vyhloubenými v zemí. Když chtěl sejít dolů, chytil ho zvěd za ruku.

„Stůj!“řekl Oglala. „Počkej! Udělá to Wyoming, nantan!“

Frank cítil, jak se ho zmocňuje neurčitá nevolnost. Mlčky přikývl a ustoupil stranou. Wyoming sešel dolů a kopl do dveří.

Frank viděl, jak zmizel v temnotě. Pak uslyšel tiché syčení sirky a spatřil v temnotě světlo. Několik vteřin panovalo ticho. Potom světlo vyhaslo a u dveří se objevil Wyoming.

Chvíli tam stál a hleděl na Franka, načež si posunul čepici do čela a vyšel nahoru. Když dorazil k Frankovi, řekl: „Ne dobré jít dovnitř, nantan!“

„Všichni?“ chraplavě se zeptal Frank.

Oglala zvedl ruku a roztáhl tři prsty. „Dva muži, jedna žena.“

„A dítě? Shafterova dcera?“

„Možná Siouxové dítě vzít s sebou, nantan.“

„Sakra,“ řekl Frank. „Ty jsi je viděl, Wyomingu. Co s nimi udělali?“

Indián si dýchl do dlaní.

„Siouxové,“ řekl „Siouxové nadowe!“

Frank věděl, co to znamená. Bylo mu jasné, čeho jsou Siouxové schopní.

„Pojďme do srubu,“ řekl. „Možná tam Bois Brules nechali trochu kávy.“

Před Wyomingem vešel dovnitř a opřel pušku o stůl. Mnul si prokřehlé ruce. Vedle kamen leželo několik otepí dřeva. Otevřel kamna, hodil dřevo a šáší dovnitř a zapálil jej.

Náhle ucítil na rameni Wyomingovu ruku. Otočil se a pohlédl na něho.

„Co…?“

Oglala zvedl dlaň.

Nic neřekl, kývl na Franka a otevřenými dveřmi ukázal do sousední místnosti na velkou skříň. Potom si sáhl pod kabát a vytáhl remington ráže 44.

Tiše vklouzl do vedlejší místnosti. V mokasínech byl naprosto neslyšný. Frank vzal pušku a natáhl kohoutek. Mířil na skříň.

Wyoming chvíli stál před skříní. Pak natáhl ruku… Rychleji trhl a dveře skříně se otevřely. Zvedl remington. Frank se napjal v očekávání výstřelu, ale k tomu nedošlo. Viděl, jak Wyoming pomalu sklonil ruku a jak palcem stáhl kohoutek zbraně.

Pohlédl na Franka a ten pomalu přišel k němu. Potom odstoupil stranou a tak Frank mohl pohlédnout do skříně.

Mezi starými šaty spatřil úzkou, bledou tvář s malými rty a velkýma, modrýma očima, které na něj strnule hleděly.

„Fanny!“ řekl Frank.

Hodil Wyomingovi pušku a vytáhl dítě ze skříně. Byla to přibližně osmiletá holčička, která na sobě měla jen tenkou noční košili. Frank cítil, jak je prokřehlá, když ji držel.

„Fanny, ty už mě nepoznáváš? To jsem přece já!“

Nevypadalo to, že by ho vnímala.

Chvatně si svlékl kabát a přikryl jím děvčátko. Vůbec se nehýbalo.

„Můj Bože!“ řekl Frank, zatímco vzal holčičku do náruče. „Wyomingu, jak dlouho už je podle tebe ve skříni, co myslíš?“

Oglala si strčil revolver do pouzdra a zavřel chlopeň.

„Od včerejšího večera, nantan,“ řekl. „Skříň dobrý úkryt. Zachránila jí život.“

Frank útlou, křehkou holčičku přitiskl k sobě. Cítil její chladnou tvářičku na líci.

„Víš, co to znamená?“ chraplavě řekl. „Možná viděla, jak odpravili Shaftera, jeho ženu a Wainvrighta. Musela být celou noc ve skříni…“

Oglala váhavě přišel blíž a mávl dívence rukou před očima. Její oči zůstaly strnulé.

Wyoming pohlédl na Franka a poklepal si na čelo.

„I ty bys zešílel, kdybys měl za sebou to, co ona,“ řekl McGowan.

„Nezešílet,“ řekl zvěd. „Ale v malém těle už není duch, nantan.“

„Přilož na oheň!“ tvrdě řekl Frank. „Dítě je skoro zmrzlé. Přestaň řečnit a zatop!“

Posadil dítě na kraj stolu a začal mu mnout nohy. Pokaždé, když pohlédl do těch prázdných modrých očí, se mu udělalo špatně.

Náhle se holčička rozplakala. Nevěděl, zda to způsobily vzpomínky nebo bolest v nohou, v nichž znovu začala cirkulovat krev. Mlčky naříkala a zdálo se, že o něm neví. Do očí jí vhrkly slzy, které jí stékaly po tvářích.

Frank ji vzal za ruce a začal jí je mnout. Při tom řekl: „Fanny, nepoznáváš mě? Fanny, už nemusíš mít strach. Všechno bude dobré, Fanny!“

Nehýbala se.

Pomalu ji pustil a pečlivě ji oblékl do kabátu. Pak šel ke kamnům a pohlédl na Wyominga.

„Přerušíme naši cestu a vrátíme se do Fort George,“ řekl. „Nemůžeme to dítě vláčet s sebou do Cedar Creek Hills. Víš, co prodělalo? Potřebuje někoho, kdo se o něj postará. Přivezu ho ženě Johna Daytona. Ti grázlové!“

Oglalský zvěd si sundal seržantskou čepici a svlékl kabát.

„Tato válka ne dobrá, pro nikoho,“ řekl hrdelním hlasem. „Bois Brules nechtějí válku, ale musejí bojovat.“

„Omlouvám se,“ řekl Frank. „Zapomněl jsem, že i ty jsi Sioux.“

Wyoming pokrčil rameny.

„Nikdy by se nestřílelo, kdyby nantan Cochran potrestal muže, který zastřelil syna Strakatého orla.“

„Cochran je hlupák,“ řekl Frank. „Teď přijde odplata. Kolik Siouxů uprchlo z rezervace, Wyomingu?“

„Padesát, možná víc.“

„Co, myslíš, že udělají?“

„Budou bojovat,“ odpověděl Oglala.

„Dokážeš si představit, kde jsou?“

„Musíme hledat stopy. Sníh bojovat za nás. Najdeme jejich stopy.“

„Myslím, že jsou někde v kopcích u Cedar Creeku,“ řekl Frank.

Wyoming přikývl a šel hledat kávu, zatímco Frank stál u kamen a hleděl na dítě.

„Káva nikde!“ řekl Wyoming. „Bois Brules všechno vzít. Žádná káva, cukr ani chleba, nic.“

Potom šel k oknu, setřel sraženou páru a vyhlédl ven. Frank, který na něho hleděl, si všiml, jak přivřel oči.

„Co se děje?“

„Jede sem vůz,“ řekl Wyoming.

Frank se sklonil a vyhlédl oknem ven.

„To je přece armádní vůz,“ řekl. „Co tu dělá? Zásoby sem přece přivezli jen před dvěma dny.“

Ke stanici pomalu jel vůz krytý plachtou. Čtyři koně, kteří ho táhli, zapadali až po kopyta do sněhu. Nalevo a napravo od vozu jeli dva muži v modrých pláštích se žlutou podšívkou, s klobouky staženými do čela. Jejich koně byli unavení a měli svěšené hlavy.

Frank si hřbetem dlaně přejel po bradě. Nebylo obvyklé, aby zásobovací vůz doprovázela eskorta. V této chvíli se to však zdálo být rozumné. Otočil se a šel ven.

Bylo jasno, takže mrzlo. Frank šel vozu naproti a počkal na něj u studny. Před ústy mu stoupala pára.

Muž, který vůz řídil, zastavil čtyřspřeží. Měl opálenou tvář se zarudlýma očima. Když k němu Frank přistoupil, strčil bič do držáku na kozlíku.

„Jsem rád, že vás vidím, kapitáne,“ řekl a stiskl Frankovi ruku. „V této zatracené pustině je každá lidská tvář vítězstvím.“

„Na tu vaši si vzpomínám, kaprále,“ řekl Frank. „Neviděli jsme se v Preshu?“

„Ano, pane. Jsem kočí a jezdím s tímto zatraceným vrakem.“

„Vzpomínám si,“ řekl Frank. „Jste Ed Byrnes. Poznal jsem to hned podle vašeho přízvuku. Co vezete do Fort George? Střelivo nebo přikrývky?“

Kaprál se usmál. Potom si odplivl do sněhu. „Je to něco mnohem choulostivějšího než střelivo nebo přikrývky, kapitáne,“ řekl.

Frank pozvedl plachtu a spatřil postavu sedící na hromadě dek.

„Kdo to je?“

„Farář a žena. Přijeli dostavníkem do Presha a já je musím přivézt do pevnosti. Kde je ten starý gauner Shafter, kapitáne?“

Frank si zahákl palce za opasek. „Přijeli jsme sem před hodinou, kaprále,“ řekl. „Shafter, jeho manželka a Wainwright jsou mrtví. Jediný, kdo přežil, je Fanny Shafterová. Byli tu Siouxové.“

Za kaprálovými zády se objevila útlá ruka v rukavici a odtáhla plachtu stranou. Frank pod kapuci spatřil úzkou, světlou tvář ženy, v jejíchž očích se zračilo zděšení. Měla zrzavé vlasy a vysoké, rovnoměrné čelo.

„Co jste říkal?“ zeptala se hlubokým, chvějícím se hlasem. Frank poznal, že má strach.

„Tuto stanici přepadli Siouxové,“ řekl Byrnes a promnul si nos. „Toto je kapitán McGowan, slečno Maxonová. Kapitáne, toto je slečna Lauren Maxonová.

„Kapitáne?“ řekla.

Frank na sebe pohlédl. Rozhodně nevypadal tak, jak si mladá žena z Východu představovala důstojníka kavalerie. Obut byl do vysokých apačských mokasínů. Na kostkované vlněné košili měl kabát z kůže s třásněmi na rukávech a kolem krku tlustou vlněnou šálu. Jenom modrými jezdeckými kalhotami se žlutými pruhy a šedým stetsonem se šňůrkou a zkříženými šavlemi připomínal důstojníka.

„Jestli se chcete zahřát, pojďte dovnitř, madam,“ řekl. „Rozdělali jsme oheň.“

„Tady nechci zůstat,“ řekla. „Proč nejedeme dál k pevnosti?“

„Pojďte dovnitř, madam, prosím,“, řekl Frank. „Našli jsme Shafterovu dceru. Je velmi rozrušená. Byl bych rád, kdybyste se o ni trochu postarala. Moc dětem nerozumím, kdežto vy jako žena…“

Chvíli na něho nerozhodně hleděla, načež zmizela pod plachtou.

Zatímco kaprál slézal z kozlíku, řekl: „Nemáme čas. Nechci jet potmě. Ještě jsme ani nepřekonali Cedar Creek. Plukovník z nás stáhne kůži, jestli se něco stane.“

„Proč?“ zeptal se Frank, zatímco šel za Byrnesem okolo vozu.

„Seržant Buchanan mi řekl, že slečna Maxonová je plukovníkova snoubenka.“

Odvázal plachtu vzadu.

„Cochranova snoubenka?“ řekl Frank. „Co dělá tady?“

„Můžete hádat,“ řekl Byrnes a usmál se. Pak z bočnice stáhl dřevěné schůdky a pomohl ženě dolů. Chvíli nejistě stála ve sněhu, načež si vykasala sukni, zatímco z vozu slezl vysoký, hubený muž.

Frank pohlédl do tváře, v níž čas jako by nezanechal žádné stopy. Byla podlouhlá a pohublá a dominovaly jí přivřené, fanatické oči. Oči, které byly fanatické jako oči indiána, ale z nichž čišel podivný chlad. Muž měl pod rozepnutým kabátem tmavý oblek a tuhý, bílý límec. Na hlavě měl tmavý stetson s plochou korunou.

„To je reverend van Clybourne, kapitáne,“ řekl Byrnes. „Převezme misijní stanici v rezervaci Lower.“

Frank viděl, že muž mu nemíní podat ruku. Na okamžik se mu na rtech objevil jízlivý úsměv.

„Pojďme dovnitř,“ řekl Frank. „Je tam přece jen tepleji než tady.“

„Běžte se svými muži do spíže a postarejte se o to,“ tiše řekl k Byrnesovi. Potom se obrátil a šel k domu. Za sebou slyšel kroky obou cestujících.

Pustil je dovnitř, načež tam vešel sám a zavřel dveře. Wyoming, který stál u okna, se jen krátce otočil a zase vyhlédl ven. Okno již nebylo zamrzlé. Frank bezděky pohlédl na van Clybournea a všiml, si jak se zachmuřil, když spatřil oglalského zvěda.

„To je to dítě, slečno Maxonová,“ řekl a ukázal na stůl.

Žena si shodila kapuci z hlavy a přišla k dívence.

„Můj Bože, co se jí stalo?“ tiše řekla, zatímco vzaia dítě do náruče.

„Pravděpodobně viděla, jak ostatní oddělali Siouxové,“ řekl Frank. „Přinejmenším to musela slyšet, slečno Maxonová. Můžete pro to děvčátko něco udělat?“

„Co s ní chcete provést?“ zeptala se. Leskly se jí oči.

„Vezmu ji do pevnosti. Seržant, který v pevnosti vede kantýnu, má ženu, co se o ni může postarat. Byl bych rád, kdybyste se o ni starala po cestě do pevnosti.“

„Samozřejmě!“

Dveře se otevřely a dovnitř pronikl studený vzduch. Vešel tam Byrnes a zavřel dveře. Otloukl si sníh z bot a promnul si ruce.

„Zatracený mráz!“ řekl. „Odpusťte, madam! Nemáte kávu, kapitáne?“

„Siouxové všechnu vzali,“ řekl Frank.

Bymes si rozepnul modrý kabát a sáhl si do kapsy.

„Tady mám něco proti mrazu,“ řekl. „V Preshu jsem to vyměnil za siouxský nůž. Skotská té nejvyšší kvality. Láhev měla sedm hvězdiček. Něco takového pije jen generál Hancock.“ Vytáhl plechovou lahvičku a zuby ji odšpuntoval. Pakji podal Lauren Maxonové.

„Díky, ne,“ řekla.

„A vy, reverende?“ zeptal se Byrnes.

„Nikdy nepiji alkohol,“ opáčil Clybourne.

„Vaše chyba,“ řekl šklebící se kaprál. A podal Frankovi láhev.

„Dobrá,“ řekl Frank, když mu ji vrátil. „Sežeňte pro mě v Preshu pár takových láhví, Byrnesi.“

„Za suvenýr z boje, jehož se nezúčastnili, prodají všechno,“ řekl Byrnes a utřel si ústa. „Za siouxský skalp dostanete celou láhev, kapitáne. Na zdraví!“

Do očí mu hrkly slzy a skrze ně pak zamrkal na Franka.

„Pálí jako oheň,“ řekl, zatímco mu podával láhev. „Siouxský nůž nemůže být horší. Dejte i svému úžasnému Oglalovi.“

„Wyomingu,“ řekl Frank a hodil láhev zvědovi. „Ale ať něco zbude.“

V tom okamžiku se van Clybourne otočil na podpatku.

„Přece indiánovi nedáte alkohol,“ řekl. „Víte, že to je zakázané.“

„Klidně pij,“ řekl Frank a úkosem pohlédl na reverenda.

Oglala chvíli držel láhev v ruce, pak ji vrátil Byrnesovi, zavrtěl hlavou a šel ven. Práskl za sebou dveřmi.

Frank se opřel o dveře a zkřížil si ruce na hrudi.

„Jestli takto budete jednat v siouxské rezervaci, dočkáte se jen nepříjemností, vy hlupáku,“ řekl k van Clybourneovi. „Když indiánům nerozumíte, proč jste potom nezůstal na Východě? Wyomingje spřátelený indián, je to oglalský Sioux z kmene Červeného oblaku. To nedokážete pochopit rozdíl mezi indiánským zvědem a jiným indiánem?“

Van Clybourne se tvrdě usmál. „Rád bych věděl, jak se opilý indián odlišuje od jiných indiánů. Myslíte, že záleží na tom, zda nosí armádní čepici?“

„To poznáte sám,“ odvětil Frank. „Tedy, pokud na to budete mít dost času.“

„To je to opravdu tak zlé, jak se vypráví v Preshu?“ zeptala se Lauren.

Frank se k ní otočil. „Zlé?“ řekl „Nemáte ponětí o tom, jak je to zlé. Siouxské a čejenské rezervace se podobají vosím hnízdům. Před dvěma, třemi dny voják z pevnosti zastřelil jedno siouxské děvče. Myslím, že ji chtěl znásilnit a při tom byl vyrušen.“

Van Clybourne se obrátil a řekl: „Řekli mi, že to tu je zlé. Ale že bílí vojáci a důstojníci klesli tak hluboko, že se spouštějí s indiánskými squaw, bych nikdy nepovažoval za možné, kapitáne! To neexistují žádné rozkazy, které by to zakazovaly?“

„Jak, myslíte, že to v rezervacích vypadá?“ řekl Frank. „Jsou tam vojáci, kteří už rok neviděli bílou ženu. A je tam spousta siouxských squaw, které mají hlad a které za příděl jídla nebo pár cigaret udělají cokoli.“

+ + + + +

Slunce už se sklánělo k obzoru, když se přiblížili k Cedar Creeku. Sněhové závěje byly dlouhé, bílé stíny, které splývaly s okolním sněhem.

Když vůz jel mezi kopci, ukázal kaprál rukojetí biče k vrcholu jednoho z nich.

„Už jste na ty dva zapomněl?“

Frank přikývl, aniž by pohlédl na dva jezdce, kteří strnule seděli na svých bojových ponících.

„Patří k bandám, které uprchly z rezervace,“ řekl.

Byrnes se zamračil a bezděky sáhl po revolveru.

