John Kirby

Colorado western 209. Šest za Radigana

Kdysi to bývali přátelé – Ben Gunn a Tom Radigan. Nosili hvězdu texaských rangerů a dlouhé roky jezdili bok po boku. Potom se však oba zamilovali do stejné ženy. Málem kvůli ní došlo k souboji, ale potom se rozhodla pro Toma Radigana. Ben Gunn řady texaských rangerů opustil. Jako nájemný pistolník neklidně harcoval Západem, protože na ni nedokázal zapomenout. Po mnoha, mnoha letech dorazil do jednoho městečka v Oklahomě, protože se rozhodl, že svému starému příteli musí splatit dluh…

Blížila se půlnoc.

Rozhořčený a opilý Tom Radigan přijel do Gunlocku. Uloupili mu koně a ty chtěl zpátky – za každou cenu.

Před saloonem Longhorn seskočil ze sedla. Kincaidovi kovbojové a jeho najatí pistolníci chodili vždycky tam, když byli v Gunlocku.

Radigan nebyl bohatý, to bylo vidět na první pohled. Jeho ošoupaný stetson byl od potu, košili měl vybledlou a sepranou, kožené chrániče nohou mohly být dobře deset let staré. A podrážky bot měl sešlapané.

Uzdu svého strakáče přivázal k zábradlí, upravil si revolverový opasek a vyšel na verandu. Neměl úplně jistý krok. Z rozčilení a zoufalství se před cestou opil.

Kdyby své koně nezískal zpátky, byl by vyřízený.

Vložil do toho chovného stáda všechny své peníze. Kdyby o ně přišel, byla by jeho půda bezcenná, a pak by musel znovu pracovat jako kovboj na nějakém velkém ranči.

Pohlédl do saloonu. Kromě barmana a pianisty tam bylo jen půl tuctu mužů. Čtyři z nich seděli u jednoho karetního stolu a hráli poker. Další dva stáli u pultu. Jednoho z nich Radigan neznal. Druhý byl Mort Milo, jeden z pistolníků, které najal Kincaid.

Radigan palcem odepnul bezpečnostní chlopeň z kohoutku svého koltu, vrazil do dveří a vešel dovnitř. Pianista přestal hrát a pohledy všech se upřely na Toma Radigana.

On však viděl jen Mila.

Mort Milo byl vysoký, hubený muž. Většinou chodil předkloněný. Vypadal jako vyhládlý, nebezpečný vlk.

Měl blond vlasy a světlé, šedé oči, které byly studené jako led. Oděn byl v tmavém a v pouzdrech zkřížených revolverových opasků se mu skvěly dva kolty s kostěnými pažbami obrácenými dopředu. Mort Milo patřil k těm pistolníkům, kteří při tasení sahali pravou rukou po levém koltu a naopak. Proto měl pouzdra poměrně vysoko.

Když spatřil Radigana, rychle se zazubil. Postavil svou sklenici whisky na pult a o krok od něj odstoupil. Postříbřené ostruhy na jeho vysokých černých holínkách zacinkaly – což jen podtrhlo napětí, které tam zavládlo.

„To od tebe bylo hloupé, že jsi sem jel, Radigane,“ řekl s dlaněmi na revolverových pouzdrech. „Víš přece, že Matt Kincaid tu nechce vidět žádné malorančery, osadníky a zloděje dobytka. Ale asi jsi nepoučitelný…“

„Uloupili jste mi koně: dvanáct chovných hřebců a klisen,“ skočil mu Radigan do řeči. „Vím, že to byli Kincaidovi kovbojové. Svítil měsíc a já jednoho z nich poznal. Byl to Burt Kedrick.“

„To je závažné obvinění,“ řekl Milo. „A jestli ho nebudeš moct dokázat, budeš mít těžkosti. Nevěřím totiž, že Kincaid to přejde jen tak…“

Radigan mu znovu skočil do řeči. „Dokážu to. Budu ta zvířata hledat po celém kraji. A jestli najdu obchodníka, který je koupil, už z něj dostanu jména chlápků, kteří mu je prodali.“

Milo přivřel oči. Jeho hlas zněl nyní jinak, výhružněji, když odvětil: „To má být výhružka, Radigane? Ještě se nestalo, že by mi někdo vyhrožoval a pak žil dost dlouho na to, aby se tím mohl chlubit. Jestli mě obviníš z loupeže dobytka, pak si za těmi slovy musíš stát – a to svým životem.“

Radigan se kousl do spodního rtu. Široce se rozkročil, jenže byl opilý, takže vrávoral. Teď, když už bylo pozdě, se proklínal za to, že před cestou tolik pil.

Pochopil totiž, že se dostal do pasti. Kincaidovi lidé věděli, že se rozzuří. A Milo na něho čekal, aby jej vyprovokoval k souboji a zastřelil.

Za to Kincaid Mila platil. Pistolník mu měl pomoci ovládnout kraj. A kdo se Kincaidovi protivil, ten měl zemřít před kolty jeho zabijáka.

V Gunlocku neměli šerifa. Jediným zákonem v tomto městečku byla Kincaidova vůle. A to byl nemilosrdný zákon.

Tom Radigan věděl i to, že už nemůže zpátky, že zašel příliš daleko. Každý pohyb, který by teď udělal, by si jeho sok vyložil jak sáhnutí po zbrani. Souboj byl nevyhnutelný. A když mu došlo, že Milo na něj celou dobu čekal, aby ho vyprovokoval a zastřelil, vyschlo mu v ústech a zpotily se mu dlaně.

„Nechte toho mladíka na pokoji,“ ozval se v tom okamžiku čísi hlas. „Vidíte přece, že je opilý. Nemá proti vám šanci.“

Druhý muž, který se dosud klidně opíral o pult, se obrátil. Milo se k němu pootočil.

I Tom Radigan na něj pohlédl, přestože toho díky whisky moc neviděl.

Muž byl vysoký a už ne nejmladší. Ve vlasech a v kníru už měl šediny. V jeho očích však byl jasný, ostrý a klidný pohled.

Měl na sobě černý texaský klobouk, koženou vestu, vybledlou plátěnou košili a dlouhé kožené chrániče nohou. Oblečení měl zaprášené a vypadal jako někdo, kdo za sebou má náročnou jízdu. Dokonce i jeho jednoduché kovbojské ostruhy a nábojnice v poutcích opasku byly od prachu.

Pouze armádní kolt s dřevěnou pažbou, který měl v pouzdře na pravém boku, měl čistý. Kohoutek a spoušť se olejově leskly. Takzvané míšenecké pouzdro bylo vykrojené, takže byl vidět lučík. Měl jej řemínky přivázané ke stehnu.

„Proč se do toho mícháte, cizinče?“ zeptal se Mort Milo. „Toto není vaše věc…“

„Je to moje věc,“ odsekl muž, „protože nemíním přihlížet, jak nějaký najatý pistolník vyprovokuje opilého mladíka k bezvýchodnému boji. Navíc pistolník, kterého ze zálohy kryje kumpán.“

Tom Radigan nechápal, co tím chce cizinec říct. Možná za to mohl alkohol. Viděl však, že muž levou rukou ukázal na galerii v patře.

Milo zbledl. „Ty zatracený…!“ vyhrkl, sáhl po koltech a bleskově tasil –přesto však byl příliš pomalý.

Cizinec neuvěřitelně rychle pohnul pravou rukou a kolt jako by mu sám vyskočil z pouzdra. Jen co hlaveň vytáhl z pouzdra, vyšlehl z ní rudý plamen.

Milo vystřelil, když už padal a měl skloněné revolvery. Jeho kulky jen zvířily prach před nohama jeho soka.

Než se svalil na podlahu, cizinec se pootočil a vystřelil na galerii.

Ozval se výkřik a po něm praskání. Těžké tělo prolomilo zábradlí galerie a zřítilo se dolů na jeden ze stolů. Pak se z něj muž svalil a zůstal ležet na zádech. V pravé ruce držel winchestrovku s ukazováčkem v lučíku spouště. Koupil to do hrudi.

Cizinec se otočil a namířil na hráče pokeru, kteří pustili karty a vyskočili. Hned se však zarazili, když pohlédli do hlavně koltu.

„Jestli někdo z vás má chuť…,“ muž kývl na Mila, „… ho doprovodit do pekla, pak prosím. Ostatním radím, aby si odepnuli zbraňové opasky.“

Muži si vyměnili pohledy, načež odepnuli přezky svých revolverových opasků a nechali je sklouznout na zem.

„A teď běž ven, chlapče!“ řekl cizinec k Radiganovi. Pak pozpátku přišli k lítacím dveřím, vyšli ven a rychle odvázali uzdy ze zábradlí. Nato se vrhli do sedel a cvalem vyrazili po Main Street.

Za nimi ze saloonu vyběhli čtyři kovbojové. Zběsile pálili za oběma uprchlíky, netrefili však. Radigan slyšel, jak kolem hvízdají kulky, a přikrčil se.

Cizinec se otočil v sedle a dvakrát vypálil. Jeden z mužů na verandě Longhornu se s výkřikem skácel k zemi. Druhá kulka rozbila lucernu, jež visela vedle lítacích dveří. Hořící petrolej se rozstříkl a kovbojové uskakovali před plameny.

Oba jezdci zmizeli v temnotě. Cvalem urazili dvě míle, načež cizinec zastavil koně. Tom ho napodobil. Potácel se v sedle a občas se musel chytit hrušky, aby nespadl. Vrtěl hlavou, jak se chtěl probrat z opilosti, nepovedlo se mu to však.

Vypil toho příliš moc.

„Zachránil jste mi život,“ ztěžka řekl. „Ani nevím, kdo jste. Ale děkuju vám.“

„Jmenuju se Ben Gunn,“ odvětil mu. „A jak se jmenuješ ty, můj chlapče?“

„Tom Radigan. A už nikdy mi neříkejte chlapče, dědo. Už jsem velký.“

„Každé tele bučí, když se poprvé postaví na vlastní nohy, ale kvůli tomu to ještě není nebezpečný býk,“ odpověděl Ben Gunn.

Pobodl koně ostruhami a jel dál. Radiganovi nezbývalo nic jiného, než ho následovat. Dorazili k brodu přes řeku.

Gunn sesedl a napojil koně. Radigan seskočil ze sedla, zapotácel se a byl by spadl, kdyby se pevně nedržel strakáčovy ohlávky. Gunn na něho chvíli hleděl, načež obešel strakáčé, chytil Radigana zezadu za límec a revolverový opasek a hodil ho do vody.

Radigan dopadl do vody jako žok otrub. Studená voda ho okamžitě probrala. Postavil se a utřel si tvář. Potom se celý rozezlený rozběhl ke břehu, kde stál Gunn s palci zaháknutými za opaskem a hleděl na něj. Radigan se rozmáchl, ale Gunn úder vykryl a sám mu jednu vrazil. Radigan se svalil na zem. Hučelo mu v hlavě.

„Už podruhé jsi dnes porušil jedno důležité pravidlo, můj chlapče,“ řekl Gunn. „Nikdy nezačínej něco, co nemůžeš dovést do konce.“

Podal mu ruku a zvedl jej. „Člověk by nikdy neměl sahat po koltu opilý. V tom saloonu…,“ palcem ukázal směrem k městu, „… ti tvoji nepřátelé nastražili past. A ty jsi na to skočil, protože jsi byl opilý. To tě mohlo stát život. Ale s tím pistolníkem by sis to nemohl rozdat ani střízlivý.“

„Co můžu dělat jiného než pít,“ řekl Radigan, „když vidím, jak všechno, co mám, jde k čertu.“

„Zatnout zuby a začít od znovu. A ne se zpít a pak mávat koltem. Kdo byl ten střelec v patře?“

„Burt Kedrick. Jeden z mužů, kteří mi uloupili koně. Neviděl jsem ho, když jsem tam přišel.“

„To jsem si myslel. Rozzuřený a opilý člověk toho moc nevidí. Hleděls jen na toho pistolníka. Ale vždycky musíš počítat s tím, že někdo je v záloze. Nešlo jim o tvé koně. Chtěli tě odpravit. Proč?“

„To je dlouhá historie.“

Radigan měl pocit, že země pod ním se vlní. Opřel se o strakáče.

„Hej, zůstaň stát!“ řekl Gunn, chytil ho za košili a podepřel ho. „Přivezu tě domů. Kde to je?“

„Ranč Mustang River, to je po proudu,“ vyhrkl Radigan. Bylo mu špatně, hodně špatně.

„Jak je to daleko?“ zeptal se Gunn.

„Dvakrát tolik co do pekla,“ zamumlal Radigan.

„Do pekla by ses dostal snáz. Tam by tě odvezli. Ale ty budeš muset jet,“ odvětil Gunn. „Dělej, pomůžu ti do sedia.“

Radigan chtěl strčit levou nohu do třmenu, ale tu se mu podlomilo pravé koleno a svalil se na Gunna.

„Jsi namol, sakra. Táhne z tebe tak, že by to opilo tucet otrlých mexických mezků. To jsi bez lucerny vlezl do soudku s whisky a nenašels cestu zpátky?“

„To bylo naposledy, co jsem se toho svinstva dotkl. Teď už se na něj ani nepodívám,“ odpověděl Radigan. Znělo to jako přísaha.

„Cesta do pekel je vždycky vydlážděná dobrými úmysly,“ řekl Gunn. „Ale pokud to bude nutné, tak ti tvá vlastní slova připomenu. A teď dělej! Vyšvihni se do sedla, nebo tě nakopnu tak, že na druhé straně sletíš z koně!“

Radigan se vytáhl nahoru. Gunn mu podal uzdu a pak nasedl sám. Chvíli jeli mlčky a Radigan se snažil držet žaludek pod kontrolou.

Potom Ben Gunn řekl: „Znal jsem chlápka, který se jmenoval Tom Radigan. Byl to texaský ranger, jeden z nejrychlejších pistolníků, jaké jsem kdy viděl. Nosil dva kolty – jeden nízko vpravo a druhý vysoko na levém boku. Měl zrzavé vlasy přesně jako ty. A jizvu na levé tváři.“

Chvíli panovalo ticho, načež Radigan odvětil: „Myslím, že mluvíte o mém otci.“

„Když to říkáš, tak to tak asi bude,“ prohlásil Gunn. „Co se s ním stalo?“

„Je mrtvý, už dlouho. Krotil jednoho mustanga, když se mu přetrhl podbřišník. Spadl koni přímo pod kopyta. Stalo se to na našem ranči v západním Texasu.“

„A proč jsi nezůstal v Texasu?“ zeptal se Gunn.

Radigan sebral všechny síly a otočil hlavu tak, že mu mohl pohlédnout do tváře.

„Přišel jsem tam o celou svou rodinu.

Chtěl jsem odtud pryč. Prodal jsem ranč, ale moc jsem za něj nedostal. Pak jsem osedlal koně a vydal se na sever. Na pár místech jsem pracoval jako kovboj a potom jsem měl dost peněz na to, abych si koupil pár chovných koní. Koně jsou to jediné, čemu rozumím. Teď jsou pryč a já nevím, co mám dělat.“

„Možná je zase najdeme. Co se stalo s tvou rodinou?“

Radigan svěsil hlavu. Chvíli to trvalo, než odpověděl.

„Matka a bratr zemřeli ještě před mým otcem. Bratra zastřelil jeden rozzuřený pistolník a matka umřela na nemoc. Nejbližší doktor byl padesát mil daleko. Když přijel, už bylo pozdě. To už je víc než deset let.“

„Znal jsem tvou matku,“ zamumlal Gunn. „Byla to překrásná žena. Nikdy jsem nepotkal krásnější.“

„Co?“ zeptal se Radigan, který měl co dělat, aby se udržel v sedle, a neposlouchal.

„Nic. Vůbec nic,“ odpověděl Gunn a stáhl si černý texaský klobouk do čela. Jeho hlas teď zněl jinak, ale Radigan si toho nevšiml.

Usnul v sedle. Ben Gunn mu vzal uzdu z rukou a přivázal ji k hrušce svého vlastního sedla. Pomalu jel po břehu řeky, zahloubán do svých myšlenek.

+ + + + +

Když se Radigan následujícího rána probudil, bolela ho hlava tak, že si myslel, že ho kopl kůň. Ležel oblečený v posteli, tedy až na boty a revolverový opasek. Nevěděl, jak se na ranč dostal. A bylo mu to jedno. Přemýšlet se mu nechtělo.

Dveře byly otevřené a v krbu plápolal oheň. Musel se opřít o stěnu, když vstal. Chvíli mu to trvalo, než se zem pod ním přestala houpat a opatrně vyšel ven.

Venku seděl Ben Gunn na židli a nohy měl položené na zábradlí. V ruce držel winchestrovku a na podlaze vedle něj stála konvice s kávou.

„Dobré ráno, chlapče,“ řekl.

Radigan neodpověděl. Přivrávoral ke žlabu a ponořil bolavou hlavu do studené vody. Potom se posadil na zídku studny a pohlédl na Bena Gunna.

„Už jsme se někdy viděli?“ chraplavě se zeptal.

„Včera v noci.“

„Včera v noci? Kdy to bylo?“

„Raději strč ještě jednou hlavu do vody, možná se probereš.“

„Jde to i tak,“ zamumlal Tom Radigan. „Teď už si vzpomínám na vaši tvář. To jste celou noc seděl venku?“

„Bylo to tak lepší,“ odpověděl Gunn, opřel winchestrovku o trám a vstal. „Vzpomínáš si na přestřelku v Gunlocku? Tvoji protivníci ztratili dva, možná i tři muže. Bylo možné, že nás navštíví a podpálí ranč. Ale to by se jim nepodařilo. Postavil sis ho na velmi dobrém místě.“

Dům, stáj a stodola ranče Mustang River byly postavené na úpatí jediné skály široko daleko, a proto by bylo snadné je bránit. Jelikož byl ranč výše než okolí, vypadal jako malá pevnost. Pár střelců s puškami by jej ubránilo i proti desetinásobné přesile.

Ben Gunn na něho pohlédl a řekl: „Měl by ses najíst. Pak ti bude líp.“

„Najíst?“ Radiganovi se obrátil žaludek. „To by nešlo. Mám pocit, jako bych celou noc ležel s otevřenými ústy v koňském hnoji.“

„Pak se aspoň napij kávy,“ řekl Gunn, vzal konvici a nalil mu do hrnku. „Tady. Je ještě horká.“

Tom Radigan pil v malých doušcích a pomalu mu začalo být lépe. Ben Gunn tam stál a čekal.

„V okrese Kingfisher vypukla válka o prérii a ty jsi do ní namočený,“ řekl. „Jak ses do toho zamotal? A kdo jsou tví nepřátelé?“

Radigan zachmuřeně hleděl před sebe. „Začalo to před rokem,“ řekl. „Tenkrát, v dubnu roku 1889, vláda ve Washingtonu umožnila osídlování rozsáhlých území v Oklahomě. Dříve ta půda patřila k indiánskému teritoriu. Došlo k závodu o nejlepší místa v Oklahomě. Tisíce jezdců a povozů vyrazily tím směrem. Byl to boj všech proti všem. Každý si mohl vykolíkovat tolik půdy, kolik chtěl – pokud byl dost rychlý. Ostatní mu totiž byli v patách. Někteří však byli prohnanější než ostatní, potají se na rychlých koních dostali přes hranici a vytyčili si svou půdu ještě před vypuknutím velké štvanice. O něco později se jim začalo přezdívat ‚rychlí jezdci’ a…“

„A já mám pocit, že ty jsi byl jedním z nich,“ skočil mu Ben Gunn do řeči. „Takto sis zajistil pořádný kus půdy.“

Radigan přikývl.

,3yla to jediná šance, jakou jsem kdy dostal. A nechtěl jsem ji propást jen proto, že někdo měl rychlejšího koně než já. Vlastně to vůbec nehrálo roli, protože tam bylo dost půdy pro všechny. Potíže začaly krátce potom. Jeden velký rančer vyslal půl mužstva, které mělo zabrat všechnu půdu. Jmenuje se Matt Kincaid a je to Texasan. Když viděl, že svého cíle nedosáhl, najal smečku pistolníků, kteří měli zahnat ty, kdo by si náhodou vykolíkovali půdu, kterou si nárokoval. Přibližně tucet malých rančerů a osadníků se proti tomu postavilo. Kincaidovi pistolníci je postříleli nebo vyhnali. Já jsem poslední. Teď mi Kincaidovi lidé ukradli koně a já nevím, co mám dělat.“

Gunn chvíli mlčel. Potom řekl: „Nejdřív se umyj a ohol. Vypadáš jako tulák a navíc i tak smrdíš. Až se najíš, pobavíme se spolu.“

Radigan přikývl. Vrátil mu plechový hrnek a přinesl si z domu mýdlo, ručník a břitvu. Nelíbilo se mu, jak ho Ben Gunn komanduje, ale neměl sílu mu odporovat. Začal se holit. Ruce se mu však chvěly jako novorozené tele.

