John Kirby

Colorado western 211. Na cestě číhá smrt

Ray Ames byl vůdcem karavan na obávané „Comanche Road“, cestě vedoucí na západ, po které táhly dlouhé treky směřující z Texasu do Kalifornie. Když tentokrát přebíral karavanu u Grey Bear Water, Čekalo ho překvapení. Kapitánem doprovodné eskorty byl John Kinkaid, muž, kterého nenáviděl. Právě díky němu ho vyhodili z armády. Krom toho Ray Ames potkal také krásnou Eve Fontaineovou, na niž měl Kinkaid zálusk. Mezi těmito dvěma muži okamžitě znovu vzplanula smrtící nenávist a bylo jasné, že jeden z nich cestu nepřežije…

Ray Ames zastavil svého koně, který právě zdolal mírné stoupání.

„Dobrý den!“

„Buďte zdráv!“

Potom smekl klobouk a utřel si čelo.

„Kam jedete, pane?“ řekl. „Hledáte bizony?“

„Ne.“

Ray Ames hleděl na muže na grošovaném, hnědém cayuseovi s hnědou hřívou a bílým ocasem. Vypadal jako lovec bizonů. Byl šlachovitý, nyní však unaveně seděl ve starém, mosazí pobitém sedle. Byl oděn v kůži, která časem získala šedozelenou barvu. Koženou košili měl rozepnutou, takže mu byla vidět mohutná, zarostlá hruď. Měl vrásčitou tvář a světlé oči s pronikavým pohledem. Upřeně hleděl na Amese.

Ten ukázal palcem za sebe na dlouhou karavanu.

„Chcete se k nám připojit?“

Cizinec pohlédl na trek.

Potom řekl: „Ne, to nemám v úmyslu!“ Zamyšleně hleděl na Raye Amese. „Víte, že projíždíte komančským územím?“

Ray Ames si znovu nasadil zpocený stetson na hlavu. „Proč se ptáte?“

„Protože nevidím žádný vojenský doprovod.“

„Brzy ho mít budeme.“

„Těch pár mužů u Grey Bear Water?“

„Vy jedete od studánky?“

„Ano, jel jsem vám naproti.“

„A – proč?“

„Chtěl jsem…,“ řekl cizinec a zakoktal se.

„Ano?“

„Viděl jsem vozy u Grey Bear Water jenom z dálky. Nenapadlo mě, že čekají na vás.“

„A?“

„Vy jste vůdce karavany?“ zeptal se muž v kůži, aniž by odpověděl.

„Jo…“

„Dobrá, chci s vámi mluvit. Hledám vůz ze Sweetwateru. Jede s vámi nějaký vůz ze Sweetwateru?“

Ray Ames pohlédl přes rameno na svah, který před několika minutami zdolal.

Pod ním se táhl dlouhý had plachtami zakrytých vozů, které putovaly zelenohnědou prérii, jež se táhla od obzoru k obzoru a jež byla jen občas zpestřena stromovitými kaktusy. Za prvními pěti vozy byl zvířený prach tak hustý, že další povozy již téměř nebylo vidět.

Ray Ames hleděl na tři jezdce, kteří pomalu jeli v čele karavany.

„Vůz ze Sweetwateru?“ řekl. „Nevím, odkud ty vozy jsou.“

Cizinec na něho rychle pohlédl.

„Vy jste vůdce treku?“

„Nejsem povinen vědět, odkud všechny ty vozy jsou,“ řekl Ray Ames.

„Jsou tam i obchodní vozy?“

„Ze Sweetwateru?“

„Ano.“

„Nevím o tom…“

„Mohl bych se tam porozhlédnout?“

„Když mi řeknete, co chci vědět, doprovodím vás.“

Cizinec se rozesmál.

„Jmenuju se Dan O ‚Rourke,“ řekl.

„Jste Texasan?“

„Ano, jsem z Amarilla.“

„To je na sever odtud.“

„Ano.“

Zatímco vedle sebe jeli ze svahu,

Ray Ames si cizince nenápadně měřil pohledem.

Přestože se na něm podepsaly strasti a těžkosti, zdálo se, že není tak starý, jak to vypadalo na první pohled. Vlasy, které mu čouhaly zpod klobouku, byly světlé, vybledlé od slunce.

Když zdolal svah a pomalým krokem zamířil k prvním vozům, naklonil se cizinec k němu a řekl: „Kolik vozů máte?“

„Přes třicet,“ odpověděl Ames.

„U Grey Bear Water čekají s vojenskou eskortou další tri vozy.“

„Ano?“

„Jo a měl byste být rád. Čím více vozů, tím větší máte šanci, že projedete komančským územím.“

Ray Ames na to nic neřekl a pomalu jel dál.

Muž dodal: „Válka tak rychle neskončí. Než zavládne mír, potáhne na západ ještě mnoho takových treků.“

„To je možné.“

Jeden z předních jezdců přijel blíž.

„Hej, Rayi,“ řekl. „Koho to tam vedeš?“

„Jede s námi, Stubby,“ řekl Ray Ames. „Kdy budeme u pramene, amigo?“

„Za hodinu!“

„Pak moc nemluv, aby ti nevyschlo v hrdle.“

„Ech, nech toho!“

Ray Ames a O’Rourke pomalu vjeli do oblaku prachu.

Ames na něho úkosem pohlédl a s úsměvem řekl: „Dobře si ty vozy prohlédněte.“

Muž jeho pohled chladně opětoval a přikývl.

Jeli uprostřed oblaku prachu, takže Ames si vytáhl šátek na nos. O’Rourke, nebo jak se vlastně jmenoval, však prach ignoroval. Přikrčen tam seděl a nijak svůj posed nezměnil, zatímco kolem nich projížděly povozy. Oběma rukama se držel za hrušku sedla a přivřenýma očima hleděl skrze zvířený prach a tetelící se vzduch na rachotící a skřípající vozy, mezi nimiž byly hnány malé houfy dobytka. Jezdci ženoucí skot měli vytažené šátky a točili nad hlavami lasy.