„Nestarejte se o ně,“ řekl Frank. „A hlavně neříkejte těm vevnitř, že nás pozorují. Dvou Siouxů se nemusíme bát.“

Náhle se objevil Wyoming. Celou minutu jel vedle něj mlčky, načež řekl: „Čekají!“

„Ty myslíš, že v kopcích je víc Siouxů?“

„Ano.“

„Zatracená banda!“ chraplavě řekl Byrnes. „Co tu chtějí?“

Frank si pomalu rozepnul plášť a otevřel chlopeň revolverového pouzdra. „Pravděpodobně si myslí, že to je zásobovací vůz. Přivedl je sem hlad. Musí to být stejná skupina, která přepadla Shafterovu stanici. Musíme si dávat pozor, kaprále, ti chlápci zvětřili krev. Jsou jako vlci.“

V tom okamžiku se mezi svěšenými okraji plachty objevila van Clybourneova tvář.

„Děje se něco, kaprále?“ zeptal se. Potom si všiml obou siouxských jezdců. „Co…?“

„Schovejte se dovnitř,“ řekl Frank. „Až koně začnou cválat, pevně se držte, ať nevyletíte ven.“

„Poslouchejte…,“ začal van Clybourne.

„Vraťte se dovnitř,“ sykl Frank. „Zmizte!“

V tom okamžiku mu Wyoming položil ruku na předloktí. Když vzhlédl, ukázal Oglala na kopec, kolem kterého právě projeli.

Frank zalapal po dechu. Slyšel, jak Byrnes zaklel.

Na návrší mohlo být tak dvacet jezdců. Stáli v dlouhé řadě a ledový vítr povíval hřívami a ocasy jejich pomalovaných poníků. Přibližně polovina z nich byla vyzbrojená puškami, další obávanými krátkými luky. A pouze jeden z nich, ten který stál uprostřed, měl oštěp. Bílá pera, jimiž byl ozdoben, se chvěla. Pozorovali vůz, který mířil k řece.

„Nedotýkejte se zbraní,“ řekl Frank. „Možná se neodváží zaútočit. Byrnesi, až třeskne první výstřel, žeňte koně, co to dá. Musíme se pokusit dostat za Cedar Creek. Doufám, že led vydrží.“ Wyoming přivřenýma očima pohlédl na Siouxe. Frank věděl, o Čem přemýšlí. Pro Bois Brules byl Wyoming odpadlíkem, zrádcem, který se stal lokajem bělochů. Kdyby ho chytili, čekala by ho strašná smrt.

Za Byrnesem se objevila tvář Lauren. „Je to pravda?“ zeptala se.

Frankovi bylo, jako by za zády cítil tisíc siouxských očí.

„Co vám řekl van Clybourne? Neposlouchejte ho. Pevně se držte a dávejte pozor na dítě, až půjde do tuhého!“

„Jak daleko ještě jsme od pevnosti?“ zeptala se chvějícím se hlasem.

„Hodně,“ odvětil. „Vlezte zpátky. Nezaútočí, dokud se k nim neotočíme zády, ale…“

Umlčel ho třesk pušky. Před Wyomingovým koněm vytryskl sníh.

Oglalský Sioux se otočil v sedle a tasil kolt.

Nad zamrzlým sněhem se ozval varovný křik Siouxů.

Frank se postavil ve třmenech. „Vpřed, Byrnesi! Vpřed!“

Chvíli hleděl na kaprála, který stál zakloněný na kozlíku, zapíral se nohama a bičoval koně. Potom vůz projel kolem něj, Frank vytáhl kolt a otočil se v sedle. Slyšel, že Wyoming střílí.

Siouxové se v široké rojnici rozjeli ze svahu. Frank viděl, jak jejich koně zapadají do sněhu téměř až po břicha.

Výkřikem pobídl své zvíře.

Siouxové se rychle blížili. Byli jako smečka vlků, která zavětřila oběť. Uzdy drželi v zubech, aby mohli střílet za jízdy.

Frank a Wyoming v mžiku dohnali vůz a pak jeli vedle něj, jeden napravo, druhý nalevo. Byrnesovy výkřiky hnaly spřežení dál, až koním začala z kantárků kapat pěna.

Potom se před nimi objevila řeka.

Frank viděl, že je zamrzlá. Led se pod zimním nebem nazelenale leskl. Naproti se bělaly závěje.

„To nezvládneme!“ zvolal na Byrnese. „Na druhé straně uvízneme ve sněhu. Musíme jet podél řeky!“

Náhle se ocitl na ledě. Okovaná kopyta na něm zvonila. Viděl, že Byrnes bičuje koně. Vůz na ledě klouzal. Koně se vzpínali, kopyta jim sklouzávala. Frank se chvíli obával, že se splaší. Pak se vůz prohnal kolem něj.

O několik vteřin později se Siouxové přihnali k řece a cvalem vyrazili po ledu. Jejich neokovaní poníci nyní byli ve výhodě, protože tak neklouzali. Frank vystřelil na prvního z nich a viděl, jak indián klesl na krk svého poníka a pustil pušku. Potom otočil koně a prchal dál.

Ještě ani nedostihl vůz, když uslyšel výkřik. Ohlédl se a uviděl, že kůň jednoho z vojáků se zhroutil. Nevěděl, zda uklouzl, nebo ho trefila kulka. Voják měl nohu zaklíněnou pod zvířetem a snažil se ji vytáhnout. Nešlo to.

Frank si okamžik pohrával s myšlenkou otočit koně a jet zpátky. Viděl, jak voják vytáhl revolver a pálil na cválající hordu. Siouxové projeli kolem. Vystřelil ještě čtyřikrát. Čtvrtá kulka se zaryla do ledu. Dorazili ho.

Frank dostihl vůz. Měli teď jedinou šanci: museli bojovat a rozhodnout to na ledě. Bylo jasné, že Siouxové je doženou během několika minut, a vůz byl tím jediným, za čím se mohli krýt.

„Zastavte!“ vykřikl. „Zastavte, Byrnesi! Zastavte vůz!“

Uviděl kaprálovu strhanou tvář a pak uslyšel skřípění brzd a klouzání ráfků na ledě…

Vůz se napůl otočil kolem své osy. Frank seskočil ze sedla. Rychle vytáhl sharpsku ze sedlového pouzdra a rozběhl se k vozu.

Na kozlíku se objevili van Clybourne a Lauren Maxonová. Slezli za Byrnesem z vozu. Frank vzal Lauren, která ještě stále držela v náručí dítě, a strhl ji na led. Několik šípů se s tlumeným zvukem zabodlo do plachty, pak rudoši dorazili k nim.

Frank zvedl krátkohlavňovou pušku a z bezprostřední blízkosti vystřelil na jednoho z indiánů. Jezdec rozhodil ruce a skácel se z koně mezi kola vozu.

Frank odložil vystřílenou pušku a vytáhl revolver. Vedle něj střílel Wyoming a u zadního kola druhý voják eskorty. Nad ledem se vznášel kouř z výstřelů. Okolo se míhali jezdci, v zeleném šeru se blýskalo.

Byrnes srazil jednoho Siouxe kulkou z koně a právě zvedl revolver, aby ho dorazil, když vtom to koupil.

Frank slyšel jeho výkřik a viděl, jak se otočil. Ze zad mu trčelo opeřené ratiště šípu. Byrnes se pokusil chytit loukotí kola. Chvíli se třásl v křeči, pak pustil loukotě a sklouzl na led.

Kolem vozu procválal poslední Sioux. Jeden z šípů Franka škrábl na tváři. Zatímco prokřehlýma rukama dobíjel kolt, viděl, jak se Bois Brules vrací.

Strhl Lauren k ledu, když se snažila zvednout, a vrhl se na ni. Pak začal pálit z koltu.

Voják, který klečel u kola vozu vedle něj, náhle pustil zbraň a chytil se za rameno. Mezi prsty mu trčelo ratiště šípu.

Frank slyšel už jen zvonění kopyt a třesk výstřelů. Cítil, jak se Lauren pod ním hýbe, ale svou vahou ji přitlačil na led. Vypálil poslední náboj a sáhl po noži, který měl v mokasínu.

Potom náhle pod vozem uviděl, jak Siouxové odbočují. A po chvíli zmizeli mezi kopci.

Nevěřil tomu a dál ležel na ledě. Pak pustil rukojeť nože. Na druhém břehu zamrzlé řeky se ve sněhu objevili jezdci v modrých pláštích. Patrola!

Strach, napětí a strnulost polevily a rázem ochabl. Chvíli hleděl na Lauren. Ztěžka oddechoval. Hleděla mu do očí. Takřka bezděky se sklonil k její tváři a dotkl se ústy jejích rtů. Bylo to, jako by sáhl po sklenici vody – udělal to, aniž by o tom věděl.

Viděl, jak vytřeštila oči. Náhle se probral. Zarazil se a vstal. Zvedl svůj kolt z ledu a strčil si ho do pouzdra. Potom čekal na blížící se patrolu.

Bylo to deset vojáků a jeden poručík. Byl to ještě mladík a měl bezchybnou uniformu. Dal svůj revolver do pouzdra a podal McGowanovi ruku.

„Slyšeli jsme výstřely, pane,“ řekl. „Byli jsme tak daleko, že jsme se báli, že přijedeme pozdě. Byli to Bois Brules z naší oblasti, pane?“

„Ano, Garfielde,“ řekl Frank. „Přibližně dvacet mužů. Přijel jste sem na poslední chvíli.“

Přišel s ním k vozu.

„Slečno Maxonová, to je poručík Garfield z Fort George! Poručíku, to je slečna Lauren Maxonová!“

Garfield si sáhl na okraj klobouku. „Madam!“ řekl. „Lituji, že jste přijela za takových okolností. Nevěděli jsme, že…“

„Díky, poručíku,“ řekla. „Děkuji vám!“ Byla zrudlá a vlasy jí visely do tváře. Plášť měla od sněhu a v očích se jí ještě stále zračila hrůza. Upřeně hleděla na Franka.

+ + + + +

Frank viděl, jak se Kuyper ironicky zašklebil, když skončil.

O’Donnell vedle něj řekl: „Prosím, aby výpověď kapitána McGowana byla na tomto místě přerušena. Žádám vás, abyste jako svědkyni předvolal slečnu Lauren Maxonovou.“

„Moment,“ řekl Kuyper, odsunul židli, vstal a obešel stůl. „Příběh, který nám povyprávěl kapitán McGowan, je sice velmi zajímavý, ale z jakého důvodu ho vypráví? Nechcete nám to, prosím, vysvětlit, kapitáne?“

Frank viděl, jak se Cochranova tvář napjala, když O’Donnell vstal.

„Samozřejmě, majore,“ řekl O’Donnell. „Kapitán McGowan o tom sice chtěl hovořit později, ale pokud na tom soud trvá, bude vypovídat i teď.“

Plukovník White souhlasně mávl rukou. „Žádáme kapitána McGowana, aby vypovídal nyni, pokud chce ke své dosavadní výpovědi něco dodat.“

Frank upřeně hleděl na Cochranovu tvář. Cítil, jak mu trne tělo.

„Ano, ještě něco mám,“ řekl. „Když nás poručík Garfield a jeho patrola zachránili, upozornil mě můj oglalský zvěd na to, že dva ze zastřelených indiánů byli Siouxové z kmene Hunkpapů.“

Cochran vyskočil tak prudce, že jeho židle narazila do zdi. „To je neprůkazné tvrzení,“ ostře řekl. „Oglalský zvěd Wyoming, který jako jediný může McGowanovu výpověď potvrdit, je mrtvý.“

„To je omyl,“ řekl Frank. „Je ještě jeden svědek. Slečna Lauren Maxonová stála v bezprostřední blízkosti. Musela Wyomingova slova slyšet.“

„A já vám říkám, že to je lež,“ vyhrkl Cochran. „Samozřejmě že by slečna Maxonová mohla vypovídat ve prospěch kapitána McGowana, ale její výpověď by nic neznamenala.“

„A proč ne, pane?“ O’Donnellova slova zněla jako prásknutí bičem.

Cochran otevřel ústa k odpovědi, ale pak se mu náhle ve tváři objevila nejistota. Vrhl nenávistný pohled na McGowana, načež sklonil hlavu.

„Nemůžu o tom hovořit na veřejnosti,“ přidušeně a trpce řekl.

Plukovník White pohlédl na McGowana. Výraz v jeho očích se nyní změnil.

„Dokončil byste, prosím, svou výpověď, kapitáne?“ řekl.

Frank cítil, jak se mu potí dlaně a jak má vyschlé hrdlo. Hledal tvář Lauren, ale nikde ji neviděl.

„To, co jsme zjistili u Cedar Creeku,“ řekl, „potvrzovalo to, co jsem si už dlouho myslel. Ze severu, z rezervace Cheyenne River, táhly do rezervace Lower houfy oglalských a hunkpapských Siouxů a Čejenů. Bois Brules se až do této chvíle chovali víceméně klidně. Trvalo to dlouho, než se i u nich projevil neklid. A přesto by nikdy nedošlo k otevřené vzpouře, kdyby nebylo zastřeleno to siouxské děvče a syn Strakatého orla. Strakatý orel do té doby svůj kmen kontroloval. Osobně jsem s ním mluvil a vím, že povstání nechtěl. Za vzpouru v rezervaci Bois Brules je zodpovědný muž, který zastřelil to děvče a syna Strakatého orla.“

„Už jste svou výpověď dokončil?’ zeptal se White a urovnal si papíry, které ležely před ním.

, Ano,“ řekl Frank a posadil se.

O’Donnell se k němu sklonil a zašeptal mu do ucha: „Jste v zatraceně delikátní situaci, Franku! Viděl jste, jak White znejistěl? Každý tady ví, že poměry v siouxské rezervaci jsou děsivé. Ale právě proto se všemi prostředky pokusí to ututlat. Celá ta proklatá armáda vnitřně stojí na Cochranově a Kuyperově straně. Proč jsme si jen oblékli uniformu, Franku?!“

„Slečno Lauren Maxonová, prosím, můžete vypovídat,“ řekl White a O’Donnell se opět otočil k němu.

Frank viděl, že Lauren kráčí dopředu. Měla na sobě prosté tmavé šaty a kolem ramen třásněmi zdobenou šálu.

Na krátký okamžik se zastavila vedle něj a jejich pohledy se setkaly. Pokusila se usmát a pak šla dál.

Frank si všiml, jak ji Cochran pozoruje. V tom okamžiku v jeho zapadlých očích nebyla nenávist, jen bolest a podivná, bezvýchodná hořkost.

„Slečno Maxonová,“ řekl White. „Můžete samozřejmě odmítnout vypovídat, pokud chcete. Soud vám to nebude mít za zlé. Chápeme složitost situace, v níž jste.“

„Chci vypovídat,“ řekla Lauren pevným, poněkud hlubokým hlasem. „A chci, abyste mě zavázali přísahou, protože se obávám, že jinak byste mi nevěřili. Ať už je můj poměr ke kapitánu McGowanovi a plukovníku Cochranovi jakýkoli…, chci vypovídat.“

„Frank viděl, že k Lauren přistoupil jeden poručík a podal jí ohmatanoubibli.

„Opakujte po mně,“ řekl. „Přísahám, že budu mluvit pravdu a nic než pravdu, k tomu mi dopomáhej Bůh!“

„Přísahám,“ řekla a položila dlaň na bibli.

White si promnul tvář a přikývl. „Dobrá, slečno Maxonová,“ řekl. „Potvrdíte nám, že to, co řekl kapitán McGowan, odpovídá pravdě?“

Lauren mu pohlédla do očí. „Je to pravda,“ řekla. „Stála jsem vedle něj, když se kapitán McGowan a zvěd sklonili k indiánovi, který byl zastřelen při přepadení.“ Její hlas začal být nejistý. „Nikdy na ten obraz nezapomenu. Kulka mu utrhla půl obličeje.“

Chvíli jí cukalo ve tváři jako dítěti, které má na krajíčku, potom se však zase ovládla.

„Vzpomínám si na slova armádního zvěda. Řekl: „Hunkpapský Sioux, nantan! Hunkpapové a Oglalové za sebou nechají jen neklid a vzpouru!’ To byla jeho slova!“

„Děkuji vám, slečno Maxonová,“ řekl White. „Pokračovala byste teď, prosím, se svou výpovědí od okamžiku, kdy kapitán McGowan skončil?“

„Ano.“

„Pak prosím…“

„Dorazili jsme do Fort George těsně před setměním,“ řekla a bylo to, jako by hovořila jen k Frankovi, jako by se pokoušela zahnat stíny minulosti. „Po tom všem, co jsem prožila mezi Preshem a pevností, pro mě byl pohled na vlajku Unie něčím jako zárukou bezpečí a toužila jsem po okamžiku, kdy spatřím Stephena – míním tím plukovníka Stephena Cochrana. Jeli jsme po cestě a já viděla, jak se brána pevnosti otevírá…“

+ + + + +

Křídla brány se s tichým vrzáním otevřela a ven vyšel jeden voják. Nebe, které bylo ještě před hodinou jasné, se zatáhlo a začalo sněžit.

Voják, který zaujal místo padlého kaprála Byrnese, zastavil čtyřspřeží před branou a Lauren slyšela, jak řekl: „U Cedar Creeku byly těžkosti, seržante. Za vozem jedou kapitán McGowan a poručík Garfield.“

Potom se vůz opět rozjel a Lauren slyšela mumlání venku.

Reverend van Clybourne zavřel bibli, ve které si četl. Když si všiml, jak Lauren hledí na postavy, které ležely pod sedlovými pokrývkami v zadní části vozu, řekl: „Co jste čekala, madam? Toto je země synů ďáblových.“

Dítě, které již mezitím usnulo, si přitiskla k hrudi.