„Au, sakra!“ zaklel. „Už jsem se třikrát řízl. Sakra, to je krve.“

„Měl bys být rád,“ řekl Gunn, „že z tebe ještě teče krev. Příště se whisky vyhni, chlapče. Válka o prérii je tvrdá záležitost i pro střízlivého. Jestli chceš zůstat naživu, tak whisky nepij. Nesmí se ti třást ruka, až sáhneš po koltu.“

„Byl bych vám vděčný, kdybyste mi už konečně přestal říkat chlapče,“ procedil Radigan mezi zuby.

„Budu tě považovat za muže, teprve až se tak budeš chovat,“ řekl Ben Gunn, otočil se a s cinkáním ostruh šel dovnitř.

O půl hodiny později, když mezitím vypili litr kávy., už byl Radigan schopen něco sníst.

Gunn usmažil vejce se slaninou, které zajídali kukuřičným chlebem.

„Jak je možné, že ti ukradli koně?“ zeptal se Ben Gunn, který seděl obkročmo na židli a kroutil si cigaretu.

„Měl jsem co do činění s půl tuctem jezdců,“ odvětil Radigan. „Tři nebo čtyři z nich ostřelovali winchestrovkami dům, zatímco ostatní vyhnali koně z ohrady. Nemohl jsem ven, koupil bych to. Všechno šlo ráz na ráz. Opětoval jsem palbu, ale ve svitu měsíce toho nebylo moc vidět. Měl jsem vynikající koně. Klisny z Kentucky a Oregonu a jednoho španělského hřebce.“

Odmlčel se, když se zvenčí ozval dusot kopyt, který se rychle blížil. Radigan pustil vidličku, vyskočil a vyhlédl ze dveří. Přes řeku se brodili tři jezdci.

„Matt Kincaid osobně,“ zamumlal Tom Radigan, vzal z věšáku revolverový opasek a připnul si ho. Potom sáhl po brokovnici s uřezanými hlavněmi, která stála ve stojanu u stěny. Rychle se přesvědčil o tom, že obě komory jsou nabité.

Gunn vyšel ven za ním, opřel se o rám dveří a zahákl si palce za revolverový opasek. Klidně, s kamennou tváří hleděl na jezdce, kteří zastavili deset yardů před Radiganem.

Nebylo pochyb o tom, kdo z nich tam dává rozkazy.

Matt Kincaid byl vysoký, ramenatý muž s tváří, která jako by byla vysekaná ze skály.

Oči měl tvrdé a panovačné a brutální rysy kolem úst prozrazovaly, že je zvyklý zničit vše, co mu stojí v cestě. Měl na sobě černý stetson, šedou jezdeckou košili a takzvané netopýří chrániče nohou. Na bocích se mu houpaly dva kolty s dřevěnými pažbami. Jel na palominovi, mohutném světle hnědém valachovi s bílým ocasem a hřívou.

Tom Radigan poznal i oba další muže. Jedním z nich byl hubený Texasan jménem Luke Goff, Kincaidův předák. Druhý se jmenoval Sid Fessenden a patřil k rančerovým najatým pistolníkům.

„Slyšel jsem, co se v noci stalo v Gunlocku,“ řekl Kincaid. „Chtěl jsem přijet s celým svým mužstvem a vyhnat vás, Radigane. Této půdy jste se zmocnil protiprávně. Už před rokem jsem na ni vznesl nárok. Teď už mi došla trpělivost. Táhněte z mé půdy a toho pistolníka vemte s sebou!“

Ukázal na Bena Gunna.

„Mé vlastnické právo na tuto půdu je podložené zápisem na katastrálním úřadě a tím pádem je uznáno i vládou,“ odvětil Tom Radigan. „Mé papíry jsou v pořádku.“

„Papíry mě nezajímají,“ arogantně řekl Kincaid. „Byl jste jedním z rychlých jezdců, kteří sem dorazili, ještě než vláda umožnila osídlování. Přivlastnil jste si tu půdu protiprávně.“

Než mohl Radigan odpovědět, ozval se Gunn: „Ani vy jste nepostupoval zákonně, pane Kincaide, když jste vyslal své kovboje, aby při velkém tažení do Oklahomy vytýčili co možná nejvíc jednotlivých parcel, které jste potom skoupil. Tato půda byla určena pro malorančery a osadníky. Vaše jednání se protiví právu a prošlo vám jen proto, že v okruhu padesáti mil není jediný federální marshal. A protizákonné bylo i to, když jste svému mužstvu přikázal uloupit Radiganovy koně. Na Západě jsou státy, kde je za loupež koně trest smrti.“

Kincaid přivřel oči. „Vy mi chcete vyhrožovat?“ zeptal se. „Postavil jste se na špatnou stranu, když jste se nechal najmout od Radigana. Přinese vám to akorát tak kulku.“

„Ale ta nebude vypálena z vašeho koltu ani z koltů vašich lidí, „řekl Gunn klidným hlasem.

„Tím bych si na vašem místě nebyl tak jistý,“ řekl Sid Fessenden. Pečlivě Gunna pozoroval a okamžitě v něm poznal pistolníka. Očividně však věřil, že se s ním dokáže vypořádat. Postavil se ve třmenech a pravou ruku položil na stehno vedle pouzdra s koltem.

„Držte svého muže zpátky, nebo o něho přijdete,“ varoval Gunn rančera. Stále působil uvolněně, pouze oči měl ostražitější a chladnější než předtím.

Tom Radigan palci natáhl oba kohoutky brokovnice. Kovová cvaknutí byla jasně slyšet. Přesto měl Radigan pocit, že zbraň na Kincaida a jeho lidi neudělala takový dojem jako Gunnova výhružka.

„Pusť kolt, Side!“ přikázal Kincaid.

Fessenden ho proti své vůli poslechl a zaklonil se v sedle.

„Vidím, že rozumnými slovy nic nepořídím,“řeklKincaidkRadiganovi. Bylo na něm vidět, že téměř nedokáže ovládnout hněv. „Chcete boj. Dobrá, máte ho mít. Ale nikdo mi nebude moct vyčíst, že jsem vám nedal poslední šanci. Máte čtyřicet osm hodin na to, abyste si sbalil své věci, osedlal koně a zmizel odtud. Jestli vás tu po této lhůtě najdu, ponesete důsledky. Pohřbí vás tu, Radigane.“

Kincaid otočil koně, pobodl ho ostruhami a cvalem vyrazil.

, Ještě se uvidíme,“ řekl Fessenden Gunnovi a spolu s Lukem Goffem se vydal za Kincaidem. Přebrodili řeku a krátce nato zmizeli.

Radigan stáhl kohoutky své brokovnice a otočil se ke Gunnovi.

„Zase přijedou,“ řekl s temnou předtuchou. „Kincaid má pětadvacet kovbojů a nejméně půl tuctu pistolníků. Co zmůžeme proti takové přesile?“

„Nic,“ řekl Gunn. „Pokud budeme bojovat sami, nemáme šanci.“

„Nemám peníze na to, abych najal kovboje nebo pistolníky,“ odvětil zachmuřený Radigan. „Nemám už ani koně. Nemám vůbec nic.“

„Ale ano. Máš čtyřicet osm hodin času, můj chlapče. A ten využijeme. Uděláme to, s čím Kincaid počítá vůbec nejméně.“

„A to?“

„Najmeme mužstvo.“

„Řekl jsem vám, že nemám žádné peníze.“ Tom Radigan mávl rukou. „Těch pár dolarů, co mám v kapse, vystačí tak nanejvýš na jednu láhev whisky.“

Gunn kývl ke dveřím.

„Nejdřív se najez, chlapče. A pak ti vysvětlím, co jsem tím myslel, když jsem řekl, že bychom měli najmout mužstvo.“

Šli dovnitř. Radigan se posadil ke stolu a Gunn přišel ke stěně, na níž visely dvě zarámované fotografie. Jedna s mužem a druhá s ženou.

„Tvého otce a matku jsem naposledy viděl před skoro třiceti lety,“ zamumlal. „Ještě si na ně dobře vzpomínám. Hlavně na tvou matku. Vždycky jsem doufal, že se ještě uvidíme.“

„Chtěl jste mi povědět, jak seženu mužstvo,“ řekl Radigan.

„Ano. Ale nejdřív mi něco řekni o sobě a o Kincaidovi. Musím o tobě vědět všechno, pokud chceme zvítězit.“

Radigan dopil kávu.

„Matt Kincaid je tvrdý chlapík. Nebojím se ho. Ale jezdí pro něho velké mužstvo a má dost peněz na to, aby si najal smečku ničemů. Proto je nebezpečný. Říká se, že v Texasu má obrovský ranč s pětadvaceti tisíci kusů dobytka. Jenže chce blíž k železnici. Proto má takový zájem o oklahomskou prérii. Ten, kdo přižene dobytek k železnici jako první, ho může prodat za nejvyšší cenu. A o to mu jde. Chce stádo už na jaře hnát z Texasu do Oklahomy, tam ho vykrmit a co možná nejdříve, tedy v létě, ještě než přijde sucho, ho hnát do Kansasu a tam prodat.“

„Jinými slovy: Kincaid je pirát prérie, který chce rychle zbohatnout a který udělá cokoli, aby dosáhl svého cíle,“ dodal Gunn. „Boji s ním se nevyhneme. Znám takové. Pro ně zákon nic neznamená. Pokud se jim něco líbí, zmocní se toho. A když se jim někdo postaví do cesty, sáhnou k násilí.“

„Asi tak.“ Radigan přikývl. „Ale já se své půdy nevzdám. Kní se dostane jen přes mou mrtvolu.“

„To se může velmi rychle stát. Naučil tě otec, jak se zachází s koltem?“

„Vždycky mi tvrdil, že nechce, aby ze mě byl pistolník,“ odvětil Radigan.

„Pak ti to ukážu. Protože až půjde do tuhého, nebudeš mít brokovnici po ruce. Vstávej!“

Překvapený Radigan ho poslechl. Nevěděl, co má Gunn za lubem. Pistolník kývl na jeho revolverový opasek.

„Připni si ho tak, že budeš mít pouzdro nízko!“ vyzval ho. „Zápěstím se musíš dotýkat pažby, když svěsíš ruku. Pořád musíš vědět, kde máš kolt, jinak sáhneš vedle a je po tobě.“

Radigan to udělal.

„A teď uvolni pravou ruku,“ řekl Ben Gunn. „Poslední tři prsty trochu pokrč kolem pažby, ukazováček natáhni a palec zakloň. Kohoutek musíš natáhnout, ještě když zbraň vytahuješ zpouzdra. Potom ji stačí jen zvednout. Budu počítat do tří, pak tasíš. Jedna – dva – tři!“

Radigan tasil.

„Jsi příliš pomalý,“ řekl Gunn. „Něco ti ukážu. Postav se těsně přede mě. Ruce zvedni do výše hrudi. A teď tleskni tak rychle, jak to jen jde.“

Radigan to zkusil. Než však stačil tlesknout, ocitla se mezi jeho dlaněmi kovová hlaveň koltu. Neviděl, jak Gunn tasil. Byl příliš rychlý.

„Teď jsi na řadě ty,“ řekl Ben Gunn, strčil zbraň do pouzdra, zvedl ruce a tleskl. Radigan však ani nestačil vytáhnout kolt.

„Zkus to ještě jednou,“ vyzval ho Gunn. Radigan byl opět příliš pomalý. Rozzuřeně vrazil kolt do pouzdra.

Gunn se na něho usmál.

„Když to budeš dostatečně často cvičit, budeš ještě rychlejší než já,“ řekl. „Máš rychlou ruku – to asi bude dědictví po otci, jenom nejsi zvyklý na kolt. To se ale dá napravit.“

„Jste tak rychlý. Kdo vlastně jste?“ zeptal se Radigan.

„Jednou ti odpovím,“ odvětil Ben Gunn. „Ale teď dojez. Řeknu ti, co v příštích osmačtyřiceti hodinách budeme dělat. Pojedeme do Guthrie. To je divoké město, kde se dá narazit na ledaskoho: na hráče, pistolníky, zloděj e dobytka a koní, stíhané bandity – a na pár poctivých lidí. Ale těch není moc. My si budeme vybírat mezi desperáty. A z nich si sestavíme mužstvo.“

+ + + + +

Guthrie bylo hlavní město nového teritoria Oklahoma – a opravdu to bylo divoké město. Přestože tam měli šerifa, půl tuctu zástupců, federálního marshala a šibenici, každý den se tam střílelo a tekla krev. Město se podobalo natlakovanému parnímu kotli.

„Potuluje se tu spousta pistolníků z Texasu,“ řekl Gunn k Radiganovi, když jeli po Main Street. „Všichni psanci, pro které je v Texasu půda horká, jimž hrozí šibenice nebo dlouholeté vězení, se stahují do Oklahomy. Najdeš tu obávané bojovníky, jako je Clay Allison, William Longley a Jack Ketchum, i ty, kteří nejsou tak známí, ale kteří nejsou o nic pomalejší. Mezi nimi budeme vybírat.“

Na Main Street panoval ruch, pohybovali se po ní jezdci, kočáry i vozy. Právě dorazil dostavník a připravoval se odjezd dalšího. Bylo tam mnoho lidí a před všemi saloony stály dlouhé řady osedlaných koní. Na kraji města byla před jednou stodolou skupinka lidí. Dva z nich stáli opodál. Jeden byl hubený a šlachovitý jako vlk po dlouhé, tuhé zimě. Na něho Gunn ukázal.

„To je Cole Pierce, jeden z těch, co pro nás připadají do úvahy,“ řekl. Zastavili koně a Radigan se postavil ve třmenech, aby lépe viděl.

Před stodolou stáli dva další muži a drželi v rukou dvě srdcová esa. Pierce a muž vedle něho, který měl kolt nízko u pasu, byli zhruba deset yardů od stodoly. Pierce byl prostovlasý a Tom Radigan viděl, že má na zádech pod košilí pochvu s nožem. Zpoza límce mu trčela rukojeť nože.

„Ať jeden z vás počítá do tří,“ řekl Pierce, který byl oděn jako obyčejný kovboj – tedy až na ten nůž.

„O.K., budu počítat,“ zvolal jeden ze zvědavců a počítal. „Jeden – dva – tři!“

Oba muži před stodolou pustili karty a v tom okamžiku Pierce trhl rukou po noži a muž vedle něj sáhl po koltu.

Tom Radigan nevěděl, kdo z nich byl rychlejší. Viděl jen, jak se zableskla čepel nože a jak současně třeskl výstřel z revolveru. Tři stopy pod rukou jednoho z mužů, kteří drželi karty, se do prkenné stěny zabodl nůž. Trefil kartu a připíchl ji ke stěně.

Druhý muž se sklonil, zvedl svou kartu a ukázal ji ostatním. Všichni viděli, že kulka ji zasáhla přesně doprostřed.

Pierce si vzal nůž, strčil jej do pochvy a pohlédl na dírky po noži a po kulce.

„Prohráls sázku, Slagle,“ řekl s chladnou tváří. „Dostanu od tebe padesát dolarů.“ Muž, se kterým si to rozdal, na něho vrhl rozhořčený pohled a sevřel rty, zatímco kolt strkal do pouzdra. Měl širokou, brutálně působící tvář a záludné oči posazené těsně při sobě.

„To není pravda,“ řekl. „Jsi zatracený lhář, Pierci. Nejsi rychlejší než já. Kdykoli tě porazím. Je rozdíl vrhat nůž na kartu nebo na člověka. Tasím svůj kolt rychleji, než ty vrhneš nůž, a jsem ochoten to dokázat. Tentokrát nepůjde jen o padesát dolarů. Jestli máš odvahu, tak vsadím svůj život proti tvému. Budeme bojovat na vzdálenost deseti yardů –já koltem, ty nožem.“

„Ne,“ řekl Pierce. „Nechci tě zabít. Běž a prohlédni si, kde jsme trefili padající karty. Já tu svou zasáhl o dlaň výš než ty. To dokazuje, že jsem byl rychlejší. Ale těch padesát dolarů si můžeš nechat.“

Otočil se a chtěl jít pryč, Slagle ho však zastavil. Byl tak rozzuřený, že se mu chvěl hlas.

„Nedovolím, aby o mně někdo říkal, že jsem lhář, ty zatracený bastarde!“ vykřikl. ,,Máš v sobě indiánskou krev, proto tak umíš zacházet s nožem. Ale ze stejného důvodu jsi i zbabělý.“

Cole Pierce se zastavil a pomalu se otočil. Radigan viděl, jak se jeho pohled změnil, a naskočila mu husí kůže. Pierce přivřel oči, v nichž se objevily zlověstné jiskry. Byl bledý jako stěna a měl pevně sevřené rty.

„To jsi neměl říkat, Slagle,“ chraplavě řekl. „Ale pokud chceš za každou cenu boj, dám ti šanci. Můžeš po zbrani sáhnout jako první. Radím ti ale, abys byl zatraceně rychlý, protože jinak tě odtud odnesou nohama napřed.“

„Cole Pierce má v žilách indiánskou krev, ale nenávidí, když mu to někdo připomíná,“ řekl Gunn Radiganovi. „Dobře se teď dívej a nezapomeň na to! Když s ním budeš mluvit, nikdy neříkej slovo indián, rozumíš?“

Radigan viděl, jak se Slagle napjal. Chvěly se mu koutky úst. Sebejistě se usmíval a pravou ruku měl těsně nad pažbou koltu. A pak tasil. Stačil revolver vytáhnout zpouzdra, ale to bylo vše. Radigan viděl, jak ho Pierceův nůž trefil do hrudi. Pierce pohnul rukou tak bleskově, že nikdo neviděl, jak nůž vytáhl a vrhl.

Slagle zkřivil tvář do překvapené, bezmocné, bolestné grimasy. Pustil spoušť koltu a skácel se na zem. Ostatní tam strnule stáli.

Pierce měl pravou ruku poblíž pažby revolveru, když přišel k mrtvému a vytáhl z něj nůž. Otřel čepel a strčil si jej do pochvy.

„Těch padesát dolarů, které jsem na něm vyhrál, by mělo stačit na jeho pohřeb,“ řekl k okolostojícím. Potom přišel k hnědákovi s texaským sedlem. Teprve když se chtěl vytáhnout do sedla, pohlédl na Gunna. Vyděsil se a sáhl po zbrani. Už ji měl povytáhnutou, když Gunn řekl: „Nejdu po tobě, Pierci. Ale jiní brzy půjdou. V Guthrie mají solidní šibenici. Jestli na ní nechceš viset, jeď. Pokud ale hledáš místo, kde budeš v bezpečí, kde tě šerif z Guthrie nenajde, pak na mě počkej na soutoku Cottonwood Creeku s Cimarronem.“

Cole Pierce váhal, ale potom strčil kolt do pouzdra a vyšvihl se do sedla.

„Každého jiného bych měl za lháře, Gunne,“ řekl. „Ale tobě věřím. Dobrá, budu tam na tebe čekat.“

Po těchto slovech pobodl koně ostruhami a cvalem vyrazil na sever.

„Myslím, že máme prvního kovboje,“ řekl Gunn k Radiganovi. „Pierce je psanec a hledají ho ve třech státech. V Texasu mu hrozí šibenice. Ale lidi, jako je on, potřebujeme.“

„Dobře vás zná,“ poznamenal Radigan.

„To je možné. Ale teď se podíváme po dalších členech našeho mužstva.“

Jeli dál po ulici, načež Gunn zastavil před saloonem Cattle King, největší a nejhezčí budovou na Main Street. Oba seskočili z koní, přivázali je k posledním volným místům u zábradlí a vešli dovnitř. Byť bylo brzy, již tam panoval čilý ruch.

Postavili se k baru a neobsloužil je barman, nýbrž hezká, zrzavá žena. Už nebyla tak úplně mladá. Ve tváři měla stopy pohnutého života. Dřív to musela být krasavice a tou vlastně byla ještě i nyní.

Zdálo se, že si Radigana vůbec nevšimla. Hleděla jen na Gunna a lehce se usmívala. Měla tyrkysové oči a velký výstřih.

„Whisky?“ zeptala se.