„Kapitán McGowan není toho názoru, že Siouxe proti nám poštval ďábel. Podle něj to byl hlad. Nemyslíte, že má pravdu, reverende?“

„Věřím tomu, co vidím,“ řekl van Clybourne. „Jen ďáblové dokážou tak brutálně vraždit.“ Pohlédl na ni přivřenýma očima. „Věřte mi, madam, ne neodůvodněně mnozí kážou, že jen mrtvý indián je dobrý indián. To nejsou lidé, ale zvířata, ze kterých máme udělat lidi. Já… Nemám ve zvyku se rouhat, ale nevěřím, že se nám to podaří. Proč tolik povyku kvůli těm rudým ksindlům?“

Viděla, že vůz projíždí branou, protože se na chvíli zatmělo.

„Pokud uvažujete takto, proč jste sem potom přijel?“ zeptala se.

„Protože každý z nás musí konat svou povinnost,“ řekl. „Tento svět patří Satanovi a je jedno, kde ho potkáme.“

„Hóóó…,“ ozval se hlas z kozlíku. Pak někdo strhl plachtu a objevila se tvář postaršího vojáka.

„Pojďte, vystoupíme,“ řekl van Clybourne a strčil si bibli do kapsy. Vzal spící dívenku a Garfield jí pomohl vylézt ven.

Rozhlédla se. Pevnost Fort George měla pětiúhelníkový půdorys. Ze tří stran byla chráněna skalami, které byly více než patnáct yardů vysoké. Ve stínu bašt a palisád, které chránily zbývající dvě strany, se krčily ubikace mužstva a důstojníků. Stáje byly u skal, na kterých stály hlídky. Uprostřed dvora, vedle studny, se tyčil stožár s vlajkou Unie. Vedle stálo dělo zakryté naolejovanou kůží.

Ozval se Garfieldův hlas. „Poslal jsem jednoho muže k plukovníku Cochranovi, madam. Vidíte, tam jde!“

Otočila se a spatřila hubeného, vysokého muže, který s kabátem přehozeným přes ramena kráčel po cvičišti.

Zastavil se tři kroky před ní a pohlédl na ni. Chvíli si prohlížela jeho tvář.

Byla užší a ještě pohublejší, než jak si ji pamatovala. Orlí nos z ní doslova trčel. Oči měl propadlé a rty tenké. Jeho pleť byla snědá a po levém líci se mu od nosu až k bradě táhla jizva.

„Lauren?“

V následujícím okamžiku ji objal a přitiskl k sobě.

„Proboha, jak ses sem dostala?“ řekl.

„Už jsem to bez tebe nevydržela, Stephene. Musela jsem přijet!“

„Proč jsi mi nenapsala?“

Jemně ji od sebe odstrčil a pohlédl jí do očí.

„Bála jsem se, že bys byl proti.“

„Můj Bože,“ řekl. „Můj Bože!“

Náhle mezi hustě padajícími vločkami uviděla Franka McGowana, který šel k nim.

Cochran si ihned všiml změny v její tváři a ohlédl se.

„To jste vy, McGowane,“ řekl.

Jeho hlas již neměl onu překvapivou křehkost. Lauren by musela být hluchá, aby to neslyšela, ale i pak by vycítila, že se se Stephenem něco stalo.

Frank si vytáhl cigaretu z úst a rychle si sáhl na okraj klobouku.

„Na Cedar Creeku jsme se střetli s jednou siouxskou bandou, plukovníku. Poručík Garfield nás zachránil. Mezi zastřelenými Siouxy jsme nalezli jednoho Hunkpapu, který bezpochyby pochází z rezervace Pine Ridge.“

„Vím,“ řekl Cochran podivným hlasem. Lauren cítila, jak jí sevřel ruku. Jak ho musí nenávidět, když to tak dává najevo, pomyslela si.

Cochran řekl: „Prokázal jste mi velkou službu, kapitáne! Bylo by mi ctí, kdybyste dnes povečeřel se mnou a s Lauren.“

Frank těkal pohledem mezi nimi. Byl to zkoumavý a zároveň nejistý pohled, jako by nevěděl, co má říct.

Pak přikývl. „Děkuji vám, plukovníku. Přijdu!“ Sáhl si na stetson, otočil se a zmizel v bílé tmě.

„Proč jsi ho pozval?“ zeptala se Lauren.

„Neměl jsem na vybranou,“ řekl Cochran. „Zdá se, že ho nemáš v lásce.“

„Ne,“ řekla.

„Pozvu i poručíka Garfielda a toho reverenda, který s tebou přijel, ať s McGowanem nejsme sami.“

Položil jí ruku na rameno a vydal se s ní k důstojnickým ubikacím.

„Neměla jsi sem jezdit, Lauren,“ řekl. „Ne, nedívej se tak na mě. Jsem šťastný, že jsi tady. Odpusť mi, pokud ti to nedokážu dát najevo. Člověk tu hodně věcí zapomene. Jsem velmi šťastný, ale… Proč jsi přijela, Lauren?“

Otevřel dveře svého příbytku a pustil ji dovnitř. Pokoj nebyl příliš vysoký a byl stroze zařízený. Na stěnách visely dvě velké vlčí kůže a nad krbem, v němž plápolal oheň, dvě pušky a několik indiánských zbraní. Kromě ohně zde nebyl jiný zdroj světla. Na stěnách se mihotaly stíny.

„McGowan mi vyprávěl, že to tu je zlé,“ řekla, zatímco jí pomáhal z kabátu. Byla zrudlá od chladu.

„Řekl ti pravdu.“ Cochran přikývl. „McGowan zná Siouxe jako nikdo druhý. V mládí se hodně stýkal s Oglaly.“

Odhodil její kabát stranou a přistoupil za ni. Cítila na ramenech jeho ruce. Políbil ji na krk.

Jsem šťastný, že jsi tady,“ řekl. „Ani nevíš, jak jsem byl osamělý. Ta rezervace je peklo. Mám tvou fotku na krbu, vidíš? Ale fotka je jako sen. Když po ní sáhneš, nemáš v ruce nic. Jak dlouho tu zůstaneš, Lauren?“

„Tak dlouho, jak budeš chtít, Stephene,“ řekla a otočila tvář tak, že ho mohla políbit.

Lauren Maxonová seděla otočená zády ke dveřím a česala se před zrcadlem, když se za ní otevřely dveře. V zrcadle viděla Cochrana, který vešel dovnitř. Skoro hodinu po tom, co hosté odešli, seděl v obývacím pokoji svého příbytku, a nyní přišel za ní. Viděla, že stojí ve dveřích a hledí na ni. Pak zezadu přistoupil k ní a řekl: „Už je pozdě, Lauren, a já zítra ráno musím pryč.“

„Kam jedeš?“

„Do Fort Pierre, Lauren. Velitelé čtyř pevností v rezervací na území Bois Brules zvažují společnou akci proti povstalcům.“

Sklonila hřeben a otočila se na stoličce, na níž seděla.

„Stephene?“

„Ano?“

„Proč tak nenávidíš McGowana?“

„Myslíš?“ pohladil ji po vlasech.

Sklouzl jí dlaněmi na tvář a na krk. „Je mi to líto, že tomu musíš přihlížet, Lauren. K tomu, aby se dva muži nenáviděli, stačí jen málo, víš? Ve Fort George je jenom jeden člověk, který umí s Siouxy jednat, a to je McGowan. Jenže je proti mně. Tvrdí se, že má v táboře Bois Brules siouxskou squaw. Je těžké ti vysvětlit poměry tady.“

Sáhla mu po rukou a chytila je. „Já budu vždy stát při tobě, Stephene. Nikdy v životě nezapomenu na to, co jsem zažila po cestě. Nevěděla jsem, že se z lidí mohou stát bestie.“

Klekl si před ni tak, že měl tvář ve stejné výši jako ona.

„Bylo to hodně zlé?“ zeptal se.

„Ano.“

„Chceš zpátky na Východ?“

„Ne, Stephene, zůstanu s tebou, dokud mě budeš potřebovat.“

Vzal ji za ruce a políbil ji na dlaň. „Ani nevíš, jak moc tě potřebuju,“ řekl. „Život tady je peklo, Lauren. Slyšelas, co McGowan předtím řekl o vraždě těch dvou Siouxů? Ano? Nějaký voják se setkal s jednou squaw a vtom se objevil ten Sioux. Pravděpodobně vojáka napadl nožem. Muž musel v sebeobraně střílet a při tom je oba zabil.“

Pohlédl jí do tváře a v jeho zapadlých očích se objevilo něco zvláštního, něco cizího.

„Mám ti něco říct?“ zeptal se. „Nedokázal bych po tom muži pátrat a pak ho pověsit. Bylo by to, jako by věšeli mě. Muži z Fort George mají v táboře Bois Brules squaw. Víš, jaké to je celé roky nevidět ženu? Buďto si tu najdeš nějakou squaw, nebo začneš pít?“

„A ty?“ zeptala se.

„Copak to nevidíš, Lauren? Podívej se na mou tvář. Nezměnila se? Stal se ze mě pijan.“

Pomalu vstal, přišel ke krbu a hodil do dohasínajících plamenů jedno poleno. Pak se opřel o kamennou římsu krbu.

„Život tady lidi změní, Lauren,“ řekl. „Nikdo, kdo tu je, se nevrátí stejný. Nemáš představu o tom, jaký tu je život. Pět let tady člověka vyřídí. A většina mužů tu je déle než pět let. Posílají sem jenom ty nejhorší. Nejsme nic jiného než záchytný tábor pro disciplinárně potrestané důstojníky. I McGowana sem převeleli za trest. Přijel z Kansasu. Jenom já a poručík Garfield tu nejsme za trest. Člověk se sem dostane rychle, když nemá přátele nahoře.“

Pomalu přišel k ní a začal si hrát s jejími vlasy.

„Siouxové povstali. Tance duchů mají stále více přívrženců. Pokud povstání neudusíme v zárodku, rychle se rozšíří. Bois Brules jsou vystaveni silným vlivům zvenčí. Od té doby, co tu byl indiánský agent s Paviotsem Wovokou, to mezi Siouxy vře. Musíme povstání potřít. Vidělas, co se stalo na Shafterově přepřahací stanici a na Cedar Creeku. Všichni bílí v okruhu padesáti mil jsou teď v nebezpečí. Siouxové se chopili zbraní, které do té doby měli ukryté. Možná už je za pět minut dvanáct… Pokud se nám nepodaří rebelii rozdrtit, hrozí další indiánská válka. A já ti přísahám, Lauren, že povstání zadusím, i kdybych měl před pevností věšet Siouxy po tuctech.“

Změřila si ho pohledem. Neopětoval jej. Upřeně hleděl do plamenů v krbu.

Její jedinou myšlenkou bylo: Bože, jak se někdo může tak změnit?

Tiše řekla: „A co by se stalo, kdybys nechal potrestat vojáka, který to provedl?“

Trhl hlavou. „Co mám udělat? Pověsit ho? Mám ho pověsit před očima všech indiánů?“

„Stephene, a kdybys tím… kdybys tím zabránil povstání?“

„Zabránil? Jak mám zabránit povstání, které už dávno vypuklo? McGowanovým báchorkám o mírumilovných indiánech nevěř. Jsou jako smečka vlků, která zvětřila krev.“

Sjel jí dlaněmi po krku a dotkl se jejího těla. Nechala si to líbit.

„Požaduješ po mně, abych nechal pověsit muže, který zastřelil ty dva Siouxe. Co bys udělala, kdybych ti řekl, že jsem to byl já?“

Cítil, jak strnula, a rychle řekl: „Neměj strach, Lauren. Ale všechny muže pod svým velením znám lépe než vlastního bratra. Bylo by to, jako bych někoho musel pověsit za to, co jsem udělal sám. Snad tisíckrát jsem byl v duchu s nějakou squaw a pokaždé měla tělo indiánky a tvou tvář.“

„Takže ty nic neuděláš?“ tiše řekla. Její hlas měl nepřirozený tón.

„Ale ano,“ řekl jí do ucha. „Vyženu všechny indiány, i kdybych je musel všechny osobně pobít. Ale proč o tom mluvit, Lauren? Jsi tady a nic jiného není důležité.“

Natáhl ruku k lampě a stáhl knot tak, že plamének zhasl.

„Pojď!“ řekl.

Venku ještě stále padal sníh. Nad pevností se nesly tóny trubky.

+ + + + +

„Při vší úctě ke slečně Maxonové bych rád řekl, že její výpověď nelze označit jinak než jako domněnky,“ řekl Kuyper a opřel se o opěradlo. „Kromě toho, pokud mi soud dovolí upřímnost, všichni víme, jaký je vztah slečny Maxonové ke kapitánu McGowanovi a…“

„Přísahala, majore Kuypere,“ ostře řekl O’Donnell. „Chcete pochybovat o tom, že slečna Maxonová…?“

„To, o čem pochybuji, není zajímavé,“ odvětil Kuyper. „Důležité je, aby soud pochopil, že ta žena je odhodlaná udělat vše pro muže, kterého miluje.“

„Děkujeme vám za vaše poučení, majore,“ řekl plukovník White. „To tak málo důvěřujete soudu? Slečna Maxonová vypovídala pod přísahou. Kapitáne McGowane, pokračujte teď, prosím, s vaší výpovědí.“

Frank přikývl. „Když jsem onoho večera opustil příbytek plukovníka Cochrana, opustil jsem pevnost a vydal se k táboru Bois Brules. Můj hlavní zvěd Wyoming mě doprovázel až k bráně. Chtěl jít se mnou, ale já mu to nedovolil. Probíhal obřad tance duchů a já nechtěl vzbudit rozruch. Bois Brules oglalské armádní zvědy nenávidí. U brány jsem se srazil z reverendem van Clybournem, který mířil k misijní stanici. Dva vojáci mu nesli kufry. Zastavil jsem ho…“

+ + + + +

„Nemyslíte, že by bylo lepší teď do siouxského tábora nechodit, reverende? Právě probíhá tanec duchů.“

Van Clybourne si odstrčil jeho ruku z ramene. Potmě vypadala jeho asketická, fanatická tvář takřka neživě.

„Proč bych neměl?“ řekl. „Nemyslíte, že je načase s tím cirkusem skoncovat? Prosadím u plukovníka Cochrana, aby ty ceremonie zakázal.“

„O to už se jeden člověk pokusil v rezervaci Cheyenne River,“ odvětil Frank. „Reverend jménem Quiggley. Jednoho rána ho našli s dýkou v zádech.“

Van Clybourneovi se ve tváři objevil pohrdavý, arogantní výraz.

„Chcete mi nahnat strach?“ zeptal se. „Proč myslíte, že jsem sem přijel?“

„Dokážu si to představit,“ řekl Frank. „Tady se člověk naučí odhadnout lidi. Jste kněz. To je hezké! Jste šťastný? Ne! Ať už jste sem přijel z jakéhokoli důvodu… pokud vás na Východě dostatečné nerespektovali… nebo pokud tu chcete naplnit svou osobni touhu po moci… můžu vám poradit jen jedno: nepohrdejte Siouxy! Ještě jsem neviděl kněze, který by neměl rád moc. Chcete se od Siouxů dočkat uznání, které vám na Východě odepřeli? Myslíte si, že tu uspokojíte svou touhu po společenském postavení? Nejste šťastný člověk a Siouxové za to mají pykat, že?“

Přestože byla tma, viděl, jak van Clybourneovi trhá ve tváři. Chvíli to vypadalo, že mu reverend dá facku, ale pak napůl zvednutou ruku zase sklonil.

„Vy,“ řekl van Clybourne, „vy musíte všechny vláčet špínou, že?“

„Ne,“ řekl Frank. „Jenom svět vidím takový, jaký je. Poslechněte mou radu. Vraťte se do pevnosti!“

„Kašlu na vaši radu,“ odsekl van Clybourne. Otočil se a zamířil k siouxskému táboru.

Frank hleděl za ním. Vedle něj se objevil Wyoming.

„Udělal sis nepřítele, nantan!“ tiše řekl. „Nikdo nesnese, když ho někdo vidí takového, jaký je. Položils ruku na otevřenou ránu a to bolí. Teď máš nového nepřítele.“

„Myslím, že to bylo nutné,“ řekl Frank. „Počkej tu na mě! Za půl hodiny jsem zpátky.“

Zvedl si límec kabátu a vydal se k táboru.

Obřad tance duchů byl v plném proudu. U kruhu tanečníků, kteří v rytmu bubnů upadli do extáze, se ozývaly výkřiky. Dunění bubnů účastníky obřadu doslova uchvátilo. Tančící Siouxové byli ozářeni rudým svitem plamenů.

Frank rychle prošel kolem a nezastavoval se. Zvedl deku z vchodu náčelníkova tee-pee a vešel dovnitř. Bylo tam teplo a dusno. Vzadu viděl indiána, který sklesle seděl u ohýnku. Všiml si lesknoucí se láhve whisky.

„Náčelníku,“ řekl.

Sioux u ohně vzhlédl. McGowanovi neuniklo, že rychle schoval láhev pod deku.

Pomalu přišel k ohni.

Sioux zvedl pravou ruku.

„Hohahe, wasicun!“

Frank se posadil na turka k ohni a podal Siouxovi váček s tabákem. Zatímco se díval, jak Strakatý orel lačně a chvějícíma se rukama rozvazuje šňůrku, řekl: „Na zamrzlé řece, Wanbli K’leska, došlo k boji! Tvoji muži zabíjeli.“

„Slyšel jsem,“ řekl Sioux. „Slyšíš ty bubny, wasicun? Můj lid vyvolává duchy.“

„Ale vyvolávaje kulkami a noži, Wanbli K’leska. Proč je nezadržíš?“

Sioux si nacpal fajfku a zapálil ji, přičemž strnule hleděl na Franka.

„Časy, kdy jsem nad nimi měl moc, už jsou pryč,“ řekl. „Můj lid už mě neposlouchá, wasicun. Slyšíš, jak tančí?“

„Co víš o Oglalech a Hunkpapech z rezervace Pine Ridge, kteří přišli ke stanům Bois Brules.“

„Nevím nic, můj bílý příteli. Už se nic nedozvím.“

Frank hleděl do ohně. „Je tvé srdce naplněno nenávistí proto, že ti vzali syna?“

Sioux si vytáhl fajfku z úst. „Co je ještě v mém srdci, wasicun? Nenávist? Odkud má mé srdce vzít sílu nenávidět? Viděls, co jsem schoval, když jsi sem přišel?“

„Ano,“ řekl Frank. „Nechtěl jsem na tebe venku volat, protože tvůj lid tančí.“

Starý Brules pomalu zavrtěl hlavou. „Vzali jste mi všechno. Zem, nebe, syna. Toto…,“ ukázal na láhev, „mi bere mou hrdost. Jak můžu nenávidět, když už nemám hrdost? Vidím, jak zapadá slunce, wasicun. Ani tanec duchů nezabrání tomu, aby zapadlo.“

„Co víš o muži, který zastřelil tvého syna a to děvče, Strakatý orle?“

„Co by to znamenalo, kdybych něco řekl, bílý muži? Kdo by mi věřil?“

„Takže víš, kdo to byl?“ rychle se zeptal Frank McGowan. „Řekni mi to, můj příteli!“

Sioux zavrtěl hlavou. Upřeně hleděl do ohně. Pak sáhl pod deky, staré, špinavé, zavšivené sedlové pokrývky, které indiánům dala armáda, a podal cosi Frankovi.

„Toto ztratil,“ řekl křehkým stařeckým hlasem. „Leželo to v dlani mého syna. A teď rychle běž, než se Siouxů zmocní duchové.“

Frank držel v ruce knoflík z uniformy, na kterém visel kousek modré látky.

„Běž!“ Stařec ukázal rukou k východu.

Frank rychle vstal. Sám věděl, že nemá moc času. Musel do pevnosti dřív, než tanec duchů vyvrcholí.

+ + + + +

Na chvíli se odmlčel. Pak řekl: „To byl jediný důkaz, který jsem měl v ruce. Strčil jsem ten knoflík do kapsy kalhot.“

„A co tanečníci s duchy?“ zeptal se White. „Nebylo to, že jste po setmění šel sám do tábora Bois Brules, porušením předpisů?“

„Ano, pane. Ale musel jsem se Strakatým orlem mluvit. Tanečníci s duchy se v noci chovali klidně. Ráno bylo vše jako vždycky. Plukovník Cochran toho rána vyrazil se setninou G a byl na cestě do Fort Pierre.“

„Takže jste v jeho nepřítomnosti byl zástupcem velitele Fort George?“ řekl Kuyper.

„Ano.“

„V tom případě jste nesměl opustit pevnost. Přesto jste to udělal, kapitáne?“

„Ano.“

„Ačkoli jste věděl, že večer předtím málem vypukla vzpoura Siouxů?“

„Ano.“

„Byl jste si vědom toho, že tím dáváte všanc bezpečnost celé pevnosti?“

„Ne, to jsem neudělal, pane,“ odtušil Frank.

„Fort George by Bois Brules dobýt nemohli. S jedním dělem by ji ubránila jediná setnina.“

„To říkáte vy.“ Kuyper se chladně a cynicky usmál. „Ale jako voják jste měl jasný rozkaz. Považuji vás za vojáka, jelikož nosíte uniformu, ale možná se mýlím.“

„Kapitáne McGowane,“ řekl White. „Byli bychom vám vděční, kdybyste nám vysvětlil, jak jste jako zastupující velitel Fort George mohl v tak nebezpečné chvíli pevnost opustit. Čímž nechci říct, že se to dá nějak omluvit. Nuže?“

+ + + + +

„Po dobu nepřítomnosti plukovníka Cochrana bude lepší, když zesílíme hlídky,“ řekl Frank a připálil si od Garfielda cigaretu.

Vytáhl ji z úst. „Kde je, mimochodem, slečna Maxonová, poručíku?“

„Vyjela si,“ řekl Garfield. „Chtěla se projet v okolí pevnosti…“

Frank hodil cigaretu do sněhu a zašlápl ji. „A vy jste to dovolil?“ vyhrkl.

„Chtěla zůstat poblíž pevnosti, pane…“

„Kam jela?“

„Musí být poblíž.“

„Nechejte osedlat mého koně,“ řekl Frank. „Rychle!“

„Kapitáne, neměl bych raději…“

Frank ho už neposlouchal. Přiběhl zpátky do svého příbytku a chmátl po revolverovém opasku na věšáku. Za běhu si ho připnul. O několik minut později na svém vysokém ryzákovi plemene kentucky vyjel z pevnosti.

Lauren našel přibližně půl míle od pevnosti u zamrzlého ramene Antelope Creeku.

Její stopy byly ve sněhu dobře vidět a když ji spatřil v dáli, kopl koně patami, přejel zamrzlé rameno a pak se přes závěje dostal až k ní.

Stála vedle svého tmavého armádního koně a rozhlížela se po krajině. Měla na sobě jezdecký kostým, kabát s rozparkem a teplým límcem z bobří kožešiny. Její kaštanové vlasy vlály v mrazivém větru.

Frank seskočil ze sedla a vytrhl jí uzdu z ruky.

„Zbláznila jste se?“ vyhrkl na ni. „Chcete, aby vás tu našli s podříznutým hrdlem? Asi jste ještě neviděla, jak to vypadá?“

„Jsem přece poblíž pevnosti,“ řekla. „Proč jste za mnou jel?“

„Protože by to byla škoda, kdyby vaše krásné vlasy visely u nějakého siouxského stanu.“

„Já už na sebe dám pozor,“ odsekla. „Na vaši pomoc kašlu, kapitáne McGowane.“

„Ano? Dobrá, příště vás nechám jet, kam budete chtít. Proč jste nejela rovnou do siouxského tábora?“

Vytrhla se mu. „Chtěla jsem být sama. Rozumíte? Vaše společnost mě nezajímá.“

V jejích očích se zračil hněv, když na něj hleděla. Otočila se a chytila hrušku kavaleristického sedla.

Pak ji náhle objal a ještě na chvíli pohlédl do jejích vyděšených očí, než ji políbil. Na okamžik jeho polibek opětovala, potom se však začala bránit. Pustil ji a ona se po něm ohnala. Její nehty mu zanechaly šrámy na líci. Přiběhla ke koni a rychle se chytila sedla.

Promnul si tvář a řekl: „Vyprovokovala jste mě, slečno Maxonová!“

Ve tváři se jí zračil hněv a stud. Chvěly se jí rty.

„Neměl jste právo to udělat,“ řekla chvějícím se hlasem. „Buďte rád, že jsem vás neudeřila bičem.“

„Žena jako vy by měla žít na jiném místě.“

„Patřím tam, kde je Stephen,“ řekla.

Odvázal si šátek a utřel si jím tvář.

„Ještě pořád si to myslíte?“ zeptal se. „To vám jedna noc nestačila na to, abyste poznala, kdo to je?“

„Vy ho nenávidíte, že?“

„Nenávidím to, jak jedná s lidmi, slečno Maxonová. Nejdřív střílí apak se ptá. Nenávidí indiány. Byl to zločin, že ho sem poslali. Pokud Siouxové povstanou, bude to vinou Stephena Cochrana. Dělá všechno pro to, aby Bois Brules rozběsnil.“

Opět si uvázal šátek a řekl: „Pojďte, pomůžu vám do sedla. Pojedeme zpátky do pevnosti a vy tam zůstanete, dokud se Cochran nevrátí. Pak za vás ponese odpovědnost on.“

Pomohl jí nasednout, načež se vydali zpátky k pevnosti.

V táboře Bois Brules již duněly bubny. Stovky indiánů zpívaly. Frank bezděky zastavil, postavil se ve třmenech a zastínil si oči rukou. Monotónní zpěv slábl a sílil podle toho, jak foukal vítr.

„Včera v noci svůj tanec přerušili,“ řekl Frank. „Dnes v něm budou pokračovat. Poražený lid tančí a chce vyvolat minulost. Ještě nepochopili, že čas se nedá vrátit. Že jsou odsouzeni k zániku.“

Lauren ho pozorně sledovala a když v jeho tváři spatřila hořkost, řekla: „Co je na indiánech, že je máte rád, zatímco Stephen je nenávidí, kapitáne McGowane?“

Frank sklonil ruku a otočil se k ní. „Je to jejich hrdost,“ řekl. „Cochran chce zlomit jejich hrdost. To je to, co nedokáže snést. Chce je pokořit. Nedá si pokoj, dokud je nezničí.“

„Je možné, že každý se tu změní. Ale Stephen není takový, jak si myslíte.“

„Ne?“ ironicky se zeptal.

Zavrtěla hlavou. „Ne, je to člověk, který potřebuje pomoc. Je velmi osamělý.“

„Všichni tady jsou osamělí,“ řekl Frank. „Někteří si pomáhají whisky, jiní siouxskými squaw…“

„Vy nevypadáte tak, že byste pil,“ řekla.

V jejím hlasu muselo zaznít něco, co tam zaznít nemělo, protože na ni pohlédl a ona v jeho tváři vůbec poprvé spatřila úsměv, neurčitě smutný úsměv.

„Rozuměl jsem,“ řekl. „A máte pravdu, slečno Maxonová. Měl jsem squaw. Byla to Oglalka, wyan wakan, jak říkají Siouxové, svatá šamanka. To bylo v rezervaci Pine Ridge, než mě převeleli sem. Budete mi věřit, když vám řeknu, že jsem ji miloval? Barva pleti nehraje roli. Poznal jsem mnoho žen, ale onajako by byla jediná. Prožili jsme spolu jedno šťastné léto. Zemřela na neštovice, v zimě roku 1887, kdy propukla velká epidemie. Ale skončilo by to stejně. Provalilo se to a protože bílý důstojník nesmí s indiánkou nic mít, poslali mě do Fort George, na konec světa. Když máš rudou kůži, nesmíš být šťastný! Důstojník nesmí spát se squaw, rozumíte?“

Mlčky na něho pohlédla. Pak sklonila hlavu, jako by nedokázala najít odpověď.

Potom řekla. „Chápu, proč máte Siouxe rád. Ale vy zase musíte rozumět tomu, proč je Stephen nenávidí.“

„Slyšel jsem o tom,“ řekl. „Je to možná pravda, ale to není jediný důvod, proč je chce rozběsnit. Nemilosrdně je tyranizuje, protože k tomu má moc. Nevěřím, že někdy někoho skutečně miloval.“

Rychle mávl rukou a dodal: „To jsem neměl říkat, že ano? Odpusťte mi, slečno Maxonová.“

„Já myslím, že mě miluje,“ řekla, aniž by na něj pohlédla, „a že mě potřebuje.“

„A vy?“

„Já?“

„Vy ho milujete?“

V tom okamžiku dunění bubnů náhle utichlo. A ticho, které se tam rozhostilo, nahánělo strach.

Frank zvedl ruku, jako by někoho chtěl umlčet. Naslouchal.

„Co je?“ zeptala se Lauren.

„Tiše! V táboře Bois Brules se něco děje. Bubny utichly…“

Jediné, co bylo slyšet, bylo skučení větru.

„Slyšíte?“ řekl.

Vítr k jejich uším přinášel vzdálené výkřiky, znělo to jako meluzína.

„To může znamenat jen jedno,“ řekl. „Něco se tam stalo. Jeďte zpátky do pevností, rychle!“

Dál se o ni nestaral, kopl ryzáka patami do slabin a vyrazil k siouxskému táboru.

Výkřiky byly slyšet stále víc, zatímco dusot kopyt tlumil sníh. Od nozder koně stoupala pára.

Frank se bezohledně prodíral mezi squaw, které s několika dětmi stály na kraji tábora. Rychle se mezi zasněženými tee-pee a chatami blížil k prostranství před misií. Stáli tam lidé. Tři bubeníci seděli ve sněhu a nedaleko od nich se jedna žena válela ve sněhu. Oči měla obrácené v sloup. Na rtech měla pěnu. Ruce měla rozhozené a zdálo se, že hledí na něco, co nikdo kromě ní nevidí.

Deset yardů od ní stál mezi Siouxy van Clybourne. Držel jednu ženu za ruku a fackoval ji. Nebránila se, jenom tam apaticky stála. Oči měla zavřené a cosi brblala, jako by byla opilá.

Možná to na první pohled vypadalo směšně, ale Frank viděl, že situace je vážná. Zastavil koně tak prudce, že se s řehtáním postavil na zadní. Squaw, které stály kolem, ustupovaly, aby je nezasáhla ryzákova kopyta.

Frank využil vteřiny překvapení a jel dál.

„Přestaňte, vy zatracený idiote!“ zvolal na van Clybournea.

Reverend jako by ho neslyšel.

Frank neviděl jinou možnost než přijet k němu, vytáhnout nohu ze třmenu a kopnout ho do hrudi. Reverend se skácel do sněhu.

Squaw, která nyní byla volná, zvedla ruce a odvrávorala mezi ostatní. Potom padla na kolena a opět zvedla ruce k nebi. Při tom cosi křičela.

Frank si všiml, že se k němu blíží několik Siouxů. Sáhl si pod kabát a z pouzdra vytáhl kolt. Natáhl kohoutek a namířil na nejbližšího indiána.

„Všichni mě znáte a víte, že nelžu,“ řekl. „A říkám vám, že prvního, kdo na bílého medicinmana vztáhne ruku, zastřelím.“

Van Clybourne se vrávoravě postavil a smetl ze sebe sníh. Jeho tvář vypadala tak, jako by dostal výprask. S hekáním se chytil hrušky Frankova sedla a zalapal po dechu.

Frank zamířil k misii. Van Clybourne klopýtal vedle něj.

Pak se pustil sedla a posadil se na schody kostelíka, který byl zřízen v jedné staré chatě.

„Proč jste to jen udělal?“ hlesl.

Frank sklouzl ze sedla, aniž by při tom použil ruce. V pravé dlani ještě stále držel revolver. Když se rozhlédl a spatřil mezi Siouxy modré uniformy, strčil zbraň zpátky do pouzdra a zapnul jeho chlopeň.

„To máte takový zájem o to, abyste skončil s nožem v zádech?“ zeptal se van Clybournea. „Víte, co to znamená vyrušit Siouxe při tanci duchů? Na vašem místě bych už na misii nenocoval, reverende.“

„Pokusil jsem se ty ženy probrat z poblouznění,“ řekl van Clybourne. „Proč jste mě vyrušil?“

„Žena, kterou jste bil, údery necítila. Byla v extázi, van Clybourne.“

Reverend ztěžka vstal a chytil se zábradlí schodiště.

„Proč mě nenecháte na pokoji?“ řekl. „Jděte k čertu! Zmizte, vy příteli indiánů!“

Vrávoravě vyšel po schodech a zmizel v kostele.

Frank pokrčil rameny, otočil se a šel k vojákům. Bylo to šest mužů pod velením mohutného seržanta.

„Seržante, nechte tu ty muže na pár hodin, ať hlídají van Clybournea.“

Seržant si posunul čepici do čela a poškrábal se na hlavě. „Koho máme chránit?“ zeptal se. „Jeho před Siouxy nebo Siouxe před ním, pane?“

„Nechte dva muže před misií, sakra,“ řekl Frank.

Seržant chvatně zasalutoval. „Ano, pane!“

„Kdyby se van Clybourneovi něco stalo, nechal bych viníky exemplárně potrestat,“ řekl Cochran. „Já už tu vzpurnou bandu naučím poslouchat.“ Shodil si kabát z ramen a hodil stetson na židli.

„Příště vezmeme pár rukojmích z řad indiánů. Jestli se něco stane, můžeme je zastřelit. A zastřelíme je.“

Frank pohlédl na Garfielda a poručík mlčky pokrčil rameny.

Lauren seděl u krbu. Její tvář byla bledá, přestože byla ozářena plameny.

„Měl jste ve Fort Pierre úspěch?“ zeptal se Garfield.

Cochran si stáhl rukavice, přistoupil k ohni a ohřál si ruce.

„Major Ekström odmítá tažení proti Siouxům,“ řekl. „Ten trouba to považuje za lokálně omezenou záležitost. Nechce pochopit, že povstání se může rozšířit na všechny rezervace v Jižní Dakotě.“

„Možná bychom ho měli poslechnout a nebrat to příliš vážně,“ řekl Garfield. „Všechno, co Siouxové chtějí, je potrestání muže, který zastřelil syna Strakatého orla a té squaw. Proč…“

Cochran se prudce otočil. „Nebuďte blázen, Garfielde. Víte stejně tak dobře jako všichni ostatní, že kdybychom jim ustoupili, následovaly by další požadavky. Potřebujeme, aby nejméně tři pluky pročesaly terén mezi Fort George, Preshem, Antelope Creekem a Fort Lockout. Musíme najít bandy, které zničily Shafterovu stanici a napadly vůz u Cedar Creeku. Povstání by rychle došel dech, kdybychom popravili padesát Siouxů, kteří utekli z rezervace. To je to, co musíme udělat.“

Lauren Maxonová vstala a šla ven. Cochran si ji však vůbec nevšímal.

„Doufejme, že Ekstrom si to uvědomí dřív, než bude pozdě,“ řekl.

„Proč se nepokusíme Bois Brules uklidnit, pane?“ zeptal se Garfield.

„A čím? Jedním pověšeným kavaleristou? Ten má pro mě větší hodnotu než tisíc indiánů.“

Pohlédl na Franka. „Vy přece Siouxe dobře znáte! Co navrhujete?“

„Odpovím vám otázkou, pane: Co se stane se Siouxem, který zavraždí jednoho z vojáků?“

Cochran cynicky řekl: „Čekal jsem, že to řeknete. Ale nemíním obětovat byť jen jediného ze svých mužů. Musíme udělat jedinou věc: srazit je jednou provždy na kolena.“

„A indiánská agentura v Pine Ridge?“ zeptal se Garfield. „Co když indiánský agent nebude souhlasit?“

„Sedící býk byl v Pine Ridge zavražděn prakticky přede dveřmi indiánského agenta,“ řekl Frank.

Než mohl Garfield odpovědět, pohlédl na hodiny na zdi a řekl: „Musím jít na obchůzku, pane. Omluvte mě teď, prosím!“

Cochran mlčel a otočil se k němu zády.

Frank zasalutoval a odešel. Chvíli zůstal stát přede dveřmi a hledal v kapse cigaretu. Tu v měsíčním svitu spatřil postavu, která se zkříženýma rukama stála opodál.