„Tři. Doufám, že nám budete dělat společnost,“ odpověděl Gunn a Radigan na něho vrhl napůl tázavý, napůl překvapený pohled. Zrzka postavila na pult tři sklenice, otočila se a vzala z regálu láhev whisky značky Rosebud.

„Ještě jsem vás v Guthrie nikdy neviděla,“ řekla.

„Jmenuju se Ben Gunn. Hledám dva muže, které možná znáte: Johnnyho Latiga a Billa Holta.“

„Jmenuju se Connie Duaneová,“ představila se žena, „a je škoda, že muži jako vy všechno řeší koltem. Život přece může být hezký. Proč ho skončit v krvi na špinavé podlaze nějakého saloonu?“

„Nepřišel jsem proto, abych tu na někoho střílel,“ řekl Gunn. „Hledám pár starých přátel.“

Connie Duaneová pohlédla na armádní kolt u jeho pravého boku.

„Přátel?“ ironicky opakovala. „Nevypadá to, že byste mezi psanci, kteří sem uprchlí z Texasu před šibenicí, měl přátele.“

„Z vašich slov soudím, že Latiga a Holta znáte?“ řekl Gunn. „Kde je můžu najít?“

„Poslouchejte, nechci ve svém saloonu žádné přestřelky,“ odpověděla. „Můžu vám jen radit, abyste nesahal po koltu, dokud budete ve městě. V Guthrie za posledních šest měsíců pověsili víc lidí než jinde v Oklahomě.“

„Přijel jsem s mírumilovnými úmysly,“ odvětil. „Hledám pár lidí, které znám z dřívějška.“

„Pak možná zůstanete naživu a ještě se uvidíme?“ zeptala se.

„To je možné,“ odpověděl a jeho slova zněla jako slib. „Takže, kde najdu ty dva?“

Ukázala k piánu. „U tamtoho stolu.“

Gunn dopil svou whisky, hodil pár mincí na pult a kývl na Radigana.

Prodírali se sálem. U stolu vedle piána sedělo šest mužů, kteří hráli poker. Šlo o vysoké částky. Jeden z nich vzhlédl, spatřil Gunna, vyskočil a tasil oba kolty.

„Opatrně, Latigo!“ zvolal Gunn. „Jsi dnes už druhý, kdo na mě namířil revolver. Už mě to nebaví. Pojď se mnou k pultu. A ty taky, Holte! Musím s vámi mluvit.“

Když Latigo viděl, že Gunn nesáhl po zbrani, dal revolvery do pouzder. Stále se však tvářil nedůvěřivě. Přesto Šel za Gunnem k výčepnímu pultu. A připojil se k němu další muž, který hodil karty na stůl a zvedl se od stolu.

„Něco jste mi dlužní. V Texasu jsem vás zachránil před šibenicí,“ řekl Gunn, když jim číšnice nalila whisky. „Přijel jsem, abych si ten dluh vybral.“

„Co od nás chceš?“ zeptal se Latigo. Měl ostré rysy ve tváři, kterou připomínal dravého ptáka.

„Na útěku před zákonem jste se dostali do Oklahomy,“ řekl Gunn. „Ale jak dlouho to bude trvat, než budou zatykače s vašimi podobiznami viset i tady? Lidé jako vy se na šikmou plochu dostanou rychle. Pokud nebudete mít práci a bosse, který za vás bude přemýšlet, hrozí vám šibenice i v Oklahomě. S tuláky, navíc ještě s texaskými desperáty, tu dělají krátký proces.“

Latigo položil dlaně na kostěné pažby koltů.

„K věci, Gunne!“ zabručel.

„Chci vám pomoct,“ řekl Ben Gunn. „Dám vám džob, tvrdý džob, to byste měli vědět. Kovbojská a pistolnická práce. Nic snadného. A odměna nebude vysoká. Díky té práci si však v Oklahomě zachováte čistý štít. Žádný šerif ani zástupce s vámi v budoucnu nebude jednat jako s psanci. A už se vám nebude zdát o šibenici.“

„Nejsem si jistý, jestli mi šibenice není milejší než džob, který nám nabízíš,“ řekl Holt a jízlivě se rozesmál. „U pokeru si člověk vydělá víc než jako kovboj a je to snazší.“

„Správně.“ Gunn přikývl. „Ale jenom do té doby, než někdo přijde na to, že hrajete s cinknutými kartami, a sáhne po koltu. Latigo je rychlý a tak by ho porazil. Jenže potom byste museli z Guthrie prchat se stíhacím oddílem v patách. Pokud vás dostihnou, pověsí vás. Pokud uniknete, už se v Oklahomě nikdy nebudete moct ukázat, protože brzy budou vaše zatykače viset všude. Potom budete psanci a každý vás bude moct oddělat ze zálohy a zkasírovat za to odměnu.“

Latigo a Holt si vyměnili pohled. Potom Latigo řekl: „Nemaluj čerta na zeď. O jakém džobu to mluvíš?“

Ben Gunn ukázal na Radigana. „To je váš nový boss. Má malý ranč na Mustang River a jeden velký rančer jménem Kincaid ho odtud chce vyhnat. Radigan potřebuje mužstvo, protože sám by v tom boji neobstál. Dva kovboje už má. Mě a Cola Pierce.“

„Zešílels, že se stavíš proti Kincaidovi?“ řekl Holt. „Velcí rančeři platí pistolníkům velké prachy, zatímco ti malí nemají skoro nic.“

„Neslibuju vám bohatství,“ řekl Gunn. „Jenom nový život a poctivé jméno. Jste mi něco dlužní. Proto bych vás mohl přinutit jet se mnou. Ale to není můj styl. Je to tvrdý pistolnický džob. Rozhodněte se sami. Pokud budete pro, jeďte k soutoku Cottonwood Creeku s Cimarronem a tam na nás počkejte.“

Gunn kývl na Radigana a šel ke dveřím. Vyšli na chodník.

„Nevěřím, že ti dva ten džob přijmou,“ řekl sklíčený Radigan. „Bylo by to pro ně velmi nevýhodné. Nemám je čím platit.“

„O peníze si starosti nedělej,“ řekl Gunn. „Myslím, že Latigo, Holt a Pierce na nás budou čekat. Ty psance neznáš, chlapče. Většina z nich by dala cokoli za to, kdyby dostali šanci vést normální život.“

„Zdá se, že desperáty dobře znáte,“ řekl Tom.

Nevěděl, co si o Gunnovi má myslet, ale nechtěl ho nějak urazit. Už jednou se ho zeptal a Gunn neodpověděl. Proto raději pomlčel.

Na vnějším schodišti, jež vedlo do patra saloonu, málem zakopl o děvče, které tam zametalo.

„Dávej pozor, kovboji!“ vyhrklo. „Tady nejsi na prérii.“

Radigan se jí pravou ostruhou zahákl o lem sukně. Snažil se ji vytáhnout, ale jenom jí sukni roztrhl až po koleno.

„Omlouvám se,“ zamumlal. „Nechtěl jsem.“

Podívala se na něho, posadila se na nejspodnější schod a rozplakala se.

„Co je s vámi?“ zeptal se Radigan a pokusil se jí pomoct na nohy. Odstrčila ho.

„Nedotýkejte se mě! Už tak jste nadělal víc škody než užitku. To jsou mé jediné šaty. Asi si myslíte, že před sebou máte krávu.“

Gunn viděl, jak je jeho společník zmatený. Usmál se, vytáhl pár bankovek a hodil je děvčeti do klína.

„Tady, kupte si nové šaty,“ řekl, vzal Radigana za ruku a vedl ho dál. Tom Radigan se ještě jednou ohlédl.

Byla mladá a hezká, měla tmavé vlasy, modré oči a velké, krásné rty. Na takové muži letí.

„Na ženské nemáš čas, můj chlapče,“ řekl Gunn. „Jestli se budeš zdržovat s každou sukní a s každou láhví whisky, na kterou narazíš, nedostaneš se daleko.“

„Ano, O.K.,“ nevrle řekl Radigan. „Můžu si bez vašeho dovolení aspoň odkašlat?“

Gunn na něho vrhl zamyšlený pohled. Pak mlčky kráčeli k nájemní stáji. Na prostranství před ní stálo několik tuctů lidí. Uzavíraly se tam sázky. A to vysoké sázky.

O něco dál stál mohutný muž. Někoho tak vysokého ještě Radigan neviděl. Obcházel koně, který stál před nájemní stájí, a prohlížel si ho. Byl to těžký valach. Muž si odepnul revolverový opasek, sundal si šle z ramen, odhodil klobouk a plivl si do dlaní. Potom odhodlaně přistoupil ke koni, sklonil se a chytil ho pod břichem. Široce rozkročen napjal všechny svaly.

Bylo to, jako by se pohnula hora.

Zvedl koně tak vysoko, že nedosáhl kopyty na zem. Vyděšeně frkal a kopal kolem sebe. Obr ho zase pustil, narovnal se a utřel si pot z čela.

Smál se a volal: „Viděli jste? Dokázal jsem to!“ zvolal, vzal klobouk, obrátil ho a přišel s ním za diváky. „Vaše sázky!“

Něco takového ještě Radigan neviděl. Muž měl hrudník jako padesátilitrový sud. A jeho hlas zněl jako hřmění. Když se smál, bylo to, jako když těžce naložený povoz jede po dřevěném mostě.

„To je Turk Ransom,“ řekl Gunn. „Jednou jsem zažil, jak holýma rukama zkroutil podkovu do osmičky.“

Prodrali se davem a obr náhle přišel s kloboukem ke Gunnovi. Tu mu úsměv zmizel z poďobané tváře a napjal ramena.

„Ahoj, Turku!“ řekl Gunn. „Tvůj nový džob asi není moc výnosný.“ Ukázal na klobouk, ve kterém bylo jen pár mincí.

„Můj kůň a já z toho vyžijeme,“ odpověděl Ransom napůl povýšeně, napůl nepřátelsky. „Vždycky se najde pár idiotů, kteří nechtějí věřit tomu, že uzvednu koně.“

„To není práce pro chlapa dělat si legraci z ostatních a ještě k tomu jenom za pár centů,“ řekl Gunn. „Měl bych pro tebe lepší džob, kovboj skou práci. Hledáme kovboje, kteří umějí bojovat. Musím ti ale rovnou říct, že se zapleteš do války o prérii, pokud to přijmeš.“

Obr se zašklebil. „Víš, že jsem musel odjet z Texasu, protože tam pro mě byla příliš horká půda,“ řekl. „Zatím se mi v Oklahomě daří vyhýbat problémům.“

Gunn mu skočil do řeči.: „Jo, ale řekl bych, že musíš spávat s koněm ve stáji a že si nevyděláš moc. Nechceš raději jezdit pro ranč, dělat poctivou práci, mít střechu nad hlavou a každý den dobré jídlo? Válka, o které mluvím, vypukla v kraji Kingfisher, kde nemají šerifa. Byli jsme nuceni vzít spravedlnost do svých rukou. Nepůjde to bez boje. Ale nebojujeme proti zákonu.“

„A je to tvůj boj?“

„Ne. Jde o práva tohoto mladého muže,“ odvětil Gunn a kývl na Radigana. „Ale já jezdím pro něj. A stejně tak i Cole Pierce, Johnny Latigo a Bill Holt.“

Ransom váhal.

„Rozmyslím si to,“ řekl.

„Ano, rozmysli si to,“ řekl Gunn. „Pokud mou nabídku přijmeš, pak buď za setmění na soutoku Cottonwood Creeku a Cimarronu. Hm, můžeš mi povědět, kde najdu Jima Farga a Black Gallaghera?“

„Na kraji města stojí jedna mexická taverna. Víš přece, že Fargo nikdy nepil whisky, ale jenom mexické víno. Mrkni tam do místnosti vzadu. Ale nevěřím, že to, co tam uvidíš, se ti bude líbit.“

„To je na tom tak špatně?“

„Ano. Je pořád namol. Už jenom chlastá. Ze strachu.“

Gunn přikývl a otočil se. Radigan šel za ním. Nekladl však žádné zvídavé otázky, protože měl pocit, že Gunn by mu stejně neodpověděl. To, co se dozvěděl od Turka Ransoma, jím otřáslo.

V taverně šel rovnou ke dveřím od zadní místnosti. Byly zamknuté. Vyrazil je. Vevnitř bylo šero. Ozval se ženský výkřik.

Radigan na posteli viděl dvě postavy. Jedna z nich – muž – se posadila a sáhla po koltech, které byly v pouzdrech na opasku zavěšeném na noze postele. Jenom však promáchla do prázdna.

Než to mohla zkusit podruhé, vzal Gunn revolverový opasek a hodil jej na stůl, na kterém vedle zhaslých svíček stály prázdné láhve od vína.

„Myslel jsem si, že tě najdu v takovém stavu, Jime,“ řekl Gunn zhnuseně. „Ale je to ještě horší, než jsem si myslel. Pistolník, kterému se chvějí ruce tak, že už ani nedokáže vytáhnout kolty… Už ani neudržíš hlavu nahoře, ty ožralo.“

Chytil muže za košili a zvedl ho z postele. Potom mu dal facku. Radigan ho tak rozzuřeného ještě nezažil.

„A ty vypadni!“ zařval na mexickou prostitutku, která s vytřeštěnýma očima seděla na posteli, pod bradou si držela deku a očividně nechápala, co se děje. Gunnův pohled jí však vše vysvětlil.

Vykřikla, vyskočila, zakryla se dekou a běžela pryč.

„Otevři dveře a okna, chlapče,“ řekl Gunn k Radiganovi. „Páchne to tu laciným vínem a pelešením, skoro se tu nedá dýchat.“

Radigan byl tak vyděšený, že ho rychle poslechl. Když dovnitř pronikl sluneční svit, zakryl si muž na posteli oběma rukama oči a zasténal bolestí.

„Ano, jenom vzlykej, ty ochmelko!“ vyhrkl Gunn. „Jestli je něco ještě horšího než pistolník, který má strach, pak je to pistolník, který utápí strach v kořalce a vínu.“

„Co tu chceš, Bene?“ zeptal se Jim Fargo, který seděl na okraji postele. „Proč nejdeš pryč a nenecháš mě na pokoji?“

Sáhl po láhvi, která stála na podlaze, ale Gunn do ní kopl a flaška se rozbila.

„Kdyby mi nebylo tak špatně, dal bych ti co proto,“ zabručel Fargo.

„To je hrozné. Když jenom pomyslím na to, že jsi byl jedním z nejrychlejších pistolníků v Texasu, tak je špatně i mně. Jak jsi jenom mohl takto skončit? Dlouho jsme jezdili bok po boku. Netušil jsem, že jsi takový zbabělec.“

Fargo zvedl hlavu a pohlédl na něho. Byl bledý jako stěna– Tom Radigan nevěděl, zda zlostí nebo z vína – a v očích se mu jiskřilo.

„Nějak moc si dovoluješ, Bene. Řekni to ještě jednou. Každého jiného bych za ta slova oddělal.“

„To těžko,“ jízlivě opáčil Gunn. „Vždyť ani neudržíš kolt.“

Jim Fargo vstal, odstrčil Gunna stranou a chtěl jít k revolverovému opasku, který ležel na stole. Při tom však zakopl o láhev a skácel se na zem.

„Chceš mi dokázat, jaký jsi chlap, a ani se neudržíš na nohou,“ zhnuseně řekl Gunn. „Jestli s tím nepřestaneš, uchlastáš se.“

Podal mu ruku, Fargo ji však odstrčil a ztěžka vstal.

Stál tam, hekal a hleděl na Gunna krví podlitýma očima.

„Co ode mě vlastně chceš?“ nenávistně se zeptal. „Přišels proto, abys mou duši zachránil před peklem.“

„Ne,“ chladně, klidně a pohrdavě odvětil Gunn. „Přišel jsem proto, že potřebuju pomoc přítele. Není to tak dávno, co jsme riskovali život, jen abychom si pomohli. Ale vidím, že ty časy už skončily. Ty nejsi muž, od kterého bych přijal pomoc.“

Kývl na Radigana, aby šel za ním. Už byli u dveří, když tu se za nimi ozvalo kovové cvaknutí.

Otočili se. Jim Fargo stál široce rozkročen uprostřed místnosti. Vrávoral, hlavně jeho koltů se však nechvěly.

„Už ani krok, Bene,“ řekl, „nebo ti na rozloučenou vpálím dvě kulky do zad! Řekls, že jsi přišel proto, abys mě poprosil o pomoc. A já ti pomůžu. Možná jsem ožrala, ale ne zbabělec. Já přítele ve štychu nenechám.“

„Tebe nemůžu potřebovat, Jime,“ pohrdavě řekl Gunn. „Najímám lidi do války o prérii: pistolníky, ne opilce.“

Fargo uvažoval. Svraštil čelo.

„A když poprosím starého přítele, aby mi dal šanci?“ zeptal se s podivnou směsicí naděje a zoufalství v hlase.

Ben Gunn dlouho mlčel, než odpověděl: „Vyženu tě, jestli tě ještě uvidím s láhví v ruce. To myslím vážně. Máme před sebou těžký boj. A moji muži musí být spolehliví. Dám ti šanci, kvůli našemu starému přátelství. Počkej na nás na soutoku Cimarronu a Cottonwood Creeku.“

Vyšli na ulici.

„Vidíš, chlapče, kam člověka přivede chlast,“ řekl Gunn k Radiganovi.

„A proč pije?“

„Protože má strach. Často se stane, že takoví lidé ztratí sebevědomí. Potom se jich zmocní strach. A většinou to řeší alkoholem. Jim Fargo měl neuvěřitelně rychlou ruku a na dvacet kroků trefil kartu do hrany. Ale to bylo kdysi.“

„Myslíte, že se zase vzpamatuje?“

„V to doufám, chlapče. Kdysi jsme byli dobří přátelé a bojovali jsme bok po boku. Možná jenom potřebuje šanci.“

Šli k saloonu Cattle King, kde měli přivázané koně. Tom si všiml, že se Gunn neustále rozhlíží. Zdálo se, že někoho nebo něco hledá. Chvíli přitahoval podbřišník koně, načež řekl: „Ještě bych si dal pivo a něco pojedl, než vyrazíme. Na jedné hodině už nesejde.“

Radigan souhlasil. Jednak mu kručelo v žaludku a jednak mu už nějakou dobu bylo jasné, že nemá cenu Gunnovi odporovat. Posadili se k jednomu stolu u dveří. Přišla k nim Connie Duaneová.

Gunn objednal jídlo a zeptal se: „Nevíte, kde se tu dá najmout vůz a koně a koupit potraviny a střelivo?“

„V Merrittově obchodě – to je kousek odtud – dostanete potraviny a v nájemní stáji seženete vůz a koně,“ odvětila. „Našel jste přátele, které jste hledal?“

„Ano, už máme mužstvo.“

„I kuchaře?“

„Toho nepotřebujeme. Můžeme si vařit sami.“

„Dobrý kuchař je důležitý,“ řekla Connie Duaneová. „Tvrdě pracující mužstvo potřebuje pořádné jídlo, jinak jsou problémy.“

„Madam…,“ začal Gunn, ale Connie Duaneová ho nepustila ke slovu.

„O jednom kuchaři bych věděla,“ řekla. Otočila se a oba muži pohlédli tam, kam ona. Na schodech, které vedly do zadní části saloonu, zametalo děvče. To, se kterým se Radigan srazil.

„Žena?“ překvapeně řekl Gunn. „Žena uprostřed smečky tvrdých chlapů?“

„Julie už si umí zjednat respekt.“

„Ano, to umí,“ zamumlal Radigan a posunul si klobouk do čela.

Gunn zavrtěl hlavou. „To nejde. To je vyloučeno.“

„Julie Andrewsová nepatří k dívkám, které… No, však víte,“ řekla majitelka saloonu. „Je to slušné, hezké děvče, které se umí starat o domácnost. A umí vařit. Nemá rodinu. Její rodiče zemřeli, když táhli do Oklahomy, a ona zůstala v Guthrie. Vzala jsem ji k sobě, protože se o ni nikdo nechtěl postarat. Zaslouží si ale něco lepšího, než zametat v saloonu a umývat plivátka.“

„Očividně vám přirostla k srdci,“ řekl Gunn. „Za jiných okolností bych si to nechal projít hlavou. Ale při tom, co nás čeká, ženu nemůžeme potřebovat.“

„Julie umí zacházet i s winchestrovkou,“ dodala Connie.

Radigan a Gunn na ni udiveně pohlédli.