„Běžte zase raději dovnitř, slečno Maxonová,“ řekl. „Ještě se tu nachladíte.“

Třela si nadloktí, jak jí byla zima.

„Náhle jsem měla pocit, že to vevnitř nevydržím.“

„Ty věci, které jste slyšela, se…“

Skočila mu do řeči: „Znám Stephena už několik let, kapitáne McGowane, ale…“

„Ale?“

„Nevím! Možná… jsem očekávala něco jiného. Bylo to šílenství sem jet, že ano?“

„Očekávala jste něco jiného,“ řekl.

„Ano. Já… já… Je to, jako by kolem byl temný, hrozivý kruh, který se stále stahuje. A my stojíme uprostřed.“

„Ještě stále si myslíte, že Stephen Cochran vás potřebuje, slečno Maxonová? Ještě pořád tomu věříte?“

„Ano, věřím tomu,“ odpověděla. „Věřím tomu, že mě potřebuje víc než kdy předtím.“

Frank před sebou viděl její tvář jen nezřetelně.

„Škoda,“ řekl.

„Proč?“

„Miluji vás!“

„Já nejsem squaw.“

„Nemusíte se mi vysmívat,“ řekl. „Možná je to šílené, ale miluji vás od chvíle, kdy jsem vás spatřil na Shafterově stanici.“

Strčil jí ruku pod bradu, zvedl jí tvář a naklonil se k ní. Uprostřed toho pohybu však strnul a potom svůj obličej zase vzdálil.

V tom okamžiku se otevřely dveře Cochranova příbytku. Ven proniklo světlo, které dopadlo na Franka a dívku.

Chvíli panovalo ticho, načež Cochran chladným hlasem řekl: „Šla bys dovnitř, Lauren? Je zima.“

Frank si sáhl na klobouk. „Dobrou noc, madam.“

Ozvaly se jeho kroky ve sněhu. Lauren viděla, jak jde k ní.

„Šla bys dovnitř, Lauren!“ řekl ještě jednou.

Pomalu prošla kolem něj a zmizela v příbytku.

+ + + + +

Frank viděl, že Lauren se mu snaží pohlédnout do očí, neopětoval však ten pohled. Kuyper tiše hovořil ke Cochranovi, ale plukovník nevypadal tak, že ho poslouchá.

Potom se Kuyper obrátil k Lauren a zeptal se jí, zda je ochotná dál vypovídat. Přikývla.

„Napětí mezi plukovníkem Cochranem a kapitánem McGowan dále narůstalo,“ řekla tichým hlasem, „a nijak to nezakrývali. Dokonce i poručík Garfield o tom se mnou mluvil.

V následujících třech dnech se rozneslo, že Siouxové jsou neklidni. Už jen kapitán Mc –

Gowan a poručík Garfield ještě dohlíželi na výdej potravin Siouxům. Myslím, že celá posádka nebo přinejmenším většina vojáků zcela otevřeně stála na straně kapitána McGowana. Příděly pro Siouxe se stále krátily. Jednoho dne se potom objevil reverend van Clybourne. Nevím, o čem mluvil s plukovníkem Cochranem, nevěděla jsem o tom. Ale krátce nato byl zakázán obřad tance duchů. Fort George se podobala obležené pevnosti. Byly posíleny hlídky a dnem i nocí na baštách stála děla.

Mluvila jsem o tom s poručíkem Garfieldem a ten mi řekl, že plukovník Cochran se připravuje na povstání Bois Brules. Vyjádřil se tak, že Siouxové jsou podle jeho názoru k povstání provokováni. Vyprávěl, že Oglalové, kteří v armádě slouží jako zvědové, podle stop ve sněhu zjistili, že každou noc rezervaci opustí pět až deset Siouxů, pravděpodobně proto, aby se připojili k potulným bandám, které vraždily a drancovaly v okolí.“

Kuyper zvedl ruku. „Jak často jste během té doby vídala kapitána McGowana, slečno Maxonová?“

Lauren se pootočila a pohlédla na Franka. „Vůbec,“ řekla. „Věděla jsem, že se mi vyhýbá, a byla jsem mu za to vděčná.“

„Kdy jste ho uviděla znovu?“ zeptal se Kuyper. „Bylo to před nocí, kdy vypuklo povstání tanečníků s duchy?“

„Bylo to té noci,“ řekla. „Setkali jsme se před pevností?“

Kuyper se obrátil k Whiteovi. „Pane, smím položit jednu otázku kapitánu McGowanovi?“

„Ano.“

„Díky, pane! – Nuže, kapitáne McGowane, můžete mi říct, proč jste se slečně Maxonové vyhýbal?“

„Protože jsem něco pochopil,“ řekl Frank. „Totiž to, že čím víc se se slečnou Maxonovou sblížím, tím tvrději bude plukovník Cochran postupovat proti Siouxům. Při tom jsem měl za to, že další zostření opatření vůči nim nebo snížení potravinových přídělů povede k okamžitému vypuknutí povstání.“

Tu se ozval O’Donnell: „Kapitáne McGowane, jste toho názoru, že plukovník Cochran by proti Siouxům zakročil ještě ostřeji, ačkoli o tom věděl?“

„Ano.“

„Můžete nám uvést byť jen jediný důvod pro toto tvrzení?“ přidušeně řekl Kuyper.

„Poručík Garfield a já jsme ho varovali,“ řekl Frank. „To, co jsme v té době dělali, byl tanec na okraji propasti. Ale nedal si říct.“

„Nedostal jste nějaké varování od vašich siouxských přátel?“ řekl Kuyper. „Byl jste přece Siouxům velmi blízko. Proč jste se nepokusil povstání potlačit?“

„Bylo by to stejně směšné jako chtít zastavit uragán,“ řekl Frank. „V noci jsem ještě jednou byl u Strakatého orla a mluvil jsem s ním, ale ten už nad svým kmenem neměl žádnou kontrolu.“

„A pak?“ zeptal se White.

„Pak… přišel poslední den roku 1890. Skupina oglalských zvědů chytila na hranici rezervace, poblíž Antelope Creeku, jednoho Brulea.

Měl u sebe armádní bajonet s iniciálami J.S. Dalo se předpokládat, že to byl Shafterův bajonet, a plukovník Cochran dal rozkaz toho indiána před pevností pověsit, protože se zúčastnil přepadení Shafterovy stanice.

Tou dobou bylo mimo rezervaci více než osmdesát Bois Brules. Poručík Garfield a já jsme plukovníka Cochrana ještě jednou varovali. Mysleli jsme si, že veřejná poprava bude signálem pro vypuknutí povstání. On však reagoval tím, že nechal na tábor Bois Brules namířit baterii děl. Okolo páté hodiny odpoledne byl onen indián pověšen. Před pevností bylo přibližně pět set Siouxů, k žádnému násilí však nedošlo. Když popraveného odřezali, vzali ho Siouxové s sebou a zmizeli.

Vzpomínám si na to, jak se tvářil plukovník Cochran. Věřil, že dosáhl vítězství. Pokořil Siouxe. Nikdy jsem nepochopil, že někdo může tak nenávidět. Navečer jsem v kantýně pevnosti narazil na plukovního lékaře, kapitána Hyamse. Otevřeně jsem si s ním pohovořil a on mi řekl, že plukovníkovu nenávist k indiánům považuje za chorobnou. Řekl mi přesně toto: Poslat tohoto muže do rezervace byl zločin!

V siouxském táboře panoval klid. Bubny jsme neslyšeli. Na baštách byly zesílené hlídky a setnina A byla v pohotovosti. Děla ještS stále mířila na siouxský tábor a byla připravená k palbě.

Zrovna jsem přišel do svého příbytku, vyzul si boty a svlékl uniformu, když tu…“

+ + + + +

Frank se náhle probral a otevřel oči. Na stropě příbytku se v záři plamenů mihotaly stíny. Venku zněly tóny trubky. Poplach. Chvíli tam ležel, načež přehoupl nohy přes okraj postele a obul si boty. Rychle si oblékl kabát, připnul si revolverový opasek, sáhl po klobouku, šále a kabátu a vyběhl ven.

Venku mrzlo, až praštělo. Z baráků mužstva vybíhali vojáci, mnozí ještě ani nebyli pořádně oblečení, a nocí stále zněla trubka.

Nad okraji palisád viděl rudý svit. K nebi stoupal zespoda osvětlený dým.

Udusaným sněhem běžel k bráně, která právě byla otevřená.

A potom to uviděl: Misie hořela.

V záři plamenů viděl snědé postavy, které tam pobíhaly. Vítr k pevnosti hnal kouř.

Mezi jezdci se objevil poručík Garfield. Frank slyšel, jak křičí: „Setnina A, za mnou! Dělejte, pospěšte si, vy staré bačkory!“

Chytil ho za kabát, když chtěl proběhnout kolem.

„Co se děje?“

„Sakra, to nevidíte?“ vykřikl na něho Garfield, vytrhl se mu a běžel za svými muži.

Ze siouxského tábora se ozývala střelba. Po chvíli z pevnosti vyjeli jezdci.

Běžel za Garfieldem a za běhu z pouzdra vytáhl revolver.

Na okraji tábora klopýtl o tělo ve sněhu.

Ve svitu plamenů poznal zkřivenou tvář jednoho z oglalských zvědů, kterému někdo nožem podřízl hrdlo.

Chvíli tam strnule stál. Viděl další dvě těla a podle čepic poznal, že i to jsou indiánští zvědové. Oba zabily šípy. Obrali je o kabáty i o zbraňové opasky. Mlčky na ně hleděl.

Pak šel dál. Viděl, že Garfield stojí u hořící misie a chrání se předloktím před žárem. Odkudsi se ozývaly děsivé výkřiky.

Frankovi to chvíli trvalo, než uviděl, že uprostřed plamenů visí na provizorně sbitém kříži člověk. Byl to van Clybourne.

„Udělej te přece něco!“ vykřikl Garfield na jednoho seržanta, který se zoufale pokoušel proniknout do plamenů k van Clybourneovi. Žár plamenů ho však vždy zahnal.

Frank tam strnule stál. Věděl, že van Clybourne je ztracen. Plameny již šlehaly tak vysoko, že nebylo možné jimi proniknout.

„Odtud ho už nedostaneme!“ vykřikl Garfield na Franka a strhl si stetson z hlavy. „Sakra, nemůžu přihlížet, jak zhebne.“

Frank chvíli váhal, načež zvedl kolt a natáhl kohoutek. Garfield ho však chytil za ruku a stáhl mu ji.

„Zbláznil jste se?“ zvolal do syčení plamenů. „Víte přece, že Cochran na něco takového jen čeká. Jestli van Clybournea zastřelíte, nechá vás odsoudit za vraždu.“

Van Clyboume ještě stále křičel. Frank se snažil vytrhnout z Garfieldova sevření. V tom okamžiku se van Clyboume odmlčel. Trámy, na kterých visel, se skácely do plamenů.

Kdesi na okraji tábora se začalo střílet, potom ale střelba zase utichla.

Garfield pustil Frankovu ruku a promnul si oči.

„Bože!“ řekl. „Můj Bože!“

Frank hleděl na revolver ve své ruce. Všechno bylo tak nesmyslné.

, Jak se to mohlo stát?“ řekl. Jeho hlas zněl chraplavě.

Davem se prodral jeden voják. Jeho tvář byla začouzená.

Před Frankem zasalutoval.

„Bylo to zhruba třicet jezdců, kapitáne. Dva nebo tři z nich jsme zastřelili.“

„Tanečníci s duchy,“ řekl vedle něj Garfield.

„Co máme dělat, kapitáne?“ zeptal se voják.

Frank odtrhl pohled z plamenů, z nichž létaly jiskry.

„Proč se ptáte mě?“ chladně řekl.

Viděl, že se tam objevil Cochran.

„Běžte za plukovníkem,“ řekl.

Strčil si revolver do pouzdra a ohlédl se.

Za vojáky setniny A stál dav Siouxů. Z jejich strnulých tváří se nedalo nic vyčíst.

Mezi skupinou kavaleristů spatřil Lauren, která na sobě měla kabát. Leskly se jí vlasy. Prodrala se mezi nimi a dostala se mezi něj a Cochrana. Křečovitě si držela kabát. Cítil, jak se chvěje chladem.

Garfield tiše podal Cochranovi hlášení.

„Co se stalo?“ zeptala se Lauren a pohlédla na Franka.

„Upálili van Clybournea. Byla to skupina tanečníků s duchy.“

Slyšel, jak Cochran řekl: „… vyberte rukojmí, poručíku. Jestli se van Clybourneovi vrahové do rána nevzdají, budou rukojmí zastřeleni.“

„Obávám se, že to by bylo nesmyslné, pane,“ řekl Garfield. „Byli to tanečníci s duchy. Ti už tábor dávno opustili a…“

Frank měl náhle pocit, že slyší dusot kopyt. Vzhlédl.

Za kruhem vojáků a Siouxů, kteří byli ozářeni ohněm, spatřil jezdce.

„Tam jedou!“ zvolal kdosi.

Frank chytil Lauren a srazil ji k zemi.

Přibližně dva tucty Siouxů cválalo kolem a střílelo do lidí, kteří se vrhli do sněhu.

Frank vytáhl revolver a namířil na poslední jezdce. Když třeskl výstřel, viděl, jak Sioux pustil pušku, chytil se hřívy poníka a pak sklouzl ze sedla. Spadl do sněhu a zůstal v něm ležet. Ostatní pohltila temnota.

Frank se pomalu zvedl a pomohl Lauren na nohy. Stála tam a hleděla na něho. V očích se jí objevily slzy. Pak ho náhle objala, přitiskla tvář k jeho rameni a celá se rozechvěla. Všude vstávali vojáci ze sněhu. Jen dva z nich zůstali ležet. Pomalu se kroutili v rozdupaném sněhu.

Frank pohlédl Lauren přes rameno, do očí plukovníka Cochrana. Ten tam stál a upřeně na něho hleděl. Cukalo mu ve tváři. Garfield mu podal jeho klobouk.

„Uhasit to nejde, pane,“ řekl. „To jediné, co můžeme dělat, je čekat, než oheň vyhasne. Mám mužstvo poslat do pevnosti?“

Cochran ještě stále hleděl na Franka. „Ne,“ řekl. „Zavolejte své muže a vezměte rukojmí,

Garfielde. Potřebujeme deset mužů a žen. Ať jim naši zvědové řeknou, že při sebemenším incidentu zastřelíme jednoho z rukojmích.“

Garfield mlčel.

„Nerozuměl jste, poručíku“ ostře řekl Cochran.

„Ano…“

„Pane!“

„Ano, pane!“

Garfield zasalutoval a zmizel v davu.

Frank vzal Lauren za ruku a vydal se s ni zpátky k pevnosti. Mlčky kráčeli vedle sebe, zatímco si utírala tvář.

Náhle se zastavila a pohlédla na něho. „Musím odtud pryč,“ řekla. „Můj Bože, odveďte mě zpátky do pevnosti!“

„Pojďte,“ řekl. „Vezmu vás do vašeho příbytku. Pokuste se na to nemyslet.“

+ + + + +

„Víc už se toho večera nestalo,“ řekl Frank McGowan.

Všichni hleděli na něj, jenom Cochran ne.

Po chvíli dodal k Whiteovi: „Plukovník Cochran nechal z příslušníků kmene vybrat deset rukojmích. Bylo to pět žen a pět mužů. Odvedli je do vězení. Misie hořela ještě celou noc. Teprve nad ránem oheň vyhasl. To, co zbylo z van Clybournea, bylo pohřbeno s vojenskými poctami.

Pak došlo k poradě v příbytku plukovníka Cochrana. Měl jsem vědět, co přijde, ale nic by to nepomohlo. Dostal jsem za úkol jet s patrolou o síle dvaceti mužů do Cedar Creek Hills a hledat tam stopy indiánských hord. Byl to nesmysl. Poručík Garfield se to pokusil plukovníku Cochranovi rozmluvit, ale bylo to zbytečné… Každý z nás věděl, že v kopcích je sto až sto dvacet siouxských bojovníků a že by bylo nutné vytáhnout s celým plukem, pokud bychom s nimi měli bojovat. Strakatý orel řekl, že budou bojovat jako vlci do posledního dechu, a my věděli, že má pravdu. Cochranův rozkaz se dal vysvětlit jediným způsobem: Nechtěl, abych se McGowan z té patroly vrátil.“

Cochran vyskočil.

„To je lež! Normální patrola má deset mužů. Dal jsem kapitánu McGowanovi dvakrát tolik jezdců.“

Frank otevřel ústa k odpovědi, ale O’Donnell mu rychle položil ruku na rameno.

„Plukovníku White!“ řekl. „Pane, každému vojáku musí být jasné, že patrola o síle dvaceti jezdců nemůže zahnat sto dvacet Siouxů do rezervace.“

„Kapitán McGowan se neměl zaplést do boje,“ namítl Cochran. „Měl jenom nalézt stopy rudochů a zjistit, kde se právě nacházejí.“

„To se tak málo vyznáte v taktice, že nevíte, že není možné, aby se patrola v hornatém a nepřehledném terénu vyhnula boji s početně silnějším nepřítelem?“ zeptal se O’Donnell. Obrátil se k Whiteovi a dodal: „Pane, Siouxové, kteří uprchlí z rezervace, byli tanečníci z duchy. Každý, kdo žil v siouxské nebo čejenské rezervaci, ví, co to znamená. Jsou to nemilosrdní bojovníci a kromě toho nemají pud sebezáchovy. To souvisí s jejich vírou. Siouxové navíc byli vyzbrojeni většinou puškami. Všichni víme, že indiáni jsou dnes díky obchodníkům se zbraněmi vyzbrojeni winchestrovkami, zatímco armáda má ještě stále jednoranné sharspsky, springfieldky a spencerovky. Palebná sila siouxských band tedy byla ještě vyšší, než jaká by byla u dvou set bojovníků. Byli hladoví, pokořovaní a hnaní nenávistí.“

White ho umlčel pohybem ruky.