„Je mi jasné, že se připravujete na válku o prérii,“ řekla. „Pokud někdo najímá pistolníky, kupuje zásoby a střelivo, nikdy to neznamená nic dobrého.“

„Jste pozoruhodná žena,“ zamyšleně odvětil Gunn. „Ale přesto ji nemůžeme vzít s sebou.“

„Nu, možná si to ještě rozmyslíte. Byla bych ráda,“ odvětila Connie Duaneová a opustila je.

Při jídle Radigan mlčel. Myšlenkami byl u dívky. Líbila se mu a bylo mu líto, že ji nemůžou vzít s sebou. Věděl však, že Ben Gunn má pravdu.

Ani Gunn nebyl příliš hovorný. A Radigan tušil, že přemýšlí o Connie Duaneové.

Po jídle si pronajali vůz a dva tažné koně. V Merrittově obchodě koupili dost zásob na dva měsíce a krom toho dva tisíce nábojů. Všechno platil Gunn.

„Peníze mi vrátíš, až budeš bohatý rančer, chlapče,“ řekl, když Radigan chtěl protestovat.

„To všechno jsme přece mohli koupit i v Gunlocku.“

„To ano, ale pak by Kincaid hned věděl, že jsme najali mužstvo. Pokud o tom nemá tušení, můžeme ho přivítat, jak se sluší a patří, až přijede. A to i uděláme, jakmile uplyne lhůta, kterou nám dal.“

V tom okamžiku se ve dveřích obchodu objevil stín a když se Radigan otočil, spatřil muže v černém.

Byl střední postavy a velmi hubený, díky čemuž působil vyšší, než ve skutečnosti byl. Jeho pohyby byly pružné. Měl jezdecké holínky vysoké po kolena s velkými postříbřenými ostruhami, těsné kalhoty, sametovou kravatu a stříbrem zdobený texaský klobouk.

Neměl revolverový opasek, nýbrž takzvanou „pouzdrovou vestu“ z černé kůže, což byla dvě pouzdra na bocích, z nichž trčely bílé slonovinové pažby postříbřených koltů. Sahal po nich křižmo.

Měl světlé, jantarové oči. Jeho tvář byla opálená a kontrastovala s blond vlasy, jež mu sahaly až po ramena.

Doslova z něj čišelo nebezpečí. Radigan z něj dostal strach.

Gunn se však usmál.

„Black Gallagher!“ řekl. „Všude jsem tě hledal. Dal sis na čas.“

„Teprve teď jsem se dozvěděl, že jsi ve městě,“ řekl Gallagher. „Říká se, že ses zapletl do války o prérii a že se pokoušíš sestavit pistolnické mužstvo. A tak jsem si řekl, že při tom nesmím chybět.“

„Doufal jsem, že přijdeš, Blacku. Teď je naše mužstvo kompletní. Pojďme ke Cattle Kingovi na whisky. Při tom ti vysvětlím, o co jde. Chlapče,“ řekl k Radiganovi, „ty pojedeš s vozem. Nechej ho před saloonem.“

Radigan hleděl za oběma muži, když odcházeli. Potom šel s tichým zaklením na ulici a vylezl na kozlík. Už měl plné zuby Gunnova komandování. Rozjel se a zastavil před saloonem Cattle King. Zatáhl za brzdu, slezl a lítacími dveřmi prošel dovnitř.

Ben Gunn, Gallagher a Connie Duaneová stáli u pultu. Pistolník v černém si Radigana změřil pohledem.

„Takže ty jsi syn texaského rangera Radigana,“ řekl na Radiganův vkus až příliš chladně. „Nu, kéž bys byl jako tvůj otec. Ale možná časem budeš – pokud se toho dožiješ.“

Gunn hodil na stůl pár mincí.

„Až znovu přijedete do Guthrie,“ řekla mu Connie, „přijďte sem.“

„Nebojte,“ slíbil Gunn. „Je mi líto, že to děvče nemůžeme vzít s sebou. Ale nijak bychom jí tím nepomohli.“

Connie se usmála, když šli ven. Cosi jí napovídalo, že Gunna ještě uvidí. A na svůj instinkt se mohla spolehnout.

Radigan přivázal koně k vozu a vylezl na kozlík. Gunn s Gallagharem se vyšvihli do sedel. Radigan uvolnil brzdu, vzal uzdy a vůz vyjel. Na západ, k Mustang River.

+ + + + +

Radigan seděl na kozlíku celou noc, protože Ben Gunn chtěl na ranč dorazit ještě před svítáním. Na soutoku Cimarronu a Cottonwood Creeku narazili na Cola Pierce, Johnnyho Latiga, Billa Holta, Turka Ransoma a Jima Farga. S Blackem Gallagherem měli šest jezdců, z nichž každý podle Gunnova vyjádření vydal za půltucet mužů z Kincaidova mužstva.

Měsíc už dávno zašel a na východě již byly červánky, když přijeli k ranči. Radigan si oddechl úlevou, když viděl, že ještě stojí. Čekal, že najdou už jen kouřící trosky.

„Sesedněte a odveďte koně do stáje. Potom vyložíme vůz,“ řekl Gunn.

Radigan obešel vůz a odvázal plachtu. Přitom sáhl pod ni – a uskočil, jako by se dotkl chřestýše.

„Co se děje?“ chtěl vědět Ben Gunn. „To jsi uviděl čerta?“

„To nebyl čert,“ řekl Radigan. „Pod plachtou leží něco teplého, živého.“

Gunn, který uvolnil podbřišník svého koně, se narovnal, přistoupil k vozu a odhrnul plachtu. Nechápavě hleděl na to, co bylo vevnitř.

„Krucinálfagot!“ vyhrkl. „To je to děvče z Guthrie!“

„Co?“ Radigan pohlédl dovnitř. Mezi pytli a bednami tam leželo děvče, které na něj vystrašeně hledělo.

„Musela vlézt pod plachtu, když jsme v saloonu pili whisky,“ řekl Gunn. „Co s ní? Sakra, proč jsi vůz nezkontroloval, než jsme vyjeli z Guthrie?“ zabručel na Radigana.

„A proč jste to neudělal vy?“ opáčil Radigan. „Jste tu přece velký boss, který každému říká, kdy může mluvit. Jak to, že vás nenapadlo se podívat pod plachtu?“

Ostatní přišli k vozu, pohlédli na dívku – a s výjimkou Blacka Gallaghera a Jima Farga – to uštěpačně komentovali.

„Vylezte, slečno Andrewsová, nebo jak se jmenujete,“ řekl Gunn. „Co jste si vlastně myslela, když jste se tam schovala? To vám poradila Connie Duaneová?“

Dívka se posadila a urovnala si sukni. „Ne, byl to můj nápad,“ odvětila. „Slečna Duaneová s tím nemá nic společného.“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ zapochyboval Ben Gunn. Podal jí ruku a pomohl jí z vozu. „To jste si moc nepomohla. Tady ženu nemůžeme potřebovat.“

„Ale já umím vařit a šít a…“

„A zacházet s winchestrovkou,“ řekl Gunn. „Já vím. Jenže toto je poslední místo, kde by měla být žena.“

Julie Andrewsová se rozhlédla a pak její pohled ulpěl na Tomu Radiganovi. Otočila se k němu a s úpěnlivým pohledem řekla: „Jsem ochotná dělat cokoli, jen abych nemusela zpátky do saloonu,“ řekla. „Nebudu vám dělat těžkosti. A nemusíte mi nic platit.“ Odmlčela se a do očí jí vhrkly slzy.

Radigan se otočil ke Gunnovi.

„Jestli umí vařit, tak je možná dobře, že je tady.“

„A kde bude spát?“

„V domě je komůrka, která se dá zamknout zevnitř.“

„No dobrá,“ povzdechl si Gunn. „Beztak ji nemůžeme poslat zpátky. Může tu dvacet čtyři hodin zůstat, pak uvidíme.“

Radigan ji vzal za ruku a odvedl ji do domu. „Není tu moc čisto,“ řekl, když viděl, jak ohrnuje nos. „Zatím mi to bylo jedno. Celý rok jsem tu žil sám.“

„To je vidět. Vypadá to, jako by tu žili vlci. Ale to se dá do pořádku.“

Julie Andrewsová přistoupila ke krbu a takřka láskyplně sáhla na jeho římsu. „I my jsme měli dům s takovým krbem. To bylo ještě předtím, než otec přišel na ten hloupý nápad prodat náš majetek a odtáhnout do Oklahomy. Snil o zlaté budoucnosti, jenže cesta na Západ ho stála život a matku též.“

„Ani já už nemám žádné příbuzné,“ řekl Radigan.

„Ale máte dobrého přítele: Gunna,“ řekla. „Je vám druhým otcem, že?“

„No,“ váhavě řekl Radigan, „je to poměrně tvrdý chlapík. Jen co jsme se poznali, mě hodil do řeky apak mi skoro zlomil spodní čelist. Jeho pěst je jako z ocele…“

„Někdy je výprask známkou náklonnosti,“ skočila mu do řeči. „Vy se asi moc v lidech nevyznáte?“

„Ne, vyznám se jenom v koních. Pojďte, ukážu vám váš pokoj.“

Rozsvítil petrolejku a přivedl ji do malé místnůstky, ve které bylo jediné okénko připomínající spíš střílnu. Jediným nábytkem tam byla železná postel, židle a stůl.

„V Guthrie jste zřejmě měla hezčí pokoj,“ omluvně řekl. „Ale nemůžeme vám nabídnout nic lepšího.“

„Bydlet se dá všude,“ odpověděla. „Ale myslím, že bych se měla dát do práce a něco uvařit. Chlapi budou mít hlad.“

Šli do velkého obývacího pokoje a Radigan v krbu rozdělal oheň. Uvařil kávu, zatímco se Julie starala o jídlo. Venku muži vyložili zásoby, pak přišli do domu a každý dostal hrnek kávy.

„Krátce vám vysvětlím, co teď musíme udělat,“ řekl Gunn. „Tomovi uloupili všechny chovné koně. Za svítání vyrazíme a pročešeme kraj. Kincaidovi lidé, kteří ta zvířata ukradli, je určitě prodali nějakému obchodníkovi.“

„Vrátíme mu je,“ slíbil zachmuřený Turk Ransom. „A kdo nám v tom bude chtít zabránit, dopadne špatně.“

Zvedl hrnek k ústům – a tu se to stalo. Radigan koutkem oka viděl, jak se roztříštilo okno a jak ve stejném okamžiku obrovi vyletěl hrnek z ruky. Teprve o zlomek vteřiny později venku třeskl výstřel.

„K zemi!“ zvolal Gunn.

Muži to okamžitě udělali. Krátce nato kulky rozbily všechna okna. Radigan chytil Julii a strhl ji k zemi.

Muži vzali pušky, které si tam přinesli, a přiběhli k oknům.

Radigan přiskočil k jednomu oknu a vyhlédl ven. Sto yardů odtud se blýskalo. Jedna z kulek proletěla tak těsně kolem jeho tváře, že cítil závan. Ze stojanu u stěny vytáhl winchestrovku, nabil jí a prostrčil oknem.

, Ještě nestřílejte!“ zvolal Gunn. „To je jenom začátek. Kincaidovi lidé nevědí, s kolika protivníky mají co do činění. Určitě se pokusí ranč dobýt. A pak jim ukážeme, zač je toho loket.“

Jen co domluvil, se ozval rachot a vrzání. Náhle se objevil hořící vůz naložený senem a dřevem. Táhli jej čtyři mezci. Seno a dřevo byly očividně polité petrolejem. Oj byla přitažená tak, že vůz mohl jet pouze dopředu. A mířil přímo k ranči. Radigan za ním viděl jezdce, kteří jeli v kouři.

„Palte na mezky! Musíme vůz zastavit, nebo přijede sem a podpálí chatu!“ zavolal Gunn na své přátele.

Z winchestrovek třesklo půl tuctu výstřelů. Mezci šli k čertu. Vůz ujel ještě několik yardů a pak se převrhl. K nebi stoupaly jiskry, když se hořící náklad vysypal.

Jezdci, kteří se dosud kryli za vozem, byli náhle na mušce Gunnových mužů. Radigan napočítal tři. Pobodli koně ostruhami a cvalem se rozjeli k domu. V rukou drželi předměty, z nichž sršely jiskry.

Hořící zápalné šňůry.

„Dynamit! Sakra!“ zvolal Gunn.

Muži za okny zběsile pálili. Útočníci se dostali na dvacet yardů od domu, načež je zkosily kulky. Nálože vybuchly v rychlém sledu za sebou a k nebi se vznesly kameny a hlína. Koně bez jezdců cválali pryč.

Potom obránci začali ostřelovat zbytek ničemů. Po několika minutách nepřátelská palba utichla.

Zato se ozval dusot kopyt a na dvoře se objevil houf jezdců. Za jízdy stříleli, jejich kulky se zarývaly do stěn domu a s hvízdáním pronikaly okny.

Radigan odstoupil od okna, z poutek revolverového opasku vytáhl nové náboje a vložil je do zásobníku winchestrovky.

Náhle jen několik kroků od něj začala střílet karabina. Vzhlédl a uviděl Julii Andrewsovou, která stála u sousedního okna a pálila z winchestrovky, kterou vzala ze stojanu u stěny. Pokud někdy pochyboval o tom, že umí střílet, pak nyní pochybovat přestal.

Nabil svou pušku, prostrčil ji oknem a vystřelil. Právě včas. Jeden z útočníků se s koltem v ruce hnal k domu. Radigan vypálil téměř bez míření. Třeskl výstřel a kulka muže zasáhla ze vzdálenosti deseti yardů. Pustil kolt a skácel se ze sedla. Při tom zůstal za levou nohu viset ve třmeni. Splašený kůň ho vláčel za sebou a po nějaké době oba zmizeli v oblaku prachu.

Útočníci byli v nevýhodě, protože ze sedla se nedá příliš přesně střílet. Naopak byli snadnými terči, protože již svítalo. Radiganovo mužstvo bylo pro útočníky příliš velkým soustem. S takovým odporem nepočítali.

Jezdci zběsile a naslepo stříleli, ale plašili se jim koně a stále více se jich stávalo obětí kulek, takže jejich útok polevoval.

Potom Kincaidovi lidé otočili koně a vyrazili pryč, ostřelováni Radiganovými muži. Občas se některý z nich zřítil ze sedla a po chvíli poslední prchající kovboje zahalil zvířený prach.

Tom Radigan sklonil winchestrovku a utřel si pot a kouř ze tváře.

„Je někdo raněný?“ zeptal se Gunn.

Nikdo. Julie Andrewsová kašlala a lapala po dechu, protože vevnitř bylo k zalknutí.

„Škoda toho dobrého jídla,“ řekla zvláštně znějícím hlasem, když viděla, že měděný hrnec, v němž vařila, proděravělo půl tuctu kulek.

Ransom se rozesmál.

„Takové děvče jsem ještě neviděl. Umí zacházet s winchestrovkou stejně jako s vařečkou. Jestli umíte stejně tak dobře vařit jako střílet, Julie, pak si vás vezmu, i kdyby nejbližší farář byl tisíc mil daleko.“

Teprve tehdy na ni dolehla tíha toho, co se stalo. Dosud se chovala statečně, nyní se však přestala ovládat.

Radigan viděl, že zbledla a celá se roztřásla. Vzal jí winchestrovku z rukou, dívka si dlaní zakryla ústa a běžela do svého pokoje.

„Kraci, řekl jsem něco špatně?“ zeptal se zmatený Ransom.

„Ne,“ odvětil Holt, „jenom vůbec nerozumíš ženám. Když jsi řekl, že si ji chceš vzít, úplně ji to vzalo.“

„Chtěl jsem jí jen složit kompliment,“ bránil se Turk Ransom.

„To je mi jasné,“ řekl Holt. „Ale asi se bojí, že to myslíš vážně.“

Ransom zrudl. Ben Gunn mu položil ruku na rameno.

„Neposlouchej to, Turku. Bill ti jenom závidí, protože nemá takovou postavu jako ty.“

„Zato mám víc rozumu,“ řekl Holt, který si pořád musel někoho dobírat.

„Odrazili jsme Kincaidovy jezdce,“ řekl Gunn. „Osm z nich leží venku, minimálně půltucet si odtud odnesl nějaké šrámy. Kincaid sice má dost peněz na to, aby najal nové kovboje apistolníky, ale bude mu to nějakou dobu trvat. Mezitím zaútočíme, dřív, než se Kincaid vzpamatuje z porážky.“

„A jak si to představuješ,“ zeptal se Black Gallagher. Opřel winchestrovku o stěnu a zahákl si palce za vestu.

„Musíme najít uloupené koně,“ odpověděl Gunn. „Kincaid bude mít velké trable, pokud dokážeme, že jeho lidé Radiganovi odehnali koně.“

„Odhodlané protivníky člověk nikdy nesmí podcenit,“ varoval Gallagher. „Matt Kincaid zaútočí klidně s celým mužstvem. Nebude váhat a napadne nás znovu. A tentokrát bude postupovat prohnaněji. Je to ďábelský džob, Bene. Jak to vlastně bude se mzdou?“

„Kovbojská mzda, třicet dolarů měsíčně a strava a nocleh zdarma.“

„Jinými slovy neseme kůži na trh za pár centů. To se mi nelíbí. Vždycky jsem své kolty pronajímal jenom tomu, kdo nabídl nejvíc… He!“ vyhrkl Gallagher.

Radigan pohlédl tam, kam on, a uviděl, že bledý Jim Fargo se opírá o stěnu a ztěžka oddechuje.

„Co se děje, Jime? Koupils to?“ zeptal se Gunn.

„Ne, není zraněný,“ pohrdavě řekl Gallagher. „Jenom se strachy podělal.“

Přistoupil k Fargovi a vzal mu winchestrovku z chvějících se rukou. Šestkrát stáhl páku a pokaždé ze zámku vyletěl náboj.

„To jsem si mohl myslet. Během boje ani jedinkrát nevystřelil. Ten zbabělec ani jednou nezmáčkl spoušť. A to po nás chceš, Bene, abychom s takovými lidmi bojovali proti Kincaidovi?“

Chytil Fargovu winchestrovku za hlaveň a praštil jí o stěnu tak, že se ulomila pažba.

„Když nedokážeš bojovat, tak zbraň nepotřebuješ,“ procedil mezi zuby.

Pistolník se ještě stále opíral o stěnu. Radigan viděl, jak zatnul pěsti, aby potlačil třas. To se mu však nepodařilo. Už nedokázal zakrýt svou slabost a hanbu. Radigan pochopil, že je na dně, že ho ovládl děs, že je vyřízený. A ptal, se proč ho Gunn vůbec najal.

„Nech ho na pokoji, Blacku,“ řekl Gunn.

Gallagher se k Fargovi otočil zády, přistoupil ke krbu a pohlédl do plamenů.

„Chlapče,“ řekl Gunn Radiganovi, „běž ven! Cole, Turk, Johnny a Bill ti pomůžou naložit mrtvé na vůz. Někdo z nás je musí odvézt do Gunlocku.“

„To udělám já,“ řekl Gallagher. „Aspoň se nebudu muset rozčilovat s takovými zbabělými grázly.“

Jim Fargo se vzpamatoval. Udělal jeden krok a zahákl palce za kohoutky. Vypadalo to, že už nechce Gallagherovy urážky dál poslouchat. Gunn mu však položil ruku na rameno a postavil se mezi ně.

„Na co ještě čekáš?“ řekl k Radiganovi. V jeho hlasu byla taková zlost, že Radigan šel raději ven. Zlobil se sám na sebe, protože se nechal komandovat. Neměl však odvahu se Gunnovi vzepřít.

Venku začal zapřahat koně. Turk Ransom mu při tom pomáhal.

„Obávám se, že Jim Fargo je vyřízený,“ řekl obr. „Viděls, jak se mu chvějí ruce, chlapče?“

Jmenuju se Tom,“ odsekl Radigan. „Nemusíte mi říkat chlapče jen proto, že ještě nejsem dědek. Proč Gunn Farga vůbec najal, když na něho není spoleh?“

„Nemusíš se hned urážet, pane Radigane,“ přátelsky řekl Ransom. „Fargo a Gallagher jsou Benovi staří přátelé. Spolu s tvým otcem kdysi byli u texaských rangerů.“

„Tak proto je najal?“

„Správně. Pierce, Latigo, Holt a já jsme bojovali proti banditům. Každý z nás kdysi natrefil na Bena Gunna. Proto nás zná. Proto nám nabídl, abychom jezdili pro tvůj ranč – a proto, že umíme dobře zacházet s koltem.“

„Kdysi jsem se ho ptal, co má společného s mým otcem. Ale neodpověděl mi.“

Ransom si posunul klobouk do čela a utřel si pot ze tváře.

„Ben Gunn a tvůj otec byli dobří přátelé,“ řekl. „A patřili k nim i Gallagher a Fargo. U texaských rangerů se jim přezdívalo Čtyřlístek. Společně prošli mnoha boji. Po občanské válce, když rangery Sever zakázal, začali Fargo s Gallagherem své kolty pronajímat. Stali se z nich psanci. Tvůj otec a Ben však zůstali věrní zákonu. A když byli texaští rangeři v roce 1873 znovu založeni, opět vstoupili do jejich řad. Jenže pak se objevila jedna krásná žena, tvá matka, Radigane. Tvůj otec a Ben ji chtěli. Málem kvůli tomu sáhli po koltu. Potom si ale to děvče vzalo tvého otce, který krátce nato u rangerů skončil a zmizel.“

„Takže proto mi Gunn pomáhá, přestože jsem se ho o to neprosil,“ zamumlal zamyšlený Radigan. „Teď už mnohému rozumím.“

„Mezitím Ben zestárl a rovněž vystoupil ze služeb rangerů,“ dodal Ransom a pěstí zarazil čep do oje. Normálně se to dělalo kladivem.

„Ben Gunn je slušný chlap,“ řekl obr. „Každému dá šanci. Jenom proto jsme se od něj nechali najmout, ne kvůli třiceti dolarům měsíčně. To dobře ví. A my víme, že to ví. Ale nikdo z nás o tom neřekl ani slovo. S výjimkou Blacka Gallaghera.“

Když zapřáhli koně, pomohli Pierceovi, Latigovi a Holtovi naložit mrtvé do vozu a přikrýt je plachtou.

Když se Radigan vrátil do domu, debata, jejíž útržky venku slyšel, utichla. Ben Gunn, Fargo a Gallagher tam stáli jako tři kohouti. Očividně se pohádali.

„Vůz je naložený,“ řekl Radigan. „Nevím, jestli je rozumné posílat s takovým nákladem do Gunlocku jediného muže. Pokud je Kincaid ajeho lidé ve městě, oddělají vozku, hned jak zjistí, co je pod plachtou.“

„Ech, běžte všichni k čertu,“ zabručel Gallagher, odstrčil Radigana stranou a šel ven. Vylezl na kozlík, uvolnil brzdu a trhl opratěmi. Muži sledovali, jak odjíždí.

V tom okamžiku se za Radiganem, Gunnem a Fargem otevřely dveře.

Ze svého pokoje vyšla Julie Andrewsová. Snažila se zachovat rozvahu.

„Je mi to líto, že jsem se chovala tak hloupě,“ zamumlala. „Pokud mi někdo dá nový hrnec, můžu vám konečně něco uvařit.“

+ + + + +

Black Gallagher dorazil do Gunlocku kolem poledne. Jelikož nevěděl, co má s tím nákladem dělat, zastavil před nájemní stájí a slezl z kozlíku.

„Vyřiďte funebrákovi, že tu pro něho mám fůru kunčaftů,“ řekl muži, který zametal ve stáji. Potom nadzvedl plachtu. Muž zbledl, cosi zašeptal a běžel pryč.

Black Gallagher vzal uzdy a odjel s vozem pod střechu. Tam si zapálil cigaretu. Tušil, co přijde. Stačilo mu jen počkat. Byl to tvrdý, chladnokrevný pistolník. Dlouhé roky nosil hvězdu texaského rangera, než pochopil, že k penězům se nikdy nedostane, pokud bude dál bojovat ve službách zákona.

Díky tomu se stal pistolníkem, který pronajímal kolty tomu, kdo nabídl nejvíc. Později pochopil, že ani tato špinavá práce mu moc peněz nevynese. Přesto byl posedlý myšlenkou, že by si s kolty mohl vydělat spoustu peněz. Neuměl nic jiného než střílet. A byl dostatečně otrlý na to, aby bojoval za toho, kdo mu platil.

Z důvodů, které nebyly jasné ani jemu samotnému, počítal s tím, že džob, který mu nabídl Ben Gunn, mu umožní zbohatnout. Když pochopil, že si nevydělá víc než obyčejný kovboj, ztratil chuť se na ranč na Mustang River vrátit.

Fargova zbabělost nebyl vlastní důvod jeho rozhořčení, ale jen poslední kapka. Fargo měl strach, přesto se snažil být poctivým bojovníkem. A právě proto ho Gallagher nenáviděl. Víru v poctivost, odvahu a věrnost už totiž dávno ztratil.

Ještě se opíral o vůz, když tu se náhle v otevřených vratech stáje objevili muži. Gallagher viděl, že jsou čtyři. A jeden z nich byl o hlavu vyšší než ostatní. Byl mohutný a ramenatý skoro jako Turk Ransom. Měl opuchlou tvář, černé netopýří chrániče nohou a dva kolty s dřevěnými pažbami.

„Vy jste do města přivezl mé mrtvé muže?“ zeptal se, přičemž na Blacka Gallaghera vrhl ostrý pohled.

Pistolník odhodil nedopalek. Bylo mu jasné, koho má před sebou. „Správně, pane Kincaide,“ odvětil. „Majitel ranče Mustang River je nechtěl pohřbít na své půdě. Myslel si, že byste to měl udělat vy.“

Kincaid přistoupil k vozu, zvedl plachtu a podíval se pod ni. Zbledl a sevřel rty.

„To je od vás nestydatá drzost, že jste se odvážil sem přijet,“ řekl ke Gallagherovi. „Nechci tu vidět žádné Radiganovy jezdce. Možná vás nevarovali. Ale to už teď nehraje roli. Fessendene,“ řekl k jednomu z mužů, kteří přišli s ním, „vyřiď ho.“

Muž předstoupil před rančera. Ruce měl nad pažbami koltů. Gallagher si ho krátce změřil pohledem. Fessenden byl ostrostřelec a za každého, koho zabil, zřejmě dostal odměnu.

„Nepřijel jsem do Gunlocku proto, abych se tu zahazoval s vašimi lacinými pistolníky,“ opáčil Gallagher. „Odvolejte ho, pane Kincaide, nebo na voze přibude další mrtvola.“

„Slyšels, co jsem řekl, Side!“ vyhrkl Kincaid. „Oddělej ho!“

Fessenden trhl pravou rukou. Zdálo se, že tuší, že s Gallagherem nejsou žádné žerty. Byl rychlý, ale ne dost.

Black Gallagher bleskově tasil své postříbřené kolty a z pravého vystřelil. Náraz kulky Fessendena otočil. Narazil do branky prázdného stání a skácel se do něj.

Levý kolt Gallagher namířil na Kincaida a jeho další muže.

„Měl jste mě poslechnout, pane Kincaide,“ řekl Black Gallagher, „teď byste měl o jednoho pistolníka víc.“

„Co ode mě chcete?“ chraplavě se zeptal. Neodvážil se pohnout.

„Možná bychom se mohli dohodnout. Dnes jste ztratil spoustu lidí. Možná chcete najmout nové pistolníky.“

Kincaid na něho udiveně hleděl.

„Vy chcete, abych vás najal?“ nevěřícné se zeptal.

„Pokud se dohodneme na mzdě, proč ne? To jsem vám chtěl navrhnout už od začátku.

Nikdo z vašich pistolníků na mě nemá. Ale nejsem levný.“

Kincaid přemýšlel a pak přikývl. „Někoho, kdo umí tak rychle střílet, bych mohl potřebovat,“ řekl. „A pokud jde o vaši mzdu, určitě se dohodneme. Pojďte se mnou do saloonu Longhorn. Promluvíme si o tom nad whisky.“

„Dobrá,“ spokojeně řekl Black Gallagher a strčil si kolty do pouzder. „Dejte mi nabídku. Pokud bude dostatečně vysoká, jsem váš muž – a udělám pro vás cokoli.“

+ + + + +

Mužstvo z ranče Mustang River opustilo ranč ve dvou skupinách. Tom Radigan, Gunn a Jim Fargo tvořili jednu, Pierce, Latigo a Holt druhou. Turk Ransom zůstal s Julií na ranči. Měli čekat na Gallaghera.

Zatímco druhá skupina měla uloupené klisny hledat ve východní části kraje, Radigan, Gunn a Fargo měli jet na západ.

„Na jihozápadě je jedno desperátské hnízdo jménem Omega,“ řekl Tom Radigan, když jeli podél řeky. „Je to známé útočiště ničemů. Kdybych chtěl prodat uloupené koně, jel bych tam.“

Při těchto slovech se otočil v sedle a pohlédl na ranč, kde přede dveřmi stáli Julie Andrewsová a Ransom. Hleděli za nimi. Radiganovo chování samozřejmě Gunnovi neuniklo.

„Je to hezké děvče – a odvážné,“ řekl. „Pokud zvládneme boj, neměl bys ji nechat odjet.“

„Proč vlastně nejste ženatý?“ zeptal se Radigan. „To se nedokážete zbavit vzpomínek na mou matku?“

„Asi ti to vyprávěl Turk, co?“ odvětil Gunn. „Ano, je to pravda. Velmi jsem tvou matku miloval. Ale rozhodla se pro tvého otce. Asi byl z nás dvou ten lepší. Ženy mají pro takové věci cit. Mezi hordou tuláků najdou toho pravého rychleji, než bys našel bílou ovci mezi stovkou černých.“

„Turk tvrdil, že jste kvůli ní po sobě málem stříleli.“

„Ransom toho namluví. Ale je to pravda. Kdyby se tvá matka nepostavila mezi nás, jeden z nás by zemřel. Byla to překrásná žena. Nikdy jsem na ni nezapomněl. Když se rozhodla pro tvého otce, neměl jsem chuť si vzít nějakou jinou.“

„Pak jste tedy do Oklahomy přijel kvůli ní?“

Na tuto otázku však Gunn neodpověděl.

Potom mezi nimi panovalo mlčení. Dlouhé hodiny jeli na jihozápad: Radigan a Ben Gunn vedle sebe, Jim Fargo několik kroků za nimi. Krátce po poledni dorazili do Omegy. Osada byla malá a bědná. Sestávala jen z tuctu domů, přičemž více než polovina z nich byly saloony. Omega působila neuvěřitelně špinavě a zanedbaně. Ulice zela prázdnotou. Fargo přijel k nim a všichni tři nyní měli ruce poblíž koltů.

„Nájemní stáj je na jižním okraji města,“ řekl Tom Radigan. O jednu minutu později zastavil svého strakáče před polorozpadlou chatou, za níž byla ohrada.

K brance byli přivázaní čtyři osedlaní koně. Radigan hned poznal jejich cejchy.

„Musí tu být pár Kincaidových lidí,“ polohlasně řekl ke Gunnovi a Fargovi, když seskočili ze sedel. Potom přivázal svého strakáče, přišel k ohradě a prohlédl si koně v ni.

„To jsou má zvířata,“ zamumlal ke Gunnovi, „všech dvanáct. „Chlápci, kteří mi je ukradli, se ani nenamáhali s přecejchováním. Můj cejch je R v podkově. To je vidět i odtud.“

Gunn však klisnám a hřebcům nevěnoval pozornost.

„Všiml jsem si něčeho,“ řekl. „Sedlová pouzdra dvou Kincaidových koní jsou prázdná. Jejich jezdci si winchestrovky vzali s sebou. To znamená jen jediné. Viděli nás a nastražili nám past.“

Radigan se otočil ke koním Kincaidových jezdců a viděl, že Gunn má pravdu. Dvě sedlová pouzdra skutečně byla prázdná. Při pomyšlení na to, že na něj možná někdo míří, mu přeběhl mráz po zádech. Bezděky položil dlaň na pažbu koltu.

Jen klid,“ varoval ho Gunn.,.Pokud nám nastražili past, možná už na nás míří. Nechej kolt být, dokud nevíme, kde jsou.“

Ze vrat stáje vyšel muž v otrhaném oděvu s vyhrnutými rukávy a mastnou koženou zástěrou. Měl dlouhou, koňskou tvář s očima těsně při sobě. Tváře měl propadlé a zarostlé strništěm.

„Co chcete?“ zeptal se, zatímco o stěnu opřel vidle.

„Pokud jste majitel těchto zvířat,“ odpověděl Gunn a ukázal na koně v ohradě, „pak bych rád věděl, od koho jste je koupil.“

„Co je vám do toho?“ nevrle odsekl muž. „Muže, kteří je sem přivedli, neznám. Zaplatil jsem požadovanou cenu. Ostatní mě nezajímá. Starám se jen o své věci. Pokud ty koně chcete koupit, pak to řekněte. Jestli ne, tak táhněte k čertu!“

Chtěl projit kolem Gunna, ale ten ho chytil levou rukou za rukáv. Zároveň pravačkou vytáhl kolt tak, že to neviděl nikdo kromě Radigana a Farga, a přitiskl mu hlaveň k boku. Muž zbledl a zarazil se.

„Kde jsou ti čtyři kovbojové, kteří mají koně přivázané tam u branky?“ zeptal se Gunn tak vlídně, jako by se s majitelem nájemní stáje přátelsky bavil o počasí. „Radím vám, abyste odpověděl klidně. Jinak totiž budete stát jako živý štít mezi námi a Kincaidovými lidmi, až se začne střílet.“

Muž polkl. Bylo na něm vidět, že má strach. Věděl, že to poznali, ale bylo mu to jedno. Jenom nechtěl zemřít.

„Dva jsou na střeše, jeden ve stodole a čtvrtý se ukryl naproti v kovárně,“ zamumlal.

Zatímco hovořil, zachytil Radigan koutkem oka pohyb ve vratech stodoly. Otočil se a sáhl po koltu.

Z pološera stodoly vyšel muž s winchestrovkou u boku. Radigan vystřelil. Kulka muže odhodila ke stěně. Ještě stačil zmáčknout spoušť, ale kulka se jen neškodně zaryla do země. Pak se zhroutil.

Ještě v tom samém okamžiku odstrčil Gunn majitele nájemní stáje stranou, tasil a vypálil. Radigan uslyšel z kovárny výkřik.

Jim Fargo jednal stejně rychle jako Radigan a Gunn. Vrhl se pod břicho svého koně a tasil, ještě než dopadl na zem.

Z hlavní vyšlehly plameny. Fargo střílel šikmo nahoru. Muž, který stál na kraji střechy stáje, pustil kolt, zkroutil se a bez výkřiku se zřítil dolů.

Fargo se bleskově odvalil. Do místa, kde ještě před chvílí ležel, se zaryla kulka. Ze země se vznesl prach. Tom Radigan uviděl druhého muže na střeše, který právě stáhl páku winchestrovky.

Fargo znovu vypálil. Muž na střeše se pootočil a zřítil se dolů.

Radigan, Gunn a Fargo tam stáli s kolty v rukou, ale boj již skončil. Před kovárnou ležel na břiše čtvrtý Kincaidův jezdec.

„Koně ve vaší ohradě jsou kradení. Ale to vám asi nemusím říkat,“ řekl Gunn k majiteli nájemní stáje, který se opřel o branku. „Peníze, které jste za ně zaplatil, si vezměte od nich…“ Kývl na mrtvé. „My si vezmeme koně. A pokud vám ještě někdy bude někdo chtít prodat koně s Radiganovým cejchem, tak od nich dejte ruce pryč. Jinak s vámi uděláme to, co se dělá se zloději koní: pověsíme vás!“

Chtěl ještě něco říct, ale už se k tomu nedostal, protože v tom okamžiku Jim Fargo zajíkavě vzlykl. Rozechvěly se mu ruce a pustil kolty na zem. Tom Radigan viděl, že se snaží potlačit třas. Nepodařilo se mu to. Jako by nesl nějaké hrozné břímě, pomalu klesl na kolena. Ve tváři byl bledý a mumlal cosi nesrozumitelného.

Gunn si strčil kolty do pouzder, přišel k němu a klekl si. Vzal ho za ruce a pevně ho držel. Třas pomalu přešel.

„To je v pořádku,“ Bene,“ zamumlal Fargo. Podobal se umírajícímu, byl bledý a zpocený. „Je po všem. Pomoz mi vstát!“

Gunn odpověděl: „Ať už tě trápí cokoli, Jime – zbabělost to není.“

+ + + + +

Krokem jeli na sever a koně hnali před sebou. Nebyla to těžká práce, protože zvířata běžela za vůdčí klisnou, která měla na krku zvonek. Radigan jel za oběma pistolníky, přesto slyšel každé slovo.

„Co je s tebou, Jime? Pověz mi pravdu!“ řekl Gunn. „S kolty jsi nic nezapomněl. O tom jsem se přesvědčil. A nevěřím ani tomu, že máš strach.“

Jim Fargo dlouho mlčel.

„Ano, je to strach,“ řekl potom. „Ale ne strach ze smrti.“

„Tak co potom?“

„Víš, že se ze mě stal psanec, když jsem vystoupil z řad texaských rangerů,“ ztěžka řekl Fargo. „Říká se, že psanci nemají přátele. Ale já jednoho druha našel. Jmenoval se Whitey, jeho pravé jméno však nikdo neznal. Byl to pistolník jako já. Dlouhou dobu jsme jezdili bok po boku. Před několika lety došlo v západním Texasu k válce o prérii mezi dvěma velkými rančery. A osud tomu chtěl, žejsme s Whiteym bojovali proti sobě. Krátce předtím jsme se rozdělili kvůli nicotnému sporu.

Ten boj v kraji El Paso byl zdlouhavý a krvavý a museli zasáhnout federální marshalové a dokonce i kavalerie. Zemřely více než dva tucty mužů. A jedním z nich byl Whitey. Setkali jsme se v městečku jménem Faber – za okolností, kdy nám nezbývalo nic jiného než sáhnout po zbrani. Whitey tasil jako první, ale já byl rychlejší. Zemřel s mou kulkou v hrudi. Na výraz v jeho tváři nikdy nezapomenu – i kdybych měl žít tisíc let.

Od té doby se mi ta tvář stále zjevuje. Vidím ji před sebou dokonce i ve snu. Hledí na mě, jako by mi chtěla něco vyčíst. A když někoho zabiju v pistolnickém souboji, vždycky mám pocit, že to je Whitey. Potom přijde ten třas a já ho nedokážu ovládnout.

Jsem na dně, Bene. Jsem ztracený. Jednoho dne budu tasit příliš pomalu, protože znovu uvidím Whiteyho tvář a můj protivník bude rychlejší. Ale možná je to i má jediná naděje. Protože smrt vymaže všechno, i tu vzpomínku.“

„Pokus se na to zapomenout!“ chraplavě řekl Gunn. „Co se stalo, není tvá vina. Ty jsi netasil jako první.“

„Ale Whitey byl můj přítel a přesto jsem ho zastřelil. Na to nemůžu zapomenout. Každý den se tím užírám. Tu vzpomínku dokážu zaplašit jen tehdy, když jsem namol. Jenom tehdy cítím klid a mír.“

Gunn neměl odvahu mu pohlédnout do tváře. Zoufalství toho muže ho zasáhlo. Věděl, že takové věci se stávají. A pomoci mu nemohl. Vědomí viny bylo příliš silné.

Radigan, který měl méně zkušeností s lidmi než Gunn, mlčel. Fargova slova otřásla i jím. Teď už chápal, proč se Fargo uchyloval k alkoholu…

„Přemýšlels někdy nad tím, že by sis odepnul opasek a hodil ho do řeky, že by sis změnil jméno a začal někde v Kansasu nebo v Coloradu žít jako barman nebo majitel obchodu?“ zeptal se Gunn.

„V tom nevidím žádný smysl,“ odpověděl Jim Fargo. „Můžu si sice změnit jméno, ale ne vzpomínky. Pronásledovaly by mě všude. Své minulosti nikdo neuteče. Vzpomínka na Whiteyho smrt je jako cejch. Nesu si ji všude s sebou. A neuniknu jí ani na tom nejrychlejším koni, Bene.“

Mlčky jeli dál. Slunce stálo jen dlaň nad západním obzorem, když před sebou spatřili ranč. Na dvoře stál vůz, s nímž jel Gallagher do Gunlocku. Koně ještě nebyli vypřáhnutí.

„Black je zpátky,“ řekl Gunn.

Když stádo přihnali do ohrady, vyšli z domu Turk a Julie. Děvče se usmálo, když spatřilo Radigana. Obr však byl zachmuřený a ustaraný.

„Kde je Black?“ zeptal se Gunn a seskočil ze sedla.