„Poručíku Garfielde,“ řekl.

Garfield vstal. „Pane?“

„Je to pravda, že jste plukovníka varoval, aby patrolu nevysílal?“

„My všichni jsme ho varovali.“

„A?“

„Plukovník nechtěl poslechnout. Kapitán McGowan chtěl vyslechnout šéfa svých zvědů, ale plukovník Cochran to odmítl.“

„S jakým odůvodněním?“ zeptal se White.

„Řekl, že i armádní zvěd je jenom indián. Nevěří nikomu s rudou kůží.“

„A pak?“

„Kapitán McGowan musel podle rozkazu ráno vyrazit. Dal jsem mu deset svých nejlepších lidi ze setniny A. Kromě toho si vzal deset oglalských zvědů. Odjakživa víc důvěřoval Oglalům než modrokabátníkům.“

„Díky!“ řekl White. „Kapitáne McGowane, slyšel jste výpověď poručíka Garfielda. Chcete ještě vypovídat?“

Frank pohlédl na O’Donnella a ten přikývl.

„Ráno jsme vyjeli z Fort George,“ tiše řekl.

„Hovořte, prosím, nahlas, kapitáne!“

„Řekl jsem, že jsme ráno opustili Fort George. Bylo chladno…“

+ + + + +

Když slunce stálo dlaň nad obzorem, byla patrola přibližně pět mil od pevnosti. V Cedar Creek Hills panovalo bezvětří.

Frank se otočil v sedle a pohlédl na dvouřad vojáků, kteří mlčky cválali ránem. Vedle něj jel Wyoming s armádní čepicí staženou do čela a puškou položenou na hrušce sedla. Pečlivě se rozhlížel po krajině.

Frank si odsunul stetson z čela a řekl: „Co myslíš?“

„Co myslím, nantan? Myslím, že Bois Brules někde v kopcích, někde ve sněhu před námi.“

„Našels jejich stopu?“

Oglala zavrtěl hlavou.

„Možná odbočili na západ, k Antelope Creeku…“

Zvěd opět zavrtěl hlavou. „Ne, nantan. Vím, Brules nás pozorují.“

„Ty myslíš, že nám nastražili past, příteli? Otatanla! Buď upřímný!“

„K řece se nikdy nedostaneme,“ odpověděl indián. „Příliš mnoho Bois Brules v kopcích. Zametli za sebou stopy.“

Frank zastavil svého kentuckyho a náhle se rozhodl: „Vrátíme se!“

Oglala se vyklonil ze sedla, sáhl po kantárku Frankova koně a vedl jej dál.

„Nezastavovat, nantan,“ řekl. „Zaútočí hned, jak se otočíme.“

„Široko daleko nevidím žádného rudocha,“ řekl Frank. „Poslouchej, objedeme kopce, pojedeme k řece a utáboříme se na druhém břehu.“

„Nemůžeme se otočit,“ řekl zvěd. „Naše šance… musíme dorazit k řece. Možná…“

„Od začátku by bylo nej lepší, kdybychom kopce objeli,“ řekl Frank.

„Venku žádné stopy,“ řekl Wyoming. „Stopy Bois Brules jen v kopcích, nantan. On věděl…“

„Ty myslíš Cochrana?“ zeptal se Frank a pobídl koně. „Co věděl?“

„To, co věděli všichni. Nechce, aby ses vrátil, nantan. Ví, že se nevrátíš.“

Tu se ozvalo tiché zvolání jednoho z armádních zvědů. Frank zastavil koně a otočil se v sedle.

V tom okamžiku mu Wyoming položil dlaň na rameno a druhou rukou ukázal na temeno jednoho z kopců.

Na pozadí ranní oblohy byly dobře vidět siluety několika jezdců. Mohlo jich být tak dvacet a mlčky a nehybně stáli na zasněženém kopci.

„Kapitáne!“

Z řady jezdců vyjel jeden kaprál a přihnal se dopředu. Ukazoval na jeden hřeben. Frank přivřel oči, protože se díval proti slunci.

Tam nahoře stála horda více než čtyřiceti jezdců. Od pušek se odráželo slunce.

„Wyomingu?“ zeptal se Frank.

Oglala neurčitě mávl rukou. Jeho vrásčitá tvář se podobala masce.

„Jeďme dál, nantan,“ řekl. „Bois Brules zatím nezaútočí. Musíme dorazit k řece.“

Frank chvíli váhal. Možná by bylo lepši indiánům postřílet koně a odrazit jejich útok hned? Potom však dal na Wyomingova slova.

Oglala znal taktiku Brules lépe než on. Přikrčil se, vytáhl ze sedlového pouzdra sharpsku, zvedl ruku a tiše řekl: „Jedeme! Nikdo nebude střílet, dokud neřeknu. Až dám znamení, pojedete tak rychle, jak jen to půjde. Musíme k Cedar Creeku.“

Pomalu jeli dál.

Siouxové se rovněž rozjeli. Nesjeli však z kopců, nýbrž patrolu sledovali z hřebenů na obou stranách údolí. Frank přemýšlel, na co čekají. Byli na dostřel a mnoho z nich bylo vyzbrojeno winchestrovkami. Bylo tak jasno, že byly vidět i barvy v jejich tvářích.

„Co chtějí dělat?“ tiše se zeptal.

Wyoming kývl dopředu. „Zaútočí tam, kde se kopce sbíhají. Kdyby zaútočili teď, měli bychom příliš velký náskok, než by sjeli ze svahů.“

„Ty jsi to čekal, že?“ řekl Frank. „Od začátku jsi věděl, že k tomu dojde.“

Zvěd mávl pravou rukou. „Ha-au! Každý věděl, že…“

„Ty myslíš, že nantan Cochran nás sem poslal proto, abychom se už nevrátili?“

„Proč šeptáš, když to víš, wasicun? Všichni to vědí! Nechce, aby ses vrátil! Nenávidí tě a nenávidí Siouxe! Když se nevrátíš, postřílí rukojmí. Pak vypukne povstání. Chce, aby Siouxové bojovali, aby měl důvodje zničit. Velká děla budou střílet. Bude to jako na Wounded Knee. My nemůžeme bojovat, když nemáme zbraně, nantan!“

„Našli jsme jejich stopy,“ řekl Frank. „Pověz mi, vede z těchto kopců nějaká cesta?“

„Jenom za řeku, nantan. Podívej na Siouxe. Jejich stále víc.“

Frank pohlédl na bílé svahy. Na obou hřebenech mohlo být tak sto Siouxů. Už téměř dorazili k hrdlu údolí. Závěje by je příliš nezpomalily. Jejich chundelatí, pomalovaní poníci byli narozdíl od armádních koní zvykli se pohybovat i ve vysokém sněhu.

Wyoming si stáhl čepici do čela, načež řekl: „Jedeme, nantan! Tam je řeka.“

Frank se ještě jednou ohlédl na Siouxe, zvedl ruku a zvolal: „Vpřed!“

Kopl ryzáka patami do slabin a rozjel se.

Údolím zazněl jekot: „Watanka!“

Frank McGowan se sklonil ke krku svého koně.

Za nim třeskl výstřely. Otočil se a spatřil Bois Brules, kteří se v širokých řadách hnali ze svahů.

Vedl je jezdec, jehož oštěp byl ozdoben bílými orlími pery.

Frank si strhl stetson z hlavy a udeřil jim koně po zadku.

Byl to závod o život. Kdyby se jim nepovedlo dorazit k řece, byli by ztraceni.

Útočníci se blížili. Třeskly výstřely a poblíž Franka vytryskl gejzír sněhu.

Wyoming se otočil v sedle a zacílil pušku. Jeho kulka minula. Zvěd pustil pušku a vytáhl z pouzdra revolver, zatímco se snažil zůstat na Frankově úrovni.

„K řece se nedostaneme!“ zvolal Frank a otočil ryzáka.

Zvíře vrazilo do Wyomingova cayusea a oba koně se skáceli k zemi. Frankovi se na poslední chvíli podařilo seskočit ze sedla, takže jej těžké zvíře nezavalilo a nerozmačkalo. Wyoming dopadl na všechny čtyři jako kočka a běžel zpátky. Frank viděl, že zastřelil svého vlastního koně, který se pokoušel vstát ze sněhu. Zvíře ještě chvíli bilo kopyty a pak zůstalo ležet, zatímco zvěd se vrhl za něj.

Frank chvíli váhal, potom ryzákovi přitiskl hlaveň remingtonu mezi oči a zmáčkl spoušť.

Cítil, jak zvíře strnulo. Vzepjalo se, jako by se ještějednou chtělo postavit, a potom zůstalo s otevřenýma očima ležet ve sněhu.

Frank se vrhl za koně do sněhu a vytáhl ze sedlového pouzdra pušku. Opřel hlaveň o valachovo břicho a natáhl kohoutek.

Vedle něj ležel Wyoming, který hleděl na cválající Siouxe.

„Hohahe!“ zamumlal. „Vítejte, bratři!“

Frank počkal, dokud si nebyl jist trefou, a zmáčkl spoušť.

Jeden z jezdců se zřítil ze hřbetu svého poníka. Potom Siouxové dorazili k nim. Frank už neměl čas na to, aby dobil pušku. Pustil ji do sněhu a tasil kolt, který měl zastrčený za opaskem. Vojáci a armádní zvědové pálili na jezdce. Koně řehtali a váleli se ve sněhu. Nad mrtvými zvířaty se vznášel kouř. Siouxský útok byl zastaven.

Frank viděl jednoho Brulea, jehož kůň byl zastřelen, jak jako puma vyskočil ze sněhu a s nožem v ruce se rozběhl proti vojákům. Než na něj mohl namířit, vrazil Brule jednomu zvědovi nůž do krku a zaútočil na vojáka, který se k němu otočil zády.

Frank vypálil dvakrát po sobě a trefil Siouxe do zad. Viděl, jak se indián prohnul, když to koupil. Ještě jednou se otočil, pustil nůž a skácel se na zvěda, kterého zabil.

V tom okamžiku Wyoming vykřikl: „Ááách! Heyoka!“

Frank se otočil a spatřil nad sebou stín. Těžké tělo jej srazilo do sněhu.

Wyoming se vrhl vpřed a chytil Siouxe za nohy. Pustil vystřílený revolver a vytáhl z mokasín široký nůž bowie. Jako zuřiví vlci se pak oba rudoši váleli ve sněhu a snažili se navzájem probodnout. Frank se pokoušel na Brulea namířit, ale nešlo to. Převalovali se příliš rychle.

Náhle se zableskl nůž. Frank v třesku výstřelů uslyšel výkřik a potom viděl, jak Brule vyskočil. Čepel jeho nože byla až po rukojeť od krve. Otočil se a pohlédl na Franka.

Frank zvedl kolt a vypálil. Byl indiánovi tak blízko, že se hlavní téměř dotkl jeho čela. Siouxova tvář zmizela a tělo se skácelo na něj. Cosi Franka bodlo do ramena a on věděl, že to byl nůž, který jen těsně minul jeho krk.

Odhodil ze sebe mrtvolu a poslední kulku vypálil na jednoho jezdce, který se pokusil proniknout obranou. Pinto, který měl kolem očí žluté kruhy, se s takřka lidským výkřikem zhroutil. Jezdec pustil oštěp a zůstal ležet pod koněm. Snažil se odtud dostat, ale nešlo to.

Frank ještě viděl, jak zvěd vyskočil, vzal oštěp a připíchl jím Brulea k zemi. Potom si Frank klekl vedle Wyominga, který se oběma rukama držel za břicho a hleděl na něj s tváří zkřivenou bolestí. Zpomezi prstů mu prosakovala krev. Ztěžka oddechoval.

Frank pustil revolver a řekl: „Dej ruce pryč, Wyomingu!“

Zvěd zavrtěl hlavou, zatímco se bolestí kousal do spodního rtu. Z úst mu vytékala krev.

Frank se pokusil mu odtáhnout ruce z rány. Zvěd vykřikl.

„Musím tě ovázat,“ řekl Frank. „Dej ruce pryč!“

Kulka mu strhla klobouk z hlavy. Lehl si do sněhu vedle zvěda. V ústech měl pachuť střelného prachu. Za šedým kouřem viděl Siouxe, kteří cválali okolo kruhu postřílených koní a ostřelovali obránce.

Wyoming jednou rukou pustil ránu a chytil ho za ruku.

„Jestli se – vrátíš, nantan,“ zasténal, „pak nezapomeň – na náš lid. Ženou – ho – do neštěstí. Nezapomeň na lid – který máš rád, wasicun! Muž, který nás – nenávidí –je i náš nepřítel! Vrať se – zpátky – a bojuj za Siouxe. Ti – co nás chtějí zabít – jsou tím – vinní. Nantan Cochran – je k tomu – vyprovokoval. Wasicun, pomsti náš lid! Pomsti Wyominga!“

Sevřel Frankovi rameno a ve tváři měl křečovitý výraz.

Siouxové neustále doráželi.

„Nantan,“ řekl Oglala McGowanovi do ucha.

„Nantan – zabil jsem – Brulea – oštěpem – tanečníka s duchy…“ A pak náhle silným a zřetelným hlasem zvolal: Woyunihan, wasicun! Pozdravuju tě z wanagi yata…“

Náhle se vzepjal a zaúpěl. Pak mu ochable klesla hlava a dlaň se mu svezla z rány, kterou mu způsobil siouxský nůž,

„Wyomingu!“ řekl Frank, když zvěd pustil jeho ruku. Wyoming už mu neodpověděl.

Viděl, že Bois Brules se shromáždili. Před obránci leželi ve sněhu mrtví indiáni a koně. Z vojáků a zvědů bylo schopno boje už jen osm mužů. Siouxové to museli vědět, což znamenalo, že brzy dojde k rozhodujícímu úderu. Jejich vítězství bylo otázkou času.

Frank viděl, jak před ostatní vyjel jezdec s oštěpem zdobeným orlími pery. Na ramenou měl křiklavě rudou deku a v copech tři pera. Zvedl oštěp.

„Woyunihan, Wyomingu,“ řekl Frank. „Stopa tvého vraného koně ve wanagi yata je světlá jako svit měsíce. Woyunihan!“

„Watankaaaa…!“

Vstal a rozběhl se ke svému koni. Okolo se do sněhu zarývaly kulky.

Vrhl se za koně, rozepnul sedlové brašny a prokřehlými prsty vysypal obsah jedné krabičky s náboji do sněhu. Rychle zvedl jeden z nábojů a strčil jej do komory sharpsky. Pak ji zavřel, natáhl kohoutek a položil hlaveň na břicho koně.

Nalevo a napravo od něj se střílelo. Viděl, že dva Siouxové seskočili ze sedel, ale pak sledoval jen jezdce s oštěpem. Divoce mu bušilo srdce a měl co dělat, aby zkrotil paniku.

Na mušce měl jezdce s rudou dekou. Rychle se blížil. Frank slyšel tleskavý zvuk, s nímž se jeden z šípů zabodl do mršiny koně.

Ještě padesát yardů…

Dunění výstřelů přehlušovalo všechny ostatní zvuky.

Ještě padesát yardů!

Dostal strach. Hlaveň pušky se mu začala houpat. Muška se třásla.

Ještě dvacet yardů…

Střílej! řekl mu jeho vnitřní hlas.

Zmáčkl to.

Zpětný ráz ho praštil do ramene. Okamžitě sklonil pušku a sáhl po revolveru. Viděl, že Sioux v rudé dece pustil oštěp a klesl na hřbet koně.

Držel se jeho hřívy. Bois Brules napravo a nalevo od něj zastavili koně. Dva z nich se sklonili k zasaženému a podepřeli ho, zatímco třetí sáhl po vlající uzdě. Ostatní kryli jejich ústup zběsilou palbou, načež otočili koně a jeli pryč.

Frank ležel s koltem v ruce za svým koněm a pozoroval, jak se Siouxové vzdalují. Viděl, že muž s rudou dekou sklouzl z poníka do sněhu. Dva Bois Brules sesedli a znovu ho vysadili na poníka. Zdálo se, že není mrtvý, protože seděl zpříma. Podepírali ho dva jezdci. Frank si klekl.

Siouxové pomalu odjížděli na sever. K nebi stoupal jejich zpěv.

Slábl s tím, jak se vzdalovali. Po nějaké době horda zmizela mezi zasněženými kopci a zůstal po ní jen rozdupaný sníh.

Kaprál, který si ovazoval šrám na hlavě kapesníkem, pomalu přišel blíž a zůstal stát vedle Franka. Utáhl si kapesník a chraplavě se zeptal: „Vrátí se?“

„Ne,“ odvětil Frank. „Byli to tanečníci s duchy. Jejich vůdce je mrtvý nebo raněný. Už nezaútočí. Obřad, při kterém budou volit nového vůdce, může trvat celé dny.“

S revolverem v ruce šel k Wyomingovi. Tam se zastavil a pohlédl na něj. Strčil zbraň do pouzdra a zapnul chlopeň. Celou tu dobu hleděl na mrtvého.

„Vezměte si jen láhve s vodou a zbraně. A pro všechny případy i střelivo,“ řekl. „Sedla a všechno ostatní nechte tady.“

Klekl si k Wyomingovi a rozepnul mu kabát a vlněnou košili. Na koženém řemínku měl malý talisman a vedle něj stříbrný kříž. Bylo to symbolické pro lid, který vrávoral mezi starým a novým, aniž by věděl, kam jít. Zase mu košili a kabát zapnul a položil mu na tvář armádní čepici.

„Woyunihan,“ řekl. „Věděli jsme, co přijde. Ale co bude dál?“

Potom se otočil a šel si pro pušku, čutoru a náboje.

+ + + + +

Olízl si rty. Po jeho slovech následovalo ticho. Viděl, že O’Donnell přikývl.

„To byl poslední boj, který jsme svedli s bandou tanečníků s duchy,“ řekl a jeho hlas zněl mírně. „Vůdcem bandy byl Vysoký vlk. Později jsme se dozvěděli, že kulka ho zabila. Bandy se rozpadly a bojovníci se postupně vrátili do rezervace. Při boji v Cedar Creek Hills se rozhodlo o osudu tanečníků s duchy v rezervaci Lower. Se zbytkem patroly jsem pozdě v noci dorazil do pevnosti. Plukovník Cochran nato nařídil veřejně popravit dva rukojmí.