„V Gunlocku,“ s rozpaky odpověděl Ransom. „Vůz přivezl stájník. Black nám vyřizuje, že už s ním nemáme počítat.“

„Co to má znamenat?“

„Přeběhl ke Kincaidovi – asi proto, že mu platí víc.“

Gunn mlčky odvedl koně do stáje a odsedlal ho. Julie přistoupila k Radiganovi.

„To ho asi zasáhlo,“ řekla.

Radigan přikývl.

„Gunn a Black Gallagher kdysi byli přátelé. A zrada přítele bolí dvojnásob.“

„Jak vidím, máte své koně zpátky. Jsem ráda, že jste se vrátil živý, Tome. Tato země je tak divoká a už tolik lidí tu zahynulo…“

„Jednou bude i Oklahoma klidná,“ skočil jí Radigan do řeči. „Proti takovým, jako je Kincaid a jeho pistolníci, musíme tvrdě bojovat. Ale naše děti a vnukové už budou moct zbraně pověsit na hřebík.“

Přivedl svého strakáče do stáje, přivázal ho vedle Gunnova koně a rozepnul podbřišník.

„Lidé, kteří přátelé zradí pro peníze, nestojí za to, aby nad nimi člověk přemýšlel,“ řekl.

„Na nic jsem se tě neptal,“ rozhořčeně odvětil Gunn a hodil sedlo na kozu. Potom chtěl jít ven, ale Radigan se mu postavil do cesty.

„Ne, to jste se neptal,“ odvětil. „Přesto si poslechněte, co vám teď řeknu. A musel byste mě zbit, pokud byste mě chtěl umlčet.“

Gunnovi cukalo ve tváři. Chvíli se zdálo, že mu jednu vrazí. Pak se však ovládl.

„Proč se trápíte kvůli zradě toho ksindla?“ zeptal se Radigan. „Ten, kdo má potíže, má jen málokdy hodně přátel. Já se už nejednou dostal do trablů a nikdy mi nikdo nepodal ruku. Vy jste první, kdo mi pomohl. Můj otec byl váš nejlepší přítel, Bene. Rád bych ho nahradil. A k čertu s Gallagherem! Dovedeme ten boj do konce i bez něho.“

„Nebudeme muset bojovat bez něho, nýbrž proti němu,“ odvětil Gunn. „A to je velký rozdíl. Black Gallagher je nejrychlejší pistolník, jaký kdy byl na Kincaidově výplatní listině. Je to nebezpečný, nevypočitatelný protivník. To ještě pocítíme.“

Odstrčil Toma Radigana stranou a opustil stáj. Radigan zavrtěl hlavou. Byl rozzuřený a skleslý zároveň. Potom odsedlal strakáče a vytáhl mu z tlamy slintací řetízek. Zatímco ještě stál u něj, uslyšel kroky od vrat. Ohlédl se přes rameno. Dovnitř váhavě přišla Julie.

„Ben Gunn prošel kolem a ani se na mě nepodíval,“ řekla a shrábla si pramen vlasů z čela. „To ho Gallagherova zrada tak rozhořčila?“

„Předstírá, že je mu to lhostejné,“ zamumlal Radigan. „Ale myslím, nejsem si jistý, že si dělá starosti. Bojí se, že s Blackem Gallagherem bude muset bojovat. A nechce zabít někoho, kdo byl kdysi jeho přítelem. Teprve teď opravdu chápu, co trápí Jima Farga.“

„Farga?“

„Pro pistolníka znamená přátelství někoho jiného hodně, protože má jen málo přátel. A pokud musí přítele zabít, pak ho ta vzpomínka pronásleduje až do konce života.“

Když viděl, že Julie na něho nechápavě hledí, dodal: „Zapomeňte na to, co jste právě slyšela. Co tu vlastně děláte? Proč nejste v domě?“

Neodpověděla. Někdy je však mlčení ženy výmluvnější než všechna slova a právě toto byl ten okamžik. Vše, co chtěla říct, mu pověděla očima.

Jak tam tak stála, připadala Radiganovi krásnější apůvabnější než jakékoli jiné děvče, které kdy potkal. A než si uvědomil, co dělá, objal ji. Nebránila se, když ji políbil.

„To je vůbec poprvé, co jsem odněkud přijel a mám pocit, že jsem přijel domů,“ řekl.

Byla to pravda.

Vzadu ve stáji byla tma. Seno bylo měkké. Oba žili příliš dlouho sami a teď je jejich osamělost spojila. Už nedokázali odolávat svým pocitům. Když tam leželi v objetí, věděli, že k sobě patří. Radiganovi to připadalo, jako by to děvče znal celý život, jako by od něj byl jen krátce odloučený a teď jej znovu našel.

Nevzpírala se, když jí začal rozepínat šaty.

Políbil ji na rty, na teplé, otevřené rty.

Dívka zavřela oči. Chvěla se, když se jí Radigan dotýkal. Nebránila se však, plně mu důvěřovala.

A potom si byli tak blízko, že oba pociťovali to samé. Jejich těla splynula, divoce jim bušila srdce, rychle oddechovali.

Láska se jich zmocnila, jako když se na moři vlny zmocní lodi.

Později, když leželi vedle sebe a dívka se hlavou opírala o jeho rameno, řekl: „Nezvolila sis lehký život. Mám spoustu těžkostí.“

„To vím,“ odvětila. „Ale milovala jsem tě od první chvíle, kdy jsi o mě zakopl v Guthrie. A to, co jsi řekl o boji, kterým musíme projít, aby naše děti a vnoučata mohly pověsit zbraně na hřebík a žít v míru, mě přesvědčilo o tom, že patříme k sobě. Protože já Uvažuju stejně.“

„Myslíš, že dokážeš snést život na osamělém, malém ranči?“

„Klidně bych vydržela i život v pekle, kdybych tam byla s tebou.“

„Ještě není jisté, jak boj proti Kincaidovi a jeho hordě dopadne,“ řekl. „Udělá všechno, jen aby se zmocnil mé půdy.“

„Já se nebojím,“ odvětila. „Za co by má láska stála, kdyby nebyla silnější než nejistota ohledně budoucnosti? O všechno se musí bojovat. Člověk nesmí mít strach hájit svá práva. A ty víš, že s winchestrovkou zacházet umím.“

Radiganovi to připadalo, jako by jeho život měl náhle nový, větší smysl. Už nebojoval jen sám za sebe, ale i za ženu, kterou miloval. A to byl velký rozdíl. Dodávalo mu to velkou sílu a odvahu. Jeho otec kdysi řekl, že muž nepotřebuje jen půdu, ale i ženu na to, aby někde zapustil kořeny.

„Gunn mi řekl, že bych byl hlupák, kdybych tě nechal odejít,“ zamumlal. „Ale to mi říkat nemusel.“

„Gunn?“ překvapeně se zeptala. „Vždycky jsem si myslela, že není rád, že tu jsem.“

„To se jen tak zdá. Věří totiž, že ranč v následujících dnech a týdnech nebude tím pravým místem pro ženu. Nic proti tobě nemá. Ví, co je to láska. Celý život byl totiž beznadějně zamilovaný do jedné ženy.“

„O kom mluvíš?“

„Jednou ti jeho příběh povyprávím,“ odvětil Radigan. „Ale teď ještě ne. Zazlíval by mi to. A jsem mu zavázaný. Mužů, jako jen on, moc není: jsou věrní v lásce, věrní přátelům, věrní až za hrob.“

„Pak bychom našeho prvního syna měli pokřtít jako Bena,“ řekla Julie.

„Ano, to ano,“ přisvědčil a políbil ji. „Miluju tě, Julie. To…“

Náhle se ozval dusot kopyt. Na dvůr přicválalo vícero koní. Radigan dal Julii znamení, aby zůstala ve stáji, sáhl po svém revolverovém opasku, chvatně si ho připnul a běžel ven.

Pierce, Latigo a Holt před stájí seskočili z koní. Všichni tři byli zachmuření. Z domu vyšli Gunn a Ransom.

„Jak vidím, našli jste koně,“ zvolal Latigo. „Vezeme špatné zprávy. Dole na jihu je městečko Okarche. Hledali jsme tam uloupené koně, ale narazili jsme na něco jiného: na bandu pistolníků toho nejhoršího ražení, která míří na Kincaidův ranč. Kincaid chce očividně co nejrychleji nahradit ztráty. Najímá pistolníky ve velkém. To může znamenat jen jedno: chystá se na rozhodující boj.“

„Ani my nemáme dobré zprávy,“ odvětil Ransom a stručně jim řekl, proč se Black Gallagher už nevrátil z Gunlocku.

„Tomu říkám Jobova zvěst,“ řekl Cole Pierce a zaklel. „Horda pistolníků pod Gallagherovým velením, to může znamenat jenom Kincaidovo vítězství a náš konec.“

„Nečekal jsem, že nás Black zradí kvůli penězům,“ řekl zamračený Holt. „Co teď budeme dělat?“

Muži na dvoře hleděli do země a neodvážili se pohlédnout na Bena Gunna. Věděli, že kdysi s Gallagherem jezdil bok po boku a že ho zrada jeho někdejšího přítele musela velmi zasáhnout.

„Máme dost potravin a střeliva na to, abychom se mohli dlouho bránit,“ řekl Latigo.

„Už jednou jsme jim ukázali, zač je toho loket a…“

„Zapomínáš, že to s nimi ještě nebyl Black,“ namítl Ransom. „Nepošle své lidi na zteč, bude postupovat prohnaně. Vymyslí něco, s čím nebudeme počítat. Přinejmenším se nás pokusí překvapit.“

Bill Holt byl první, kdo se obrátil ke Gunnovi.

„Co myslíš, že máme dělat, Bene?“ zeptal se.

Gunn si odsunul texaský klobouk z čela.

„Nemáme na vybranou,“ řekl. „Musíme protivníka předejít. Musíme ho napadnout dřív, než se odhodlá k rozhodujícímu úderu.“

„A jak to provést?“ zeptal se Latigo. „Kincaid má pětkrát tolik mužů jak my. Pokud se pustíme do otevřeného boje, zadupou nás do země.“

„Máme i jinou možnost,“ odpověděl Gunn. „Budeme proti Kincaidovu mužstvu bojovat tak, jak to v Texasu dělali Komančové a Kiowové, když bojovali s početně silnější kavalerií. Vždy své protivníky nalákali do léčky. Pokud se omezíme na obranu ranče a Kincaidovi kovbojové a pistolníci nám zapálí střechu nad hlavou, nikdo z nás nepřežije. Proto musíme jednat rychle a udeřit tak tvrdě, že to Matt Kincaid vzdá.“

„To zní, jako bys měl nějaký nápad,“ řekl Pierce.

„Ano. Pokud je můj odhad správný, dokážeme je nalákat do pasti. Pokud nás prohlédnou, jsme ztracení. Musíme vše vsadit na jedinou kartu.“

„Co chceš dělat?“

„Chlapče…,“ Gunn se otočil k Radiganovi, „…Kincaid ti už jednou uloupil koně.

Co myslíš, že udělá, až se dozví, že jsi v Okarche koupil dva tucty zvířat?“

„Přikáže svým pistolníkům, aby je odehnali,“ odpověděl Radigan.

„Přesně tak. Hlavně proto, že bude muset předpokládat, že jezdce, kteří stádo poženou, může snadno zlikvidovat. Pomohl by si, kdyby dokázal pár z nás oddělat. Ale co když stádo vůbec nebudeme bránit, protože tam budou jen staré herky, a tak Kincaidovu smečku nalákáme do léčky?“

Když to Radigan slyšel, pochopil, že Kincaidovi muži jsou už teď vyřízení.

+ + + + +

Radigan a Gunn odpoledne následujícího dne přijeli do Okarche. Byli celí zaprášení. Měli za sebou dlouhou, náročnou cestu, slabiny jejich koní se leskly potem.

Jim Fargo jako jediný zůstal na ranči. Radigan s tím zprvu nesouhlasil, ale potom mu Gunn vysvětlil, že útok na ranč nehrozí a že k ochraně Julie stačí Fargo. Kromě toho na něj byl spoleh, pokud byl střízlivý. Pak Radigan ustoupil, přestože úplně přesvědčený nebyl.

Pierce, Latigo, Holt a Ransom dlouho jeli s nimi, načež odcválali směrem na západ. Ben Gunn jim řekl, co mají dělat, protože to byla nebezpečná hra, při které nesměli nic ponechat náhodě. Sázkou v ní byly jejich životy.

Radigan a Gunn zastavili koně na kraji Main Street. Z vrat nájemní stáje vyšel jeden muž. „Chceme koupit koně,“ řekl Gunn a seskočil ze sedla.

„Mám tu dobrá zvířata, je jich asi třicet,“ odvětil majitel nájemní stáje. „Jsou skvělí. Široko daleko nenajdete lepší.“

„Vypadají spíš jako staré herky,“ opáčil Gunn, který si prohlížel koně v ohradě. Stačil mu letmý pohled.

Radigan, který koním rozuměl, je vůbec neprohlížel tak jako Gunn. Na první pohled viděl, že žádné z těch zvířat nestojí za víc než za dva dolary. A dva dolary v Oklahomě stály čtyři podkovy.

„Vezmeme dvacet koni. Dám vám pět dolarů za každého,“ řekl Gunn k majiteli stáje.

„Chcete mě ožebračit?’ řekl muž.

„Ne, ta cena je naopak velkorysá,“ odvětil Gunn. „Žádné z těch zvířat bych si nedovolil osedlat. Pod tíhou sedla by kleslo k zemi. To i násada od koštěte vydrži víc než ti chudáci. Jsou jen kost a kůže.“

Když se dohodli, zamířili Radigan s Gunnem do největšího saloonu na Main Street. U zábradlí bylo přivázáno mnoho koní. Poslední z nich měl cejch Kincaidova ranče. Radigan na to Gunna upozornil.

„Čekals něco jiného, chlapče? Vsadím se, že v každém městě v kraji je jeden Kincaidův jezdec, který má za úkol najímat pistolníky.“

Vešli do saloonu a postavili se k baru. Zatímco popíjeli pivo, jeden muž, který seděl sám u stolu, vstal a šel ven. Krátce nato uslyšeli vzdalující se dusot kopyt.

„Kincaidův člověk jede pryč,“ zamumlal Gunn. „Ale máme dost času na to, abychom v klidu dopili pivo, než vyrazíme. Musíme mu nechat dostatečný náskok.“

Byli tam skoro hodinu, pak se vrátili k nájemní stáji, vyhnali stádo z ohrady a vyrazili na sever.

„Až Kincaid s Blackem uslyší, že ženeme stádo na ranč, zavětří svou šanci,“ řekl Gunn. „Dobře vědí, že mají vyhráno, pokud se jim povede nás oddělat. Stačí nám už jen čekat. A mít trochu štěstí.“

Radigan si ze tváře stáhl Šátek, kterým si po cestě chránil nos a ústa.

„Budeme potřebovat spoustu štěstí, pokud se nám to má povést,“ odvětil.

„To máš možná pravdu,“ řekl Gunn. „Poslouchej! Až dám znamení, pobodni koně ostruhami. Klidně ho uštvi, když to bude muset být. O mě se nestarej. Snaž se jen dorazit na smluvené místo. Jestli se ti to nepovede, jsi vyřízený.“

„Možná se Kincaidova smečka vůbec neobjeví,“ řekl Radigan.

„Přijedou. Na to se spolehni. Je to pro ně příliš lákavé. Kincaid nemá na vybranou. Pokud chce ovládnout kraj, musí nás odpravit. Pokud bychom přežili, dali bychom tím přiklad jiným. A pak by se malorančeři a farmáři, které vyhnal, vrátili. Přijeli by další a už by neměli strach z mocného Marta Kincaida a jeho pistolníků. Proto nás musí za každou cenu oddělat. A to bude jeho konec. Budeme pro něj soustem, kterým se zalkne.“

„Doufám, že v naší nepřítomnosti nenapadne ranč,“ řekl zamračený Radigan.

„Máš strach o to děvče, co? Už jste se dali dohromady? Pokud ano, pak sis nevybral špatně, můj chlapče. Žena, která je muži věrná v těžkých časech, je cennější než hromada zlata. Dobrá žena je pro muže tím, co pro loď kotva.“

„Něco podobného mi říkal už otec,“ odpověděl Radigan. „Možná byste se i vy měl oženit.“

„Chceš mi radit?“ řekl Gunn s lehkým úsměvem. „Jsem jednou tak starý jako ty a vím, co mám dělat.“

„Někdy o tom pochybuju,“ řekl Radigan a usmál se.

Gunn mu zahrozil pěstí. „Asi nestačilo, že jsem tě hodil do vody jednou. Budu to muset udělat znovu.“

Jeli až do setmění. A Radigan byl čím dál tím neklidnější. Jen málokdy sundal ruku z koltu a stále se otáčel v sedle. Nikde však jediná známka nebezpečí. Jeho nervy byly napjaté k prasknutí.

Dusot kopyt a cinkání zvonku vůdčí klisny byly to jediné, co slyšeli. Jen čas od času museli pohodnout koně, aby přihnali zpět zvíře, které odběhlo od stáda.

A potom, ve chvíli, kdy to čekali vůbec nejméně, přišel útok.

Třeskl výstřel aRadigan slyšel, jak těsně kolem něj hvízdla kulka. S koltem v ruce se otočil v sedle a spatřil houf jezdců, kteří vycválali z doliny po jeho pravé ruce.

„Pozor, chlapče! Jde do tuhého!“ zvolal Gunn. „Teď ukaž, že umíš jezdit.“

Při tom pobodl koně ostruhami a kolem stáda vyrazil na sever. Radigan se vydal za ním.

Neustále se střílelo. Kincaidovi jezdci jim očividně chtěli odříznout cestu. Ze svého úkrytu však vyjeli příliš pozdě. Nyní se museli pokusit je srazit kulkami ze sedel.

Radigan se otočil v sedle a vystřílel na pronásledovatele kolt. Potom strčil zbraň do pouzdra, přitiskl se ke krku koně a švihl ho koncem uzdy. Všechno teď záviselo na strakáči.

Měl před sebou rozlehlou rovinu, která byla na severu ohraničená kopci. Tam byl jediný pramen vody v okruhu deseti mil. Muži, kteří tudy hnali dobytek či koně, museli k tomu napajedlu. Proto na ně Kincaidovo mužstvo čekalo právě na tomto místě.

Radigan a Gunn cválali ke kopcům. Než dorazili na míli k nim, začali jejich koně hekat. Z nozder jim kapala pěna a jejich krok byl stále pomalejší. Byli vyčerpaní. Pronásledovatelé je rychle doháněli.

A potom, těsně před úpatím prvního kopce, Radigan za sebou uslyšel pronikavé zařehtání. Když se otočil v sedle, uviděl, že Gunnova koně zasáhla kulka. Zhroutil se.

Bez váhání otočil strakáče a jel zpátky. Gunn už byl na nohou a v rukou držel winchestrovku, kterou vytáhl ze sedlového pouzdra, aby kryl Radiganův útěk. Když uslyšel dusot, otočil se.

„Rychle, nasedněte za mě!“ vykřikl Tom Radigan. Svého strakáče zastavil vedle Gunna a levou nohu vytáhl ze třmenu. Gunn do něj strčil nohu, chytil se rozsochy sedla a vytáhl se za Radigana. Pak vyrazili cvalem. Kolem hvízdaly kulky.

Před nimi zelo ústí rokle. Projeli jím a na druhém konci rokle Radigan svého strakáče zastavil. Oba sesedli a Radigan přivázal koně k topolu. Potom ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku a běžel za Gunnem, který chvátal k hromadě seschlých keřů a šáší. Za běhu z kapsy vytáhl sirku. Škrtl jí o podrážku a přiložil ji k vyschlým křovinám. Okamžitě se vzňaly.

Ve chvíli, kdy do rokle přijelo Kincaidovo mužstvo, před jezdci vzplála ohnivá stěna. Byla tak vysoká, že se koně zastavili.

Zároveň se z horních okrajů úzkého kaňonu ozvala střelba. Radigan s Gunnem se ukryli za balvany a začali ostřelovat jezdce za kouřem. Pálili tak rychle, jak to jen páky winchestrovek dovolovaly.

Kincaidovo mužstvo připomínalo vlka, který se chytí do želez. Jezdci si překáželi navzájem, jejich koně se vzpínali, vykopávali a káceli k zemi. Muži v sedlech stříleli z koltů na všechny strany, Radigan a Gunn však byli v bezpečí. A Pierce, Ransom, Latigo a Holt leželi na horním okraji kaňonu a byly vidět jen hlavně jejich pušek a kouř, který se tam vznášel. Mířili přesně a téměř každá kulka zasáhla.