Ten rozkaz byl nesmyslný. V táboře Siouxů se mezitím rozneslo, že tanečníci s duchy byli poraženi, a popularita Vysokého vlk a jeho bandy poklesla.

Bylo jasné, že pokud nedojde k dalším provokacím vůči Bois Brules, možná se vše vráti do starých kolejí. Plukovník Cochran však vydal rozkaz provést hned za svítání následujícího dne popravu.

Dvě hodiny po mém příjezdu do pevnosti přišel do mého příbytku Strakatý orel. Řekl: „Wasicun, musíš zařídit, aby rukojmí nebyli popraveni. Můj kmen zůstane klidný, protože tanečníci s duchy Vysokého vlka byli poraženi. Ještě než vás přepadli, rozšířila se zpráva, že Vysoký vlk zaútočí nu pevnost. Siouxové vyhrabali staré zbraně. Víš, wasicun, co se stane, pokud budou zítra rukojmí popraveni? Pak Bois Brules napadnou pevnost a budou bojovat do posledního dechu!“

Já řekl: „Co mám dělat, příteli? Nemůžu nic dělat, mám svázané ruce!“ Nato řekl a já nikdy nezapomenu na to, jak to řekl: „Chceš se spoléhat na to, wasicun, co udělá starý muž, který už svému lidu nemůže být k užitku?“ Pak šel pryč a já zůstal sám. Uvědomil jsem si, že zastřelení rukojmích musí vést k vypuknutí nové indiánské války. A zároveň mi bylo jasné i to, že plukovník Cochran popravy určitě provede. A pak…“

White zvedl ruku.

„To stačí, kapitáne McGowane. Chceme slyšet klíčovou část výpovědi slečny Maxonové.“

„Okamžik, pane,“ namítl Kuyper. „Zajímalo by mě, proč kapitán McGowan nesouhlasil s opatřením plukovníka Cochrana. Kapitán McGowan nám sám řekl, že teprve po několika dnech se ukázalo, že tanečníci s duchy boj vzdali. Nebylo tedy to, co chtěl plukovník Cochran, správné? Nebylo snad nutné dát Siouxům najevo, jak armáda odpoví na jakýkoli pokus o povstání?“

„Nařízená poprava by povstání nezabránila. Byla by jiskrou, která by jej rozpoutala. Myslím, že jsem to vysvětlil dostatečně jasně, majore! Plukovník Cochran to věděl. Chtěl povstání, aby ho mohl potlačit!“

„To je hanebné nactiutrhání!“ vykřikl Kuyper. „Plukovník Cochran se jako důstojník zachoval naprosto správně Nemohl jednat jinak“

PlukovníkWhite mu dal znamení, aby mlčel.

„Prosíme svědkyni, kterou přizval kapitán O’Donnell, aby vypovídala dál. Slečno Maxonová, prosím!“

Cochran se ohlédl, když Lauren přišla dopředu. Frank viděl, jak zatnul pěsti. Měl pevně sevřené rty. Potom pohlédl na Franka. V očích měl neskrývanou nenávist.

„Prosím, slečno Maxonová!“ řekl White. „Ordonanci, přineste slečně Maxonové židli!“

Lauren zavrtěla hlavou. „Díky, ale chci stát, plukovníku! Onoho večera jsem viděla, jak se vrací zbytek patroly. Začalo sněžit a muži byli od sněhu. Zmizeli v barácích, jen kapitán McGowan šel k plukovníku Cochranovi. Tak jsem se dozvěděla, že rukojmí mají být zastřeleni. Když kapitán McGowan odejel, pohádala jsem se se Stephenem. Chtěla jsem ho přesvědčit, aby popravu zrušil. Jenže on mě nechtěl poslechnout. Vyprávěl mi, jak jeho rodinu zmasakrovali Šošoni. Tehdy jsem si uvědomila, že všechno je zbytečné. Když mi potom vyčetl, že mám oči jen pro McGowana, vzala jsem svůj kabát a odešla jsem…“

+ + + + +

„Slečno Maxonová?“

Frank se zastavil, když se vynořila ze tmy.

Přišla k němu. Ztěžka oddechovala.

„Proboha, přiveďte ho k rozumu, kapitáne. On chce tu popravu opravdu provést.“

Pohlédl na ni, načež si sundal kabát a dal jej Lauren přes ramena.

„Celá se chvějete,“ řekl.

Křečovitě sevřela dřevorubecký kabát.

„To nesmí udělat. Přece ty lidi nemůže nechat zastřelit…“

„Vy víte, co má v úmyslu?“ zeptal se. „Poručík Garfield nechal na jeho rozkaz přitáhnout na bašty další děla.“

„Vím,“ odpověděla. „Očekává, že Siouxové po popravě napadnou pevnost, ba že se dokonce pokusi popravě zabránit.“

Frank si sundal stetson a rukavicí si setřel sníh z okraje klobouku.

„Slyšíte ten zpěv?“ zeptal se.

Temnotou zněl vzdálený, zádumčivý zpěv. Působilo to velmi pochmurně.

„To jsou Bois Brules zavření ve vězení,“ dodal.

„Proč zpívají?“

„Vědí, že zítra ráno dva z nich zastřelí,“ řekl. „Proto zpívají.“

Pomalu, jako by se nejdřív musela probrat z uhranutí, se k němu obrátila.

„Vy tomu můžete zabránit, že ano? Řekněte, že tomu zabráníte?“

Frank si dal stetson na hlavu. „Jak bych tomu mohl zabránit? Je jenom jediná možnost. Musel bych jít k němu a zastřelit ho. Jiná možnost neexistuje.“

„Pak jsme odsouzeni k tomu, abychom jen přihlíželi?“ nechápavě se zeptala. „Myslela jsem si, že bych Stephenovi mohla pomoct, ale to zřejmě byla jen iluze.“

„Co se má stát, to se stane,“ řekl. „Běžte zpátky do svého příbytku.“. „Ale…“

Přerušil ji výstřel z koltu. Chvíli bylo naprosté ticho. Pak padly další tři výstřely.

Frank sáhl po revolveru.

Lauren se chytila za hruď. „Och, Bože!“ řekla. „To bylo ve Stephenově příbytku.“

Někdo rozsvítil lampu. Sbíhali se tam vojáci.

Frank levou rukou chytil Lauren, v pravé držel revolver.

„Pojďte, rychle!“ vyhrkl.

Po zasněženém cvičišti běželi ke Cocliranově příbytku.

Ve svitu lucerny se objevil poručík Garfield. V ruce držel kolt. Frank mu pokynul, ať nechodí ke dveřím, dokud tam s Lauren nedorazí. Pak pustil Lauren a vrazil do dveří ramenem. Otevřely se a on stanul na prahu. V pravé ruce držel remington.

V rudém svitu plamenů v krbu viděl Cochrana, který v kabátě a klobouku seděl u stolu. V ruce držel služební kolt, z jehož hlavně stoupal dým. Jeden krok před ním ležel na podlaze Sioux.

Frank okamžitě poznal, že to je Strakatý orel. Vedle něj ležela sharpska se zkrácenou hlavní. Starý Sioux v pádu zachytil rukou o lučík spouště.

Cochran pomalu zvedl hlavu. Pohlédl na Franka a pak na Lauren, jež stála vedle dveří a vytřeštěnýma očima hleděla na mrtvého Siouxe neschopna se pohnout.

Potom Cochran otevřel ústa a řekl: „Chtěl mě oddělat! Kdybych neuviděl v zrcadle na římse krbu, jak zpod kabátu vytahuje pušku, střelil by mi do zad. Vidíte tu pušku, McGowane?“

„Ano, vidím,“ řekl Frank a zavřel za sebou dveře, aby venku stojící vojáci neslyšeli, o čem se vevnitř mluví.

Klekl si ke Strakatému orlu a otočil ho na záda. Do hrudi ho zasáhly čtyři kulky. Jedna jediná by stačila na to, aby ho zabila, Cochran však vystřelil čtyřikrát. Frank na něj pohlédl.

„Trefil jste dobře,“ řekl. Pomalu zvedl sharpsku se zkrácenou hlavní a potěžkal ji v dlani.

„Střílel jste čtyřikrát, abyste si byl jistý, že starý muž už nebude mluvit.“

„Vy víte, že jsem ho musel zastřelit,“ řekl Cochran a stáhl kohoutek svého koltu.

„Jistě, jinak by Sioux mluvil. To jste nemohl riskovat.“

„Co tím chcete říct?“ Cochran měl v hlasu číhavý podtón.

„Něco jste ztratil a já vám to chci vrátit, plukovníku,“ řekl Frank. Strčil levou ruku do kapsy a potom něco položil na stůl. Když ruku zvedl, zaleskl se ve svitu plamenů knoflík z uniformy.

„Chybí vám na kabátě, plukovníku,“ řekl Frank. „Chcete slyšet, kde ho našli?“

Cochran přivřenýma očima pohlédl na knoflík. Potom zvedl hlavu a pohlédl na ně. Pohledem těkal mezi nimi.

„Našli ho v ruce mladého Siouxe, který byl zastřelen s tou dívkou, plukovníku.“

„Stephene!“ zašeptala Lauren.

„Nechtěl je zastřelit, slečno Maxonová,“ řekl Frank. „Chtěl se jenom zmocnit té squaw. Bylo by to pro něj zadostiučiněním, kdyby mohl ponižovat squaw! To by dovršilo jeho triumf nad Siouxy, které tak nenávidí. Jenže za tím děvčetem šel syn muže, kterého před pěti minutami zastřelil. Když spatřil Cochrana, zaútočil na něho nožem. A tak Cochran oba zastřelil. Musel zabít i squaw, aby se zbavil svědka. Chtěl Siouxe jen ponížit, když však vystřelil jednou, musel vypálit i podruhé.“

Cochran na něj hleděl. Neřekl ani slovo. V jeho očích však nyní by i jiný výraz než předtím. Byly nyní chladné jako oči plaza. A pohybovaly se v nich malé, fialové jiskry.

Frank natáhl ruku po knoflíku. V tom okamžiku se ale Cochran probral ze strnuti. Bleskově položil levou dlaň na knoflík, zatímco pravou zvedl revolver. Cvakl kohoutek.

„Chcete rebelovat, kapitáne?“ chraplavě se zeptal. „Jsme tu na indiánském území. Jeden špatný pohyb a zmáčknu to!“

Frank viděl, že hlaveň koltu se chvěje. Pohlédl Cochranovi do očí a v tom okamžiku pochopil, že plukovník jen čeká na to, až ho napadne. A věděl i to, že Cochran by to už dávno zmáčkl, kdyby tam nebyla Lauren.

Cochran vzal knoflík s kouskem látky a hodil ho do ohně.

„A teď?“ řekl. „Ano, teď si odepnete opasek. Jste zatčen. Poručík Garfield vás odvede do vašeho příbytku – poručíku Garfielde!“ zvolal ke dveřím. „Pojďte sem se čtyřmi muži.“

Frank se otočil a viděl, že Garfield vešel dovnitř. V ruce držel kolt. Za ním se objevili čtyři vojáci vyzbrojení puškami. Garfield se rozhlédl po přítomných.

„Pane?“

V tom okamžiku se Frank prudce otočil a praštil Cochrana tak silně do zápěstí, že třeskl výstřel. Kulka z revolveru se zaryla do desky stolu. Frank chytil Cochrana za ruku, vykroutil mu z ní remington, odhodil ho do rohu a sám tasil kolt.

„Poručíku Garfielde!“ ostře řekl. „Plukovník Cochran je zatčen. Zvedněte jeho revolver. Plukovník až do dalšího dne nesmí opustit svůj příbytek.“

Když viděl, jak Garfield váhá, vyhrkl: „Nerozuměl jste mi?“

Cochran se opíral o stůl a mnul si zápěstí.

„To je vzpoura na indiánském území, Garfielde,“ chraplavě řekl. „Víte, co to znamená.“

„Zvedněte jeho zbraň,“ řekl Frank ještě jednou. „Je to na mou odpovědnost. Jinak riskujeme siouxské povstání a krveprolití. Okamžitě pusťte rukojmí na svobodu a pošlete je zpátky k jejich kmeni. Ať Strakatého orla vezmou s sebou. Povězte jim, že potravinové příděly se zvyšují a že mohou opět provádět tance duchů.“

Cochran se otočil a přišel ke krbu. „To vás přijde draho, McGowane,“ řekl. „Postarám se o to, aby vás zastřelili.“

„Neposlouchejte ho,“ řekl Frank ke Garfieldovi. „Pluk je od nynějška pod mým velením. Jakýkoli přehmat vůči Siouxům bude ode dneška přísně potrestán. Za hodinu ke mně pošlete kurýra, který pojede do Fort Pierre. Dám mu podrobnou zprávu, která bude z Fort Pierre telegraficky odeslána vrchnímu veliteli Jižní Dakoty.“

Garfield si strčil revolver do pouzdra a zasalutoval. „Ano, pane!“

Frank pohlédl na Cochrana. V Cochranově tváři se zračila nenávist a hořkost. Zdálo se, že vidí jen Lauren.

Stála u dveří a opětovala jeho pohled. Pak sklonila hlavu a mlčky jí zavrtěla.

+ + + + +

„To je všechno,“ řekla Lauren. „Poručík Garfield a kapitán McGowan má slova potvrdí, plukovníku White. Ještě té samé noci vyjel posel do Fort Pierre, odkud měl zaslat depeši velícímu generálovi ve Fort Meade.“

Kuyper zvedl ruku.

„Pochybuji o hodnotě výpovědi slečny Maxonové ohledně onoho knoflíku, který plukovník Cochran údajně hodil do ohně. Celá žaloba proti plukovníkovi Cochranovi stojí a padá na tomto důkazu, který prý shořel. Jenže kovový knoflík shořet nemůže – a v popelu v krbu nic nenašli.“

„Pravděpodobně odtud byl včas odstraněn,“ řekl O’Donnell. „Plukovník Cochran měl celou noc na to, aby knoflík ukryl. Kromě toho se tím knoflíkem už beztak nedalo nic dokázat, protože kus látky, který na něm byl, shořel. Všechny knoflíky jsou stejné. Jisté však je, že plukovník Cochran nepodnikl žádný pokus o to, aby zabránil hrozícímu apačskému povstání, a že naopak dělal všechno pro to, aby jej vyvolal. Kdyby byli rukojmí skutečně zastřeleni, majore, pak by u Fort George došlo ke krveprolití, o tom nepochybujte, majore.“

Kuyper se ironicky zasmál. „Kapitán McGowan nám sám řekl, že Fort George je opevněn tak, že na jeho obranu proti Siouxům by stačila jediná setnina.“

„Kdo říká, že mluvím o krveprolití vpevnosti?“ zeptal se O’Donnell. „Nebylo by to krveprolití stejně hrozné, kdyby vzbouření Siouxové před pevností byli zmasakrováni děly? Nebo je podle vás, majore Kuypere, život bělocha cennější než život indiána?“

„Pánové,“ ostře řekl White, „prosím! – Ještě nás čeká jedna výpověď. Prosím lékaře kavaleristického pluku z Fort George, kapitána Hyamse.“

„Ne!“ vykřikl Cochran a vyskočil tak prudce, že převrhl židli. „Ne,“ tiše opakoval. Pohlédl na kapitána Hyamse.

Lékař pomalu přišel dopředu. Silně kulhal. Byl to postarší pán s šedivými vlasy. Zastavil se před Cochranem a chvíli si hleděli do očí. Pak lékař kráčel dál.

„Chcete něco říct, plukovníku Cochrane?“ zeptal se White.

Cochran se opřel lokty o stůl a skryl si tvář do dlaní.

Frank pohlédl na Lauren. Viděl, jak ztěžka oddechuje. V očích měla nechápavý výraz.

„Kapitáne Hyamsi,“ řekl White, „prosím, vypovídejte. Byl jste plukovní lékař ve Fort George?“

„Ještě jím jsem,“ odpověděl Hyams.

Frank se naklonil k O’Donnellovi. „Proč jste mi ncřekl, že Hyams bude vypovídal?“

O Donnell se usmál. „Bylo to mé tajemství,“ řekl. „Nikdo se to nesměl dozvěděl, jinak by se jeho výpovědi pokusili zabránit. Poslouchejte!“

„Ve dnech, kdy byl plukovník Cochran v domácím vězení,“ řekl Hyams, „jsem ho vyšetřil. Kapitán McGowan mě o to poprosil.“

„Vyšetřoval jste jeho duševní nebo tělesný stav?“ zeptal se White.

„Obojí, pane!“ Hyams se odmlčel. „Vyšetřoval jsem ho dlouho. Snažil jsem se zjistit příčinu jeho nenávisti k indiánům. Plukovník Cochran byl bezpochyby tělesně v pořádku. Ale nenávist ke všemu, co mělo něco společného s indiány, působila chorobně. Tak jako mnozí jiní jsem i já předpokládal, že to způsobil zážitek z jeho mládí. Jeho rodinu v Idahu vyvraždili Šošoni. Jenže plukovník Cochran je příliš odolný člověk. Musela existovat ještě další příčina. Už delší dobu mi na něm něco připadalo nápadné. A vyšetření to podezření potvrdilo. Plukovník Cochran je z jedné čtvrtiny indián. Je to míšenec!“

Po jeho slovech se rozhostilo ticho. Cochran tam seděl s tváří v dlaních a nehýbal se.