Nastražili past a do ústí rokle nanosili šáší, jak jim Gunn přikázal. Teď šlo o to nepřítele zničit dřív, než bude schopen uspořádané obrany.

Každý z nich měl před sebou nábojový opasek, aby mohl co nejrychleji dobít. A střelba patřila k jejich řemeslu. Každý z těch pohybů dělali snad už tisíckrát.

Dole v rokli se rozpoutalo peklo. Další a další jezdci se řítili ze sedel, mlčky nebo s výkřiky. Koně vyděšení plameny chtěli uprchnout. Sráželi se a váleli se po zemi. Nad bojištěm se vznášel kouř a prach.

Jednou Radigan mezi jezdci spatřil Gallaghera. Jeho tvář byla zkřivená zlostí. V rukou držel své postříbřené kolty a ostřeloval horní okraje kaňonů. Než na něho mohl Radigan namířit, dostali se mezi něj a Gallaghera další Kincaidovi kovbojové. Kromě toho byl nyní oblak kouře a zvířeného prachu tak hustý, že v něm skoro nic nebylo vidět.

Náhle odpor Kincaidova mužstva polevil. Během několika minut utrpěli tak těžké ztráty, že jejich vůle byla zlomena. Ti, co přežili, otočili koně a hnali se pryč, pronásledováni kulkami. Krátce nato zmizeli. Dusot kopyt utichal. Střelba rovněž. Bylo slyšet jen praskání pomalu dohasínajících plamenů.

Radigan a Gunn vyšli zpoza balvanů s winchestrovkami v rukou. A objevili se i Pierce, Holt, Ransom a Latigo. Sešli dolů a rozhlédli se tam. Tom Radigan spočítal mrtvé, které tam Kincaidovi jezdci zanechali. Dvanáct.

Přestože bylo vedro a navíc kousek od nich plály plameny, polil ho studený pot. Nebyl to pistolník. Smrt pro něj vždy znamenala cosi děsivého, cosi otřesného. Radigan nechtěl nic jiného, než aby ho nechali na pokoji. Nechtěl bojovat. Byl k tomu přinucen.

„Nevěřím, že se po takové zdrcující porážce ještě odváží na nás zaútočit,“ řekl Pierce. „Ztratil tolik lidí, že i ti nejotrlejší pistolníci budou váhat, zda pro něj mají dál jezdit. Nebo co myslíš ty, Bene?“

„Nejsem si tím tak jistý,“ odvětil Gunn. „Vedl je Black Gallagher. Není mezi mrtvými. A nikdy nám nezapomene, že jsme ho obelstili. Pro něho to už teď není obyčejná válka o prérii, ale osobní souboj se mnou. Bylo by pro nás lepší, kdyby jedna z kulek trefila i jeho.“

„Proč jsi ho nevyřídil, když jsi ho viděl?“ zeptal se Latigo. Gunn pokrčil rameny.

„Ve vzduchu bylo příliš mnoho prachu a kouře,“ odpověděl. „Kromě toho jsem ho viděl jen chvíli. Neměl jsem čas na něho namířit.“

To, jak to řekl, aniž by pohlédl na ostatní, však Radiganovi prozradilo, že nemluví pravdu. Pravděpodobně Gallaghera mohl trefit. A neudělal to jen proto, že pistolník byl kdysi jeho přítelem. I ostatní to podle všeho pochopili, protože o tom nikdo nemluvil.

Ransom šel pro koně, kteří, byli ukryti v bezpečí. Radigan nasedl, přijel ke Gunnovu mrtvému valachovi a vzal jeho sedlo, ohlávku a sedlové brašny. Potom chytil jednoho z koní Kincaidových jezdců. Když zvíře osedlal, vyjeli z rokle a aniž by se starali o stádo, které tam přihnali z Okarche, zamířili na sever.

Radigan zřetelně cítil, že ani toto nebyl rozhodující boj.

Měl pravdu.

+ + + + +

Pro Jima Farga bylo to zdlouhavé, nečinné čekání hotovým martýriem. Už mnoho dnů nevypil ani lok vína a začaly se na něm projevovat abstinenční příznaky. Pomalu se ho zmocňoval strach a bylo to čím dál tím horší. Tuhly a chvěly se mu končetiny, v hrudi cítil tlak.

Seděl ve stáji a zašíval staré řemeny. Práce však jeho pozornost odvedla jen částečně. Opět se mu totiž před očima zjevovaly přízraky z minulosti. Za každou cenu se musel něčeho napít a tentokrát to muselo být něco silnějšího než mexické víno: brandy nebo whisky.

Když Gunn a ostatní opustili ranč, zmocnila se ho otupělost a zoufalství. Věděl, proč musel zůstat: nebyl na něj spoleh. Byl vyřízený, jako by už byl mrtvý.

Potom už to ve stáji nevydržel. Šel do domu. Julie Andrewsová stála u krbu. Otočila se a vyděsila se, když spatřila bledého Farga, kterému se chvěly ruce.

„Není vám dobře? Mohu vám nějak pomoct?“ zeptala se.

Fargo neodpověděl, rozhlížel se. U stěny stála skříň. Přišel k ní a chvíli se v ní hrabal. Žádnou láhev však nenašel. Zaklel a zavřel ji.

„Je mi špatně,“ vyhrkl, ačkoli se za svou slabost styděl. „Potřebuju doušek whisky. Aspoň jeden. Přece tu někde musí být láhev.“

„Žádnou nevidím,“ odpověděla. Poznala, že je na dně, a dostala strach. Co udělá, když žádnou whisky nenajde? Neznala ho. Naháněl jí hrůzu. Nejraději by šla pryč, ale raději to neudělala, protože nevěděla, jak by se zachoval.

Fargo uhnul jejímu pohledu a hřbetem ruky si utřel pot z čela.

„Pojedu do Gunlocku – potřebuju se napít – jenom lok – jeden lok,“ mumlal. „Povězte to ostatním, až se vrátí.“

Jeho touha po alkoholu byla tak silná, že Vyklopýtal ven, ještě než mohla odpovědět. Ve stáji rychle osedlal svého koně a strčil do pouzdra winchestrovku. Vyvedl koně ven, vyšvihl se do sedla a vyjel.

Věděl, že Gunn a Radigan mu nikdy neodpustí, že děvče nechal ve štychu. Nemohl však jednat jinak. Kdyby musel ještě další den vydržet bez whisky, zešílel by. Všude by viděl Whiteyho. A nic pro něj nebylo horší.

+ + + + +

Už se stmívalo, když se blížil k městu. Nevěděl, co ho tam čeká, a bylo mu to jedno. Důležité pro něho bylo jen jedno: to, že v Gunlocku měli whisky.

Ve městě panovalo ticho. Na Main Street byl klid. Před saloonem sesedl a odepnul bezpečnostní poutka z pažeb svých koltů. Když přes křídla lítacích dveří pohlédl dovnitř, uviděl, že tam není nikdo kromě barmana. Sáhl si do kapes a našel pětidolarovou bankovku. Vešel dovnitř a položil bankovku na pult.

„Whisky! Celou láhev!“

Barman vzal bankovku a postavil před něj láhev whisky Rosebud. Fargo po ní lačně sáhl.

Venku na ulici láhev odzátkoval zuby. Cítil se tak špatně, že se musel opřít o zábradlí.

Zvedl si láhev ke rtům.

V tom okamžiku se ozval dusot kopyt a když láhev zase sklonil, byl obklopený půlkruhem jezdců, kteří na něho mlčky a nenávistně hleděli. Mnozí z nich byli ranění, někteří měli co dělat, aby se udrželi v sedle. Jedním z nich byl Black Gallagher. Sesedl, dal uzdu svého koně jinému jezdci a přistoupil k Fargovi.

„Dlouho jsi to bez whisky nevydržel, Jime,“ uštěpačně řekl. „Přijels do města, abys své poslední prachy utratil za kořalku, že? Máš smůlu, že jsi narazil na nás. Takže se ještě napij, je to naposledy.“

Fargo sklonil láhev ještě níž.

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Gallaghera.

„Dobře víš, jak to myslím. Živý odtud neodjedeš, Jime. Nebo tě chlast vyřídil už tak, že nejsi schopný pochopit i ty nejjednodušší věci?“

„Možná by ses měl vyjádřit jasněji, Blacku.“

„Dobrá, vysvětlím ti to, ty ožralo: Nalákali jste nás do pasti. A ztratili jsme v tom boji víc mužů, než v krátké době můžeme najmout. Za to teď musíš zaplatit.“

„O žádném boji nevím,“ namítl Fargo. „Odjel jsem z Radiganova ranče dřív, než se ostatní vrátili. Ať už se stalo cokoli…“

„Takže ty jsi nebyl při tom, když se na nás vrhli Benovi muži?“ skočil mu Gallagher do řeči. „Tím hůř pro tebe. Pak zemřeš nevinný. Ale zemřít musíš.“

Jim Fargo mu viděl na očích, že je rozhodnutý. Pochopil, že Kincaidovo mužstvo utrpělo těžkou porážku a že Black Gallagher je rozzuřený. To, že ho nenáviděl, dodávalo jeho výhružce ještě větší váhu.

„Bude to souboj mezi mnou a tebou, nebo potřebuješ, aby ti tvoji lidé kryli záda?“ zeptal se Fargo a pustil láhev. Dopadla na zem a whisky pomalu vytékala.

„Nepotřebuju ničí pomoc,“ odpověděl Gallagher. „Jsi jenom ožrala a zbabělec. Porazilo by tě i dítě.“

Farga se zmocnil hněv.

„Tak snadné to mít nebudeš, Blacku,“ řekl. „Když už mám jít k čertu, vezmu tě s sebou!“

Oba muži trhli rukama ke koltům. Jim Fargo byl o něco rychlejší. Jenže pak se to stalo…

Před očima se mu zjevil Whitey. Náhle tam stál jako duch, mezi ním a Gallagherem: s pronikavým pohledem, v němž se zračily výčitky, s otevřenými, sténajícími ústy, na nichž byla krev.

Fargovi náhle ztěžkly ruce. Už ho neposlouchaly. Povytáhl kolty z pouzder, ale potom mu připadaly tak těžké, že je už nedokázal tasit.

Jako v nějakém zlém snu viděl, jak Gallagher vytáhl kolty a jak z nich vyšlehly plameny. Cosi mu narazilo do hrudi. Otočil se, spadl na zábradlí a pomalu se po něm svezl.

Náhle Whiteyho obraz zahalila tma. A potom zmizela i tma – všechno zmizelo…

Black Gallagher si obtočil postříbřené kolty kolem ukazováčků a strčil je do pouzder. Chladně pohlédl na Jima Farga. Mnoho let ho nenáviděl, protože Fargo v sobě přes všechnu svou zvrhlost ještě měl zbytek cti a sebeúcty. Pocítil úlevu, když teď na něj hleděl.

„Předpokládám, že to byla vaše osobní msta,“ řekl Kincaid ze sedla svého mohutného valacha. „Ale to nám moc nepomůže.“

„Naopak. Možná jsem právě uvázal smyčku, na které budeme moct pověsit Gunna,“ odpověděl Gallagher. „Fargo byl jeho přítel. Až se Gunn dozví, co se stalo, přestane být opatrný, hlavně proto, že to je osobní záležitost. Ben Gunn musí zemřít. Až bude mrtvý, Radiganovo mužstvo se rozpadne.“

„To nechápu,“ řekl Kincaid. Ještě stále byl otřesený po té kruté porážce. V duchu však běsnil. Vůbec poprvé narazil na protivníka, který se mu mohl rovnat. K jeho hněvu se navíc přidaly i pochybnosti – ano, začal pochybovat o své síle, o ocelové tvrdosti, s níž ničil vše, co mu stálo v cestě.

Byl však odhodlán udělat všechno, co by mu mohlo přinést vítězství nad Radiganem a jeho mužstvem. V tom boji mu nešlo jen o zisk, ale i o sebedůvěru. Nemínil couvnout, chtěl bojovat až do konce.

„Nechejte Farga přivázat na sedlo jeho koně a odvezte ho na Radiganův ranč, pane Kincaide,“ řekl Gallagher. „A ať muž, který ho tam poveze, přiveze Gunnovi tuto zprávu: ráno ho očekávám u ohrad před městem. Je to osobní věc, mezi jím a mnou.“

„Už jednou jsem vaši radu poslechl a utrpěl jsem nejtěžší porážku svého života,“ řekl Kincaid. „Nenávidím Gunna stejně jako vy, Gallaghere. Ale musíte si zachovat rozvahu a jednat chladnokrevně. Pokud uděláte ještě jednu chybu, slibuju vám, že bude vaše poslední.“

„Jsem si naprosto jistý, že jednám správně,“ odpověděl Black Gallagher. „Gunn přijde, když ho vyzvu. A pak ho zabiju.“

„Jim Fargo tedy odjel a nechal nás ve štychu,“ trpce řekl Ben Gunn. „Celou dobu jsem doufal, že se vzpamatuje. A teď to vzdal – kvůli jedné láhvi whisky. Tak už je nás jenom šest.“

Radigan si všiml, jak těžce Gunna zasáhlo to, že během několika dnů ztratil už druhého spolubojovníka.

Muži stáli na dvoře vedle svých koní. Julie jim pověděla, co se stalo. „Byl na dně,“ řekla, jako by ho chtěla omluvit. „Jsem si jistá, že se vrátí, až si v Gunlocku koupí láhev whisky. Deptala ho touha po whisky, která byla silnější než on…“

„Bylo by pro něho lepší, kdyby se nevrátil,“ skočil jí Gunn do řeči. „Měl svou šanci a ukázalo se, že je příliš slabý. Ten, kdo si neváží sám sebe, nemůže nikomu pomoct.“

Vzal svého koně za uzdu a odvedl ho do stáje. Ostatní hleděli za ním. Byli sklíčení.

„Nedokázala jsem ho zadržet,“ tiše řekla Julie k Radiganovi. „Byl úplně hotový. Zůstal by tu, jenom kdyby tu byl našel whisky.“

„Nic si nevyčítej,“ odvětil Radigan. „Je dobře, že ses ho nepokoušela zastavit. Musel vědět, co dělá.“

„Varoval jsem Bena před Fargem,“ zamumlal Ransom. „Měl mě poslechnout a vykašlat se na něho.“

Přivedli své koně do stáje, odsedlali je a potom se shromáždili v domě, kde Julie už měla uvařeno. Mlčky se posadili ke stolu. Nikomu z nich nebylo do řeči.

Radigan nebyl schopen jíst, přestože jídlo vypadalo skvěle. Julie upekla králíka. Maso bylo oddělené od kostí a plavalo v omáčce z červeného vína, pepře, hrachu a různých bylin. Radigan pil jen kávu a Gunn stejně tak. Ještě než ostatní dojedli, Gunn vstal a šel ven.

„Black Gallagher a Jim Fargo byli Benovi nejlepší přátelé,“ řekl Holt, když za sebou Gunn zavřel dveře. „Nechápu, jak ho mohli opustit. Jakou cenu má přátelství, pokud nevydrží, když jde do tuhého?“

Venku už byla noc, když se zvenčí ozval dusot.

„Zhasněte světlo!“ řekl Pierce.

Muži vyskočili a Ransom zhasl petrolejovou lampu. Julie do ohně vylila vědro vody. Jenom to zasyčelo.

Radigan otevřel dveře. Ve svitu měsíce viděl jednoho jezdce, který za sebou vedl koně. Zastavil kus od chaty. Gunn mu šel naproti. Oba muži spolu nějakou dobu hovořili, načež jezdec podal Gunnovi uzdu druhého koně, otočil své vlastní zvíře a odklusal směrem, odkud přijel.

Radigan a ostatní vyšli ven. Viděli, že kůň přivezl cosi zabaleného v dece.

„Zapal sirku, můj chlapče,“ řekl Gunn, když Radigan přišel k němu. Mladík ho poslechl. Gunn nadzvedl přikrývku a ve svitu sirky všichni uviděli muže, který visel hlavou dolů přes sedlo. Byl to Jim Fargo. V zádech mu zely dvě rány po kulkách. Gunn zase deku pustil.

„Co se stalo, Bene?“ zeptal se otřesený Latigo.

Gunn tam stál s odvrácenou tváří.

„Jeden Kincaidův kovboj přivezl Jima,“ odpověděl po chvíli. „A poselství od Blacka: očekává mě za úsvitu v Gunlocku. Očividně jsme Kincaidovi zasadili tvrdší úder, než jsme si mysleli. Black Gallagher podle všeho věří, že válku o prérii může vyhrát jen tehdy, když mě zabije.“

„Snad nechceš jet do města?“ řekl Turk Ransom.

„Nic jiného mi nezbývá,“ odpověděl Gunn. „Osud našeho boje je teď na vážkách. Rozhodnutí musí padnout brzy. Osedlejte mi koně. Musím být v Gunlocku ještě před svítáním.“

„Když to uděláš, uděláš největší chybu svého života,“ namítl Ransom. „Black nedodrží svůj slib, nebude sám. Pokusí se tě nalákat do pasti.“

Gunn se otočil. Jeho tvář byla strnulá, oči měl tvrdé.

„Vyzval mě. Teď už můžu udělat jen jedno: bojovat s ním.“

„Vezměte mě s sebou!“ řekl Tom Radigan. „Budu bojovat po vašem boku. Něco vám dlužím. Přiznávám to jen nerad, ale je to tak. A teď chci svůj dluh splatit.“

„Teď už nejde jenom o válku o prérii mezi tebou a Kincaidem, chlapče,“ řekl Gunn. „Je to věc mezi mnou a Blackem Gallagherem. Zastřelil Farga. Už proto musí dojít k rozhodnutí.“

Radigan na něho upřeně hleděl.

„Vy a můj otec jste jezdili bok po boku, bojovali jste bok po boku. V tomto duelu chci stát při vás. Dlužím vám to.“

„Nic mi nedlužíš,“ odvětil Gunn tvrdým hlasem. „To, co jsem udělal, jsem neudělal pro tebe, ale pro ženu, kterou jsem kdysi miloval.“

„Pro mou matku. Vím. Přesto…“

„Ne.“ Ben Gunn podal uzdu koně, na kterém byl mrtvý, Ransomovi a šel pryč.

Radigan chtěl jít za ním, ale Pierce ho zadržel.

„Nech ho jít,“ řekl. „Když si něco usmyslí, už ho nic nezastaví. Myslíš si snad, že bychom s ním my všichni – jeden vedle druhého – do Gunlocku nejeli, kdyby řekl jedno jediné slovo?“

Radigan se mu zlostně vytrhl.

„Samozřejmě, že byste to udělali,“ odpověděl. „Jenže je příliš hrdý na to, aby si od někoho nechal pomoct. Musíte mu tu pomoc vnutit násilím. Já ho každopádně odjet samotného nenechám.“

Julie ho chtěla zastavit, jenže on se o ni nestaral. Šel pryč a začal hledat Gunna. Pak ho našel v domě. Strkal si náboje do poutek revolverového opasku.

„Doprovodím vás do Gunlocku,“ řekl Radigan s neotřesitelnou jistotou. „Udělal jste z mého boje svůj boj. Teď vám to oplatím.“

„To je věc, která se tě netýká,“ odvětil Gunn. „A teď mi jdi z cesty!“

„Ne. Buďto půjdeme oba, nebo nikdo. Nechci se dívat, jak…“

Dál se nedostal, protože Gunn ho praštil pravou pěstí do brady. Taková rána by poslala k zemi i býka. Radigana omráčila. Už necítil, jak dopadl na zem.

+ + + + +

Když přišel k sobě, měl pocit, jako by ho někdo praštil kamenem do hlavy. Měl co dělat, aby otevřel oči.

To první, co uviděl ve svitu lucerny, kterou někdo držel nad ním, byla Julie, jež se k němu skláněla. Ztěžka se opřel o lokty.

„Jak dlouho už tu ležím?“

„Půl hodiny,“ odpověděl Ransom, který držel lucernu. „Máš pěkně modrou bradu.“

„Kde je Gunn?“ zeptal se Radigan.

„Na cestě do Gunlocku.“

„Proč jste ho nezastavili?“

„To je stejné, jako kdyby ses snažil rukama zastavit zatměni slunce.“

„Neměli jste ho nechat odjet.“

„Chlapče, přikázal nám, že máme zůstat s tebou a bránit ranč.“

„Ale sám přece proti Kincaidově smečce nemá šanci.“

„To je věc jen mezi ním a Gallagherem. Nikdo jiný se do toho nesmí plést.“

„Gallagher a Kincaid nedodrží své slovo. Ti jsou schopni všeho. Udělají cokoli, jen aby nás porazili.“

„To si myslím i já. A snažil jsem se to vysvětlit Benovi,“ přisvědčil Ransom. „Byls u toho, chlapče. Slyšels to. Fargova smrt pro něho byla příliš velkou ranou. A teď chce s Gallagherem zúčtovat.“

Radigan vstal.