„U mnoha míšenců se vyskytuje nenávist k rase, k níž částečně náleží,“ pomalu dodal Hyams. „Je to typický znak komplexu méněcennosti. K této domněnce mě už předtím vedla jeho snědá pleť. Pro mé tvrzení, které vám může potvrdit každý lékař, svědčí neklamné rysy. Nejzřetelnější jsou nehty. Když se bílá rasa mísí s tmavší, má míšenec namodralé nehty. U plukovníka Cochrana to tak je, přestože to je kvadron, tedy jen čtvrtinový indián. Dá se předpokládat, že jeho otec byl poloviční indián. Pro plukovníka Cochrana byla tato čtvrtina indiánské krve prokletím. Cítil se méněcenně a odstrčeně a v průběhu let se u něj vyvinula nenávist k indiánům. Proto chtěl Siouxe vyprovokovat k povstání. Kapitán McGowan podle mého názoru zvolil jediné možné řešení, když ho nechal zatknout. Zachránil tím stovky bílých a rudých životů.

Byl to zločin vyslat plukovníka Cochrana do indiánské rezervace. Dá se předpokládat, že za tím stojí lidé ve Washingtonu, kteří se chtějí zmocnit indiánské půdy. Než plukovník Cochran přijel do Fort George, byl majorem. S převelením na siouxské uzemí bylo spojeno povýšení do hodnosti plukovníka. Dobře věděli, že Cochran tuto nabídku nikdy neodmítne. Jeho neukojitelná ctižádost ho přiměla ji přijmout. Roky strávené ve Fort George, neustálá přítomnost Siouxů, to všechno dovedlo jeho nenávist do rozměrů, které jsou v zájmech jistých kruhů ve Washingtonu…“

White ho umlčel pohybem pravé ruky. „To stačí, kapitáne Hyamsi,“ rychle řekl. „Děkujeme vám.“

Frank viděl, že šedivý lékař se vrátil ke své židli. O’Donnell se k němu naklonil.

Chvíli panovalo ticho. Major Kuyper měl pevně sevřené rty. Jeho tvář byla zrudlá. Když na něho plukovník White krátce a tázavě pohlédl, jenom zavrtěl hlavou.

Plukovník White přikývl. „Materiály vyšetřování budou zítra zaslány do Fort Meade,“ řekl. „Zbytek bude věcí vojenského soudu. Plukovníku Cochrane! Kapitáne McGowane! Zavazuji vás čestným slovem důstojníků, abyste se nevzdálili z pevnosti. Proces u vojenského soudu se pravděpodobně bude konat tady. Do té doby se můžete volně pohybovat po pevnosti.“

„Námitka!“ ostře řekl O’Donnell. „Proč není plukovník Cochran zatčen, plukovníku White?“

White pomalu zvedl hlavu a pohlédl na něj. „Důvěřujeme jeho čestnému slovu důstojníka, kapitáne O’Donnelle.“

„Jeho čestnému slovu důstojníka, pane? Co si od toho armáda slibuje?“

„Kapitáne O’Donnelle,“ tiše řekl White. „Vaši otázkujsem neslyšel. Přeslechl jsem ji.“

O’Donnell se otočil a pohlédl na McGowana. „Řekněte něco, Franku!“ řekl.

Frank ho téměř neslyšel. Jenom viděl triumfální výraz v Cochranových očích.

„Copak to nechápete?“ řekl O’Donnell a chytil ho za ruku. „Chtějí Cochranovi dát možnost vás vyzvat na souboj, Franku. Nechtějí armádu kompromitovat.“

White položil dlaně na stůl před sebe.

„Mlčte,“ řekl.

O’Donnell se otočil. „Nebudu mlčet,“ vyhrkl. „Co si od toho slibujete?“

Vůbec poprvé za celé jednání se White zvedl. Byl to mohutný muž.

„Chcete, abych mluvil o kodexu cti, kapitáne O’Donnelle?“ ostře se zeptal.

O’Donnell zatnul pěsti.

„O kodexu cti? Nejsem toho mínění, pane, že něčí čest lze umýt v souboji jako špinavé ruce.“

„Proč potom ještě nosíte uniformu, pokud máte takové názory?“ namítl Kuyper.

Frank položil O’Donnellovi ruku na rameno, ale jeho obhájce ji odstrčil.

„Chcete po mně, abych svlékl uniformu majore?“ zvolal. „Čest je něco, co stojí mimo laciné pojmy, které se dnes používají v armádě. Nevěřím, že jde o čest uniformy. Myslím, že…“

„Kapitáne O’Donnelle!“ vykřikl zrudlý plukovník White.

„Nechte mě domluvit, pane,“ opáčil O’Donnell. Jeho rozrušení vystřídal chladný klid. Pomalu se rozhlédl. „Každý tady ví, že nejde o hájení cti armády. Jde jenom o to, aby neproniklo na veřejnost, jaké poměry panují v indiánských rezervacích.“

„Nemáte právo takto hovořit,“ vyhrkl plukovník White.

„Já že nemám právo?“ zeptal se O’Donnell. Na rtech se mu objevil nevěřícný úsměv. „Už deset let bojuju proti indiánům. Pětkrát jsem byl těžce raněn, pane. A já že nemám právo říct pravdu?“

Tvář plukovníka Whitea se podobala bronzové masce. „Kapitáne O’Donnelle,“ tiše řekl. „Rád bych vám doporučil, abyste si svlékl uniformu, kterou nosíte. Někdo, kdo si neváží cti důstojnického sboru, nesmí sloužit v armádě Spojených států. Důsledky svého chování musíte vyvodit sám.“

O’Donnell se otočil k Frankovi, zasalutoval a podal mu ruku.

„Hodně štěstí, Franku!“ řekl. „Byl bych radši, kdybych vám mohl říct, že si pro přelíčení před vojenským soudem ve Fort Meade musíte najít jiného obhájce. Ale nemáte jinou možnost, než to s Cochranem vyřídit v souboji. Pochopil jste, proč k tomu soudu nesmí dojít, že ano? A Cochran této šance využije, protože je jeho poslední. Pokud budete potřebovat sekundanta, jsem vám k dispozici. Ale pospěšte si, protože za čtyřiadvacet hodin už uniformu, na kterou jsem kdysi byl hrdý, mít nebudu.“

Zasalutoval, sáhl po svých papírech a opustil místnost, aniž by pohlédl na Whitea a jeho dva přísedící. Práskl za sebou dveřmi.

„Vyšetřování je ukončeno,“ chraplavě řekl plukovník White.

Frank odsunul svou židli a vstal. Viděl, že Cochran jde k němu, a strnul. Pohlédl na něj.

Cochran se zastavil před ním.

Chvíli si hleděli do očí. Pak Cochran zvedl ruku a praštil ho do obličeje.

Frank mohl ráně uhnout, nebo ji mohl vykrýt, ale nepohnul se.

Bylo to, jako by ztratil kontrolu nad svým tělem.

Ztěžka řekl: „Jsem vám kdykoli k dispozici!“

Cochranovi trhalo ve tváři.

„Očekávejte mé sekundanty,“ řekl.

+ + + + +

V McGowanově malém příbytku bylo teplo. V kamnech praskaly plameny.

Seděl na zemi na vlčí kožešině a zády se opíral o stěnu. Lauren seděla vedle něj, hlavu s dlouhými, lesknoucími se vlasy měla opřenou o jeho rameno a hleděla do plamenů.

„Proč zemřelo tolik lidí?“

Lauren otočila hlavu a pohlédla na něj. „Přece se Stephenem nebudeš bojovat, co?“

Naklonil hlavu a políbil ji.

„Odjedeme spolu někam pryč,“ řekla. „Někam, kde nás nikdo nezná, kde budeme jen my dva. Odjeďme do Kalifornie, ano? Och, já tě miluju.“

„Kdysi jsi mi řekla, že mě nenávidíš,“ řekl.

„A vždycky jsem tě milovala. Od prvního okamžiku, kdy jsem tě viděla. Všechno bude dobré. Věřím tomu, Franku!“

, Ano, všechno bude dobré,“ odvětil. Myslel však na něco jiného. Bylo to dlouho po půlnoci. Věděl, že brzy bude svítat. Čekal.

„Svlékneš si uniformu, až bude po všem?“ tiše se zeptala. Pohybovala rty po jeho krku.

„Ano, až bude po všem…,“ řekl.

Tu se ozvalo bušení na dveře.

Trhl sebou. Náhle si uvědomil, že na to Čeká už celé hodiny. Odstrčil Lauren stranou, vstal a pomohl jí z postele.

„Běž, prosím, vedle!“ řekl. Otevřel dveře a zase je za ní zavřel. Chtěla něco říct, ale už na to neměla čas.

Šel ke vchodovým dveřím a otevřel. Venku stáli dva důstojníci. Byli to poručici. Frank je znal. Oba salutovali.

Jeden z nich, zrzavý Ir, řekl: „Plukovník Cochran nás poprosil, abychom šli za vámi, kapitáne. Chce, abyste se s ním utkal u jižní hradby pevnosti. Máme vám vysvětlit pravidla souboje: Bude sestávat ze tří ran. Vzdálenost třicet kroků. Po každém výstřelu, při kterém nebude žádný z duelantů zasažen, se vzdálenost zkrátí o tři kroky. Co máme odpovědět plukovníku Cochranovi?“

Frank mu chvíli hleděl do tváře, načež řekl: „Budu tam, pánové! Toto vyřiďte plukovníku Cochranovi!“

Oba poručici zasalutovali.

Frank hleděl za nimi, dokud nezmizeli v temnotě. Zavřel dveře a opřel se o ně. Hodinky na římse krbu nahlas tikaly. Byly tři hodiny ráno. Takže ještě tři hodiny…

Po chvíli přišel ke dveřím ložnice a tiše je otevřel. Lauren ležela na posteli. Její rozpuštěné tmavé vlasy vypadaly jako paprsky. Zlehka a pravidelně oddechovala. Její tvář byla ve spánku uvolněná a krásná. Pomalu šel ven a tiše za sebou zavřel dveře. Pak přistoupil ke skříňce, otevřel ji a vytáhl velkou, stříbrem pobitou krabičku z tmavého, leštěného dřeva. Přinesl ji ke stolu, postavil ji na něj a otevřel ji.

V záři plamenů v otevřených kamnech se zaleskl těžký perkusní kolt ráže 44, malá, měděná prachovnice a šest kulek. Krabička byla vykládaná rudým sametem.

Frank si zbraň prohlížel. Pomaluji vytáhl z krabičky a začal ji nabíjet. Každý z těch pohybů cvičil snad tisíckrát a tak si téměř nebyl vědom toho, že do šesti komor sype prach z prachovnice, načež tam vložil kulky a na pistony přiložil zápalky.

Každý, kdo někdy střílel z dlouhohlavňového revolveru dragoner, ví, že na tak malou vzdálenost je zásah smrtelný.

Napil se whisky. Proč tam vůbec jdeš, ptal se sám sebe. Zároveň však věděl, že ta otázka je pošetilá. Armáda pro něj byla vším – tedy vyjma Lauren Maxonové.

+ + + + +

U jižní hradby pevnosti bylo jen několik coulů sněhu. Kromě toho byl zamrzlý, takže člověka unesl. Jediný zvuk, který se ozýval, když kráčel ke třem mužům, kteří ho čekali v závětří, bylo křupání sněhu.

Dva z nich byli poručici. Měli na sobě kabáty a klobouky. Třetím mužem byl Stephen Cochran. Kabát měl volně pověšený na ramenech a byl prostovlasý. Rukavici měl jen na levé ruce. Jeho tvář byla v ranním šeru bledá. Oči měl přivřené. Frank si podvědomě uvědomil, že je příliš šero na to, aby se dalo přesně mířit. Nad východním obzorem byl žlutý oblouk ohlašující brzký východ slunce.

Zastavil se pět kroků od nich. Zpod kabátu mu trčela ořešáková pažba koltu. Rovněž Stephen Cochran měl perkusní kolt ráže 44 – to byla oblíbená zbraň při soubojích.

Oba sekundanti přišli k Frankovi a zasalutovali. Znal je. Byli to ti dva, kteří mu předali Cochranovu výzvu.

„Poručík Deneen a poručík Vernon, pane. Kde jsou vaši sekundanti?“

„Přišel jsem sám,“ odvětil Frank Cochran, aniž by odtrhl pohled od Cochrana. „Vím, že to neodpovídá pravidlům duelů, poručíku. Předpokládám ale. že přestřelka se může konat i tak?“

Poručík Deneen krátce a tázavě pohlédl na Cochrana. Když se ten nehýbal, přikývl. „Ano, pane. Jestli si přejete, zaujmu já nebo poručík Vernon místo vašeho sekundanta.“

„Ne,“ stroze odvětil. „Je to věc jen mezi mnou a plukovníkem Cochranem, poručíku. Vydejte povely.“ Hovořil tiše a jeho vlastní hlas mu zněl cize. V chladu pomalu křehnul.

„Jak si přejete,“ zamumlal poručík. „Pravidla předepisují, že oba duelanti se k sobě postaví zády. Kroky budou počítány. Každý ze soků půjde patnáct kroků svým směrem a pak se zastaví. Na povel se oba duelanti otočí a současně vystřelí. Každé porušení těchto pravidel potrestají sekundanti zbraní. Chopte se revolverů, pánové.“

Frank se pomalu otočil, zatímco zpod kabátu vytáhl těžký perkusní kolt ráže 44. Cítil, jak se Cochran dotýká jeho zad. Oba poručici ustoupili stranou. V rukou drželi služební revolvery.

V tom okamžiku Frank uslyšel Cochranův hlas. Zněl tak tiše, že mu mohl rozumět jen on.

„Zabiju vás, McGowane. Vím, že to bude to poslední, co udělám. Ale vy už se Lauren nedotknete. Vzal jste mi to jediné, co pro mě něco znamenalo. Proto teď zemřete. Ano, ty dva Siouxe jsem zastřelil já. Tu squaw a toho muže – a udělal jsem to s potěšením, McGowane. Od chvíle, kdy jsem věděl, že jste mi vzal Lauren, jsem žil jen pro tento okamžik. Siouxové vás nezabili, ale mé kulce neuniknete. Jsou lidé, kteří o trochu lásky musejí bojovat jako o život. Je nebezpečné tyto lidi ranit, McGowane. Chcete vědět, proč vám to všechno vyprávím? Protože už nebudete mít příležitost to někomu říct. Za několik vteřin budete mrtvý, McGowane – mrtvý – mrtvý!“

Frank cítil, jak se mu křečovitě napjaly svaly. Svíral pažbu čtyřiačtyřicítky a mlčel.

„Jedna!“ řekl poručík Deneen. „Dva! Tři! Čtyři! Pět!“

Frank kráčel s napůl zvednutou zbraní, kterou ještě neodjistil. Sníh mu dusal pod podrážkami. Vítr mu nadouval kabát.

„Šest! Sedm! Osm!“ Poručíkův hlas se slabě odrážel od palisád.

„Devět!“

Frank položil palec na rýhovaný kohoutek. Snažil se myslet na Lauren.

„Deset!“

Tu dostal tvrdou ránu do spánku a podlomily se mu nohy. Do těla mu vystřelovala palčivá bolest. Sníh se rychle blížil. A pak dopadl. Tváří se zabořil do sněhu. Do očí mu stékala krev. Napůl oslepen se převalil. Znovu třeskl výstřel. Kulka se zaryla těsně před něj do sněhu a vmetla mu ledové krystalky do tváře. Jako by skrze mlhu viděl Cochrana, který držel v ruce kolt. Slyšel, jak kdosi křičí, nevěděl však, kdo to je. Palcem natáhl kohoutek koltu. Třeskl výstřel.

Cochran sebou trhl a zavrávoral, jako by se o něj opřel poryv větru. Frank viděl, jak se skácel do sněhu. Když se Cochran znovu postavil a snažil se namířit, vypálil Frank podruhé. Měl pocit, že slyšel i další výstřel.

Cochran se opět svalil do sněhu, ale znovu se pokusil vstát. Pak ho však Frank trefil potřetí. Cochran se zhroutil do sněhu a zůstal ležet Ruku se zbraní měl pod sebou.

Frank se vrávoravě zvedl ze sněhu a vytřel si z oči krev, která mu stékala ze šrámu na spánku. Dělalo se mu špatně.

Nejistě tam stál a hleděl na Cochrana. Skláněli se k němu sekundanti. Frank zvedl revolver a unavenými, pomalými kroky šel k plukovníkovi. Poručík Deneen, z jehož koltu stoupal kouř, krátce vzhlédl, když na něj dopadl Frankův stín. Potom se znovu sklonil ke Cochranovi, v jehož kabátě byly čtyři dírky. Sníh byl od krve.

Deneen vstal a sundal si stetson. Rukávem si utřel tvář.

„Je mrtvý,“ řekl. Bylo to, jako by hovořil sám k sobě. Pak zvedl hlavu a pohlédl na McGowana. Ten mu viděl na očích, že nechápe, jak to že je ještě naživu.

Cochran dělal všechno pro to, aby ho zabil. Otočil se již po desátém kroku a vystřelil na svého soka, ač ten byl k němu ještě otočen zády. Možná netrefil díky šeru, možná díky tomu, že se Frank pohnul. Cochran ho chtěl zabít – za každou cenu.

Frank hleděl do strnulé tváře, do očí, jež byly upřeny na nebe. Už nebyly chladné, jen prázdné. Frank necítil nenávist, necítil vůbec nic – kromě velké únavy a neurčité hořkosti. Výstřely, které zabily Cochrana, pohřbily i minulost a otevřely cestu do budoucnosti. Poslední vzpoura Siouxů byla potlačena – a muž, který ji zavinil, byl mrtev. Pomalu, se svěšenými rameny a kloboukem v ruce kráčel zpátky. Když byl v půli cesty, uviděl, že se otevřela brána a ven vyšli modrokabátníci. Mlčky na něho hleděli.

A pak se mezi nimi objevila Lauren. Na chvíli se zastavila. Zdálo se, že necítí mrazivý vítr, který jí povíval pláštěm a vlasy.

Pohlédl na ni, pustil klobouk do sněhu a rozběhl se k ní. V tom okamžiku pochopil, že O’Donnell měl pravdu, když mu řekl, že jsou i jiné věci na světě, než uniforma. Že život a domov jsou něco jiného než kus modrého sukna a zlacené knoflíky. Život a domov jsou vždycky tam, kde je žena, která patři k muži.

A zatímco na to myslel, viděl, jak rozpřáhla ruce a rozběhla se k němu.