„Pokud Bena Gunna chcete nechat ve štychu, je to vaše věc,“ řekl k ostatním. „Já ho samotného nenechám.“

„Znovu tě pošle k zemi, jestli pojedeš za ním,“ varoval ho Ransom. „Ale tentokrát už nejenom pěstí, ale pažbou koltu. Omráčil tě jenom proto, že nechce, abys kvůli němu riskoval.“

„To už jsem pochopil,“ zamumlal Tom Radigan. „A právě proto musím za ním. Jenže to vy možná nepochopíte.“

Nechal je tam stát a šel dovnitř. Tam se chvíli hrabal v jedné bedně, načež vytáhl nějakou věc zabalenou v naolejovaném hadru. Když hadr rozbalil, ukázalo se, že vevnitř je buscaderský opasek, revolverový opasek se dvěma pouzdry, v nichž byly armádní kolty ráže 45 s lesknoucími se dřevěnými pažbami. Zbraně byly čisté a dobře naolejované. Jedno pouzdro se nosilo nízko na pravém boku, druhé vysoko na levém. Otevřel krabičku se střelivem, nabil bubínky koltů a pak zastrkal náboje do poutek opasku. Když si odepnul svůj vlastní revolverový opasek a připnul buscaderský, uslyšel jakýsi šramot od dveří.

Stála tam Julie.

„Tak ty chceš opravdu jet za Gunnem?“ zeptala se. Ve tváři se jí zračil strach a zděšení.

„Stál v tomto boji po mém boku. Vděčím mu za svůj život. Kdybych ho nechal ve štychu, už bych se nikomu nemohl podívat do očí,“ odpověděl Tom.

„To nevíš, jaké ti bude hrozit nebezpečí?“

„Ale ano. Jenže když mu nikdo nepomůže, zemře ve městě, rozstřílený smečkou pistolníků, které najal mocichtivý rančer, který chce ovládnout kraj.“

„A když – když zemřeš ty, co pak bude se mnou? To vůbec nemyslíš na mě?“ hlesla Julie.

„Myslím na tebe každý den,“ odpověděl. „A to, co dělám, dělám nejenom kvůli Gunnovi, ale i kvůli tobě. V tomto boji jde o nás oba – o tebe i o mě. Pokud zvítězí Kincaid, čeká nás chmurná budoucnost. Pakpřijdeme o naši půdu a o ranč. Vím, že je to pro tebe těžké, ale oba bychom toho celý život litovali, kdybych tu teď zůstal.“

Nepolíbil ji na rozloučenou, jenom ji pohladil po tváři. Hleděli si do očí. Potom se otočil, vzal ze stojanu u stěny winchestrovku a šel ven.

Julie cítila, že jí do očí vhrkly slzy. Nepokoušela se ho zastavit. Věděla, že by jí to nikdy neodpustil.

Teprve, když venku uslyšela dusot cválajícího koně, vyšla ven. To však již byl Radigan pryč.

Pierce, Latigo, Holt a Ransom zamyšleně stáli před stájí.

„Připadá mi to, jako by kromě mě nikomu nevadilo, že Gunn a Tom jedou do boje, ve kterém jsou téměř bez šance,“ řekla přeskakujícím hlasem. Nějakou dobu panovalo ticho. Jako první promluvil Turk Ransom.

„Myslím, že má pravdu,“ zamumlal. „Jeli jsme sem společně. A společně tu válku o prérii i dotáhneme do konce. Sedlejte koně.“

+ + + + +

Black Gallagher stál ve svitu petrolejky u baru saloonu Longhom. Jeho postříbřené kolty se leskly. Hrál si s prázdnou sklenicí. Ve tváři se mu zračil hněv. Pohádal se s Kincaidem.

„Je možné, že Gunna vyřídíte,“ chladně řekl rančer. „Ale pro jistotu mezi domy na kraji města rozestavím tři střelce s puškami. Gunn město nesmí opustit živý. Pokud bude s koltem rychlejší než vy, Gallaghere, vyřídí ho moji ostrostřelci.“

„Je to věc jenom mezi mnou a jím a nikdo jiný se do toho nesmí míchat,“ opáčil Black Gallagher. „Nepotřebuju pomoc vašich lidí, pane Kincaide.“

„V tomto městě rozhoduju já,“ řekl Kincaid. „A co nařídím, to se i stane. Nerad vám to připomínám, ale přinutil jste mě k tomu. Vím, s jakou posedlostí mnozí pistolníci bojují, když chtějí dokázat, že jsou rychlejší než jejich sokové. Vaše osobní nenávist vůči Gunnovi je mi lhostejná, Gallaghere. Vedu válku a chci v ní zvítězit. Proto ve městě rozestavím své střelce.“

„Slyšel jste, co řekl pan Kincaid,“ řekl Luke Goff, rančerův předák. „A dokud vás platí, musíte ho poslouchat.“

To Gallaghera dohnalo k zuřivosti. „Nesnáším, když se mnou někdo takto mluví, Goffe,“ odsekl.

„Tak dost!“ řekl Kincaid, ještě než Luke Goff mohl odpovědět. „Nechci spory mezi svými lidmi.“ Gallagher postavil sklenici na pult.

„Až to vyřídím, můžete mě ze své výplatní listiny vyškrtnout, pane Kincaide,“ řekl. „Pak už po vás budu chtít jen jedno: abyste mi vyplatil mou odměnu a nechal mě odjet. Pomůžu vám ve válce o prérii. Ale pak se rozloučíme. Nenechám si od někoho předepisovat, jak mám bojovat.“

Potom opustil saloon.

Zpočátku očekával, že mu džob, při kterém si vydělá hodně peněz, bude dělat radost. Tato naděje se však nenaplnila. Od chvíle, kdy opustil Gunna a ostatní, se cítil osamělý a vnitřně prázdný. Už však nebylo cesty zpět. Ne po tom, co zastřelil Jima Farga. Ben Gunn již mířil k městu. Boj byl neodvratný. Jeden z nich musel před východem slunce zemřít.

Příliš pozdě pochopil, že Gunn byl jediný přítel, kterého kdy měl. Teď to byl nebezpečný soupeř.

Přesto – nebo možná právě proto – by proti němu rád bojoval sám. Chtěl ho porazit bez cizí pomoci, aby si dokázal, že je z nich ten lepší.

Myšlenka na to, že ho budou krýt střelci ze zálohy, se mu nelíbila. Když však vstoupil do Kincaidových služeb, uzavřel pakt s ďáblem. A teď se musel držet jeho pravidel.

Často své kolty prodával tomu, kdo nabídl nejvíc. Ještě nikdy si však neuvědomoval tak jasně jako nyní, jak nedůstojný život to je. Bojoval za peníze a přesto byl pro lidi, kteří ho platili, pouhým banditou.

Black Gallagher věděl, že si za to všechno může sám. Přesto se ho při té myšlence zmocnila nenávist k Benu Gunnovi. Gunn stál vždy na straně zákona. Neudělal nic, za co by se musel stydět. Black Gallagher naopak při vzpomínce na svou krvavou cestu nepociťoval žádnou hrdost.

Nenávist vůči Gunnovi byla stále silnější. Byla to prastará nenávist dobra a zla, jež byla stará jako lidstvo samo.

Gallagher se dotkl slonovinových pažeb svých postříbřených koltů. Už jimi zabil mnoho mužů. A ráno jimi zabiju i Bena Gunna, pomyslel si. Pak se mi možná uleví.

+ + + + +

Cole Pierce, Ransom, Holt a Latigo své koně nešetřili. Zvířata hekala, slabiny se jim leskly potem a nohy se jim chvěly, když za svítání dorazili do Gunlocku. Pierce zastavil za stodolou na kraji města, postavil se ve třmenech a pohlédl na Main Street. Po Gunnovi a Radiganovi nikde ani památky.

„Museli jsme je potmě předehnat. Možná jsme projeli kolem nich, aniž bychom si toho všimli, když někde napájeli koně,“ řekl Pierce.

Sesedli a za stodolou přivázali koně. Obloha byla šedá. Většina ohrad na kraji města zela prázdnotou.

Ve chvíli, kdy čtyři Radiganovi jezdci vyšli zpoza stodoly, se o něco dál na ulici rozrazily lítací dveře saloonu Longhorn a s cinkáním ostruh ven vyšlo půl tuctu mužů.

Cole Pierce dal ostatním znamení, aby se kryli, protože mezi těmi muži spatřil Blacka Gallaghera. Tři z Kincaidových kovbojů přišli ke svým koním, které měli přivázané před Longhornem, a vytáhli ze sedlových pouzder pušky.

Potom se všech šest mužů vydalo po Main Street. V určité vzdálenosti od stodoly se zastavili. Jeden z nich dal chlápkům s puškami pokyny, načež se skryli mezi domy.

Gallagher a oba další muži zůstali tam, kde byli. Pistolník v černém si překontroloval své postříbřené kolty a zase je strčil do pouzder.

„Nastražili Benovi past,“ zamumlal Pierce. „Musíme ty ukryté střelce zneškodnit, než se objeví Gunn s Radiganem, jinak je Kincaidovi muži postřílejí ze zálohy.“

Ostatní jen mlčky přikývli.

„Já si vezmu druhou stranu ulice,“ dodal Pierce. „Ransome, ty vyřídíš chlápka vedle železářství. Latigo, Holte, vy si vezmete na starost střelce mezi těmi nízkými domky. Ale myslete na to, že to musí proběhnout v tichosti.“

Za stodolou se rozdělili, když si předtím odepnuli ostruhy, aby je neprozradilo cinkání. Pierce šel oklikou. Přešel Main Street tak, že ho nikdo neviděl, protože Gallagher a jeho kumpáni se dívali jinam. Potom zmizel mezi domy na druhé straně ulice a začal hledat průchod, v němž stál střelec, kterého měl zneškodnit.

Muž se opíral o stěnu a karabinu uvolněně držel v rukou. Nepočítal s nebezpečím. Teprve, když za sebou uslyšel tichý šramot – Cole Pierce přes veškerou opatrnost kopl do kamene – se otočil. Spatřil před sebou Pierce a zvedl winchestrovku. Vystřelit však už nestačil.

Pierce ho nechtěl zabít, ale nic jiného mu nezbývalo. Byl ještě deset yardů od něj a k tomu, aby k němu dorazil, by potřeboval nejméně tři vteřiny. Předtím by ho však zasáhla kulka z winchestrovky. Pierceův nůž tu vzdálenost urazil během zlomku vteřiny.

Zákeřný střelec ani nevykřikl, tak rychle ho nůž zabil. Svezl se po stěně a zůstal ležet na zemi.

Cole Pierce si vzal nůž, strčil jej do pochvy na zádech a čekal na to, až mu Ransom, Latigo a Holt dají znamení, že i oni své protivníky vyřídili.

Turk Ransom to měl snazší než Pierce. Jeho muž stál jen dva kroky od něj, když obešel roh železářství. Obr ho praštil pažbou koltu a muž šel k zemi.

Ransom dal Pierceovi smluvené znamení a jen o půl minuty později na něho mávl Latigo. Kincaidovi zabijáci byli vyřazení.

V tom okamžiku všichni muži na Main Street uslyšeli dusot koně – a krátce nato cval dalšího zvířete, které se blížilo mnohem rychleji než to první.

+ + + + +

Tom Radigan dorazil do Gunlocku. Nejprve si pohrával s myšlenkou, že by Bena Gunna zastavil, ale na to již bylo pozdě. Už skoro byl ve městě, když před sebou spatřil osamělého jezdce. Ještě jednou pobodl vyčerpaného strakáče ostruhami.

Před stodolou na kraji města stáli tři muži: Black Gallagher, Kincaid a jeho předák Luke Goff.

Ben Gunn již dorazil k první ohradě a právě chtěl sesednout, když tu uslyšel blížící se dusot a otočil se. Tom Radigan se vedle něho vrhl ze sedla a přivázal strakáčovu uzdu k brance.

„Co tu chceš?“ zeptal se Gunn přidušeně znějícím hlasem. „To tě ještě jednou musím poslat k zemi?“

„Tři proti jednomu,“ odpověděl Radigan. „Věděl jsem, že Kincaid a Gallagher nebudou hrát poctivou hru. Nedivil bych se, kdyby mezi domy nebo na střechách měli pár ukrytých střelců.“

„Myslíš, že to pro mě bude jednoduché, když se budu muset bát i o tvůj život, chlapče? Sedni na koně a zmiz odtud!“

„Ne.“

„Cože?“

„Říkám ne!“ Radigan položil dlaně na své kolty. „Znáte ještě tento revolverový opasek?“

„Jak bych na něj mohl zapomenout?“ zamumlal Gunn. „Tvůj otec ho nosil v mnoha bojích, kterými jsme prošli.“

„Tentokrát bude po vašem boku stát někdo jiný. Ale má stejný opasek a stejné jméno: Tom Radigan.“

Gunn dlouho mlčel. Potom řekl: „Myslím, že odteď už ti nemůžu říkat „chlapče“. Víš, do čeho se pouštíš, Tome?“

„Ano.“

„Pak pojď!“

Nechali své koně stát, odepnuli bezpečnostní chlopně z kohoutků a vydali se ke třem mužům před stodolou.

V tom okamžiku se na Main Street ozval Ransomův hlas: „Kincaid měl mezi domy pár skrytých střelců. Ale ty už jsme vyřídili. Budeme vám krýt záda. Chtěl jsem, abyste to věděli.“

Matt Kincaid pohlédl na místa, kam rozmístil své muže. Tam však nyní stáli Turk Ransom, Cole Pierce, Johnny Latigo a Bill Holt, kteří měli palce zaháknuté za opasky a chladně na něho hleděli.

„Díky, Turku!“ odpověděl Gunn. Byl už s Radiganem jenom deset yardů od Gallaghera, Kincaida a Goffa.

Velkorančerovo chování prozrazovalo nejistotu, Gallagher však měl v očích nenávist.

„Raději bych proti tobě bojoval sám, Bene,“ řekl. „Ty a já, jen my dva. Jenže tento idiot si prosadil svou. V tomto boji stojím na špatné straně. Přesto tě musím zabít.“

A pak třeskly výstřely.

Black Gallagher sáhl po koltech jako první. Chtěl Gunna pokořit za každou cenu. Minul ho o dlaň. Potom tasil a vystřelil Ben Gunn. Jeho kulka Gallaghera zasáhla do ramene a pootočila ho. Kolt mu vypadl z ruky. Ta mu bezvládně visela, udržel se však na nohou.

Tom Radigan namířil na Kincaida, který též sáhl po zbrani. Zmáčkl spoušť a díval se, jak sebou rančer trhl, jak se jeho tvář zkřivila. Vysoký muž vystřelil třikrát, než se skácel na zem. Všechny jeho kulky se však jenom zaryly do země. Na hrudi měl krvavou skvrnu. Kincaidovy sny o moci a bohatství skončily v prachu a krvi.

Pak však Radigana cosi udeřilo do levého boku. Vyrazilo mu to dech a odhodilo ho to do prachu. Byla to Goffova kulka. Zasáhla ho do revolverového opasku a sklouzla po něm. Nato Goffa srazila k zemi Gunnova střela.

Black Gallagher vypálil z druhého revolveru a Ben Gunn se sténáním klesl na zem. Tom Radigan zatnul zuby a vstal. Zvedl kolt, namířil a vystřelil.

Trefil. Black Gallagher pohlédl na Radigana a na rtech se mu objevila krev. Jeho kolt byl náhle příliš těžký, pravá ruka mu pomalu klesla. Pistolník udělal dva kroky k Radiganovi a svalil se na zem.

Rozhostilo se tam ticho. Ve vzduchu se vznášel kouř.

Radigan se rozhlížel. Gallagher, Kincaid a Goff byli mrtví. Ben Gunn se svíjel na zemi. Radigan strčil kolt do pouzdra a klekl si k němu. Bývalý texaský ranger se pravou dlaní držel za levé rameno.

Mezi prsty mu protékala krev.

„Je to zlé?“ zeptal se mladík.

„To zvládnu,“ zamumlal Gunn. „Ale jenom o dlaň níž a kulka by mě poslala k čertu.“

Přiběhli tam Pierce, Latigo, Holt a Ransom a pomohli Gunnovi na nohy.

Výraz v jeho tváři prozrazoval hořkost, když hleděl na Blacka Gallaghera. Neřekl ani slovo, Radigan však věděl, že je rád, že je po všem.

„Odveďte mě k doktorovi, ať mi vytáhne kulku,“ řekl a otočil se. „A pak pojedeme domů.“

+ + + + +

O sedm dnů později se konala svatba Toma Radigana a Julie Andrewsové. Po dalším týdnu už Gunn mohl znovu pohybovat levou rukou a ještě toho večera Radigan viděl, jak si balí sedlové brašny.

„Vy chcete jet do města?“ zeptal se. Kromě nich ve stáji nikdo nebyl. Panovalo tam přítmí.

„Ne, můj cíl leží mnohem dál,“ odpověděl Gunn a přitáhl sedlové brašny.

„Vy chcete jet pryč?“

„Tome, válka o prérii skončila. Už mě nepotřebuješ. Odteď můžeš žít v míru. Chci koupit půdu někde na severu a postavit tam ranč. Na to potřebuju kovboje a proto Pierce, Ransoma, Latiga a Holta beru s sebou. Tady už ti nepomůžou.“

„Doufal jsem, že tu zůstanete. Jsme přece přátelé, ne?“ řekl Radigan.

Gunn mu položil ruku na rameno.

„To jsme. Tvůj otec býval mým nejlepším přítelem. V posledních týdnech jsi jím byl ty. Něco ti řeknu: Když jsme v Gunlocku šli do boje proti Gallagherovi, Kincaidovi a Goffovi, měl jsem chvíli pocit, že vedle mě nekráčíš ty, ale tvůj otec – jako tehdy před lety.“

Víc už mi říct nemůže, pomyslel si Radigan. Zároveň však ta slova znamenala i konečné, neodvolatelné rozloučení.

Mlčky opustil stáj a šel do chaty, kde u krbu stála Julie. Ve svitu plamenů vypadala líbezně. Když k ní přistoupil, usmála se na něho. Potom uviděla, jak je vážný, a zeptala se: „Dělá ti něco starosti?“

„Gunn nás zítra chce opustit a vzít s sebou ostatní,“ řekl. „Už si sbalil věci. Snažil jsem se ho přesvědčit, aby zůstal, ale je paličatý.“

Julie ho chytila za ruce.

„Dnes se mnou hovořil, když jsi s ostatními opravoval branku ohrady,“ řekla. „Myslím, že vím, proč odjíždí. Pomohl ti zvítězit ve válce o prérii. Kdyby tu zůstal, musel bys stále žít v jeho stínu, protože je starší a zkušenější. Potom bys to už nevydržel a on by musel tak jako tak odjet. Přijel proto, aby ti pomohl. Teď odjíždí, aby ti nestál v cestě. Řekla jsem mu, že našeho prvního syna pokřtíme po něm. A myslím, že ho to potěšilo.“

Radigan musel uznat, že Julie je v takových věcech rozumnější a zkušenější než on. Poznala a pochopila Gunnovy důvody rychleji než on.

„Možná máš pravdu. Přesto to pro mě není snadné ho nechat odjet,“ řekl.

„Nikdy není snadné se rozloučit s dobrým přítelem,“ odvětila.“Ale věř mi, bude lepší, když ho necháme jet.“

Ráno, ještě před východem slunce, Ben Gunn a ostatní opustili malý koňácký ranč na Mustang River. Oba manželé za nimi hleděli, dokud nezmizeli za kopci.

„Nikdy na Gunna nezapomenu,“ řekl Radigan. „Škoda, že nikdy nenašel tu pravou. Povede život samotáře.“

Julie se usmála.

„Tomu nevěřím,“ odvětila. „Pokud se nepletu, tak…“ Významně se odmlčela.

A jako vždy i tentokrát měla pravdu. Ben Gunn odjel z kraje a nikdy už tam o něm neslyšeli. Nežil však jako samotář.

Když ho totiž v Oklahomě viděli naposledy, právě přivazoval koně v Guthrie před saloonem Connie Duaneové.