Ray Ames, který ještě stále pozoroval O’Rourkea, si všiml, jak se jeho tvář uvolnila a jak se v ní objevil nespokojený výraz.

Na konci karavany táhlo stádo třiceti náhradních tažných koní. Viditelnost se postupně zlepšovala. Ray Ames si sundal stetson a oklepal si jím prach z šatů.

„Nu?“ řekl.

O’Rourke pokrčil rameny. „Nic.“

„Co vlastně hledáte?“

O’Rourke lhostejně a unaveně mávl rukou. „Už jsem to skoro vzdal.“

„Co?“ vyzvídal Ray Ames.

O’Rourke lakonicky odvětil. „To hledání! Pojďte!“ řekl potom.

Oklikou jeli na křídlo karavany, aby nemuseli znovu dýchat prach.

„Byl jste někdy v armádě?“ zeptal se O’Rourke a pohlédl před sebe.

„Ne.“

„Já ano. Ano, kdysi jsem byl v armádě.“

„Proč jste tam nezůstal. Válka potrvá ještě roky.“

Jezdec v kůži kývl na vozy.

„Proč nezůstanou tito lidé?“

„To nejsou vojáci…“

„Ale je to jejich země.“

„Válka by jim ji vzala, kdyby čekali. Pro lidi, kteří chtějí žít v míru, je válka ta nejhorší věc na světě.“

O’Rourke přikývl a trpce se usmál. „Jsou i horší věci,“ řekl.

„A to?“ zeptal se Ames.

„Válka s indiány.“

„Buďte rád, že k ní nedošlo,“ řekl Ames. „Dokonce i Komančové se chovají klidně – krom toho, že občas v Llanos pobijí pár lovců bizonů.“

Chvíli mlčky jeli vedle sebe a pak, po dlouhém mlčení, O ‚Rourke řekl chraplavě znějícím hlasem: „Lovci bizonů si nezaslouží nic jiného. Viděl jsem jejich stopy na prérii a v Llanos. Jsou tam tisíce, desetitisíce mršin bizonů, je jich tolik, že je supi a kojoti nemají šanci sežrat. Ne, těch mi není líto, ale ostatní…“

Náhle zbledl, přestože byl opálený.

„Ostatní,“ řekl. „Stovky, tisíce skončily stejně jako bizoni! Indiáni je pobili. Viděl jsem to, vím, jaké to je, když…“

„Quannah Parker a Komanči?“

O’Rourke zavrtěl hlavou.

„Kdo potom?“ zeptal se Ames. Odpověď nedostal.

„Vy pronásledujete indiány?“ pomalu se otázal.

O’Rourke zavrtěl hlavou.

„Jakou mám jistotu, že mluvíte pravdu?“

„Mé slovo!“

„Nebylo by dobré, kdybychom u sebe měli lovce skalpů. To by Quannaha Parkera vyprovokovalo k útoku.“

„Já nejsem lovec skalpů,“ odsekl O’Rourke.

Ray Ames na něho hleděl přivřenýma očima.

„Kwahadiové v Mexiku srovnali několik měst se zemí, protože se tam vykupovaly komančské skalpy,“ polohlasně řekl. „Z vlasů tam dělaly panenky. Slyšel jsem, že před pár týdny Komanči vypálili Casas Grandes.“

O’Rourke jel se strnulou tváří dál. Nehnul ani brvou.

„Ano, to vím,“ řekl. „To všechno vím!“

„Jsem zodpovědný za trek…“

„Ano!“

„Povězte mi jedno: Proč jste tady, O’Rourkeu?“

„Řekl jsem vám, že někoho hledám.“

„Jestli ho hledáte proto, abyste ho zabil, pak raději jeďte dál, O’Rourkeu.“

„Nebudu vám dělat problémy.“ O ‚Rourke to řekl s kamennou tváří, aniž by na Amese pohlédl.

„No dobrá!“ Ray Ames otočil svého koně.

+ + + + +

Po krátké, rychlé jízdě se Ray dostal do čela karavany, která táhla vyschlou prérií. Přijel k prvnímu jezdci a zvolnil do kroku.

„Brzy musíme dorazit k prameni, Stubby,“ řekl muži, který mlčenlivě jel vedle něj.

„Hm, hm…“

„Je načase, abychom sehnali čerstvou vodu!“

„Hm, hm…“

„Co se děje, Stubby?“

Stubby Dickson se otočil v sedle a vrhl na něho zkoumavý pohled. Ohrnul nos a řekl: „Jsem o dvacet let starší než ty,

Rayi,“ řekl. „A možná jsem proto i trochu chytřejší!“

Ray Ames si odsunul stetson z čela.

„Co se děje, Stubby, co tě trápí? Mluv.“

Dickson se opět obrátil.“Co to s tebou jelo za chlápka?“

„O’Rourke?“

„Nevím, jak se jmenuje, vím jenom, že se mi nelíbí.“

„Aha?“

„Ano, má příliš studené oči.“

Ray vzal z kapsy váček s tabákem a po mexickém způsobu si ubalil cigaretu z kukuřičného listu.

„Někoho hledá,“ řekl. „Myslí si, že ten někdo je u nás.“

Dickson si dvěma prsty zamyšleně prohrábl knírek a pohlédl na obzor, který se v tetelícím se vzduchu chvěl.

„Nelíbí se mi,“ opakoval.

„To jsi už řekl.“

„Aříkám ti to ještě jednou. Vzpomínáš si na Herba Richardsona z texaských jezdců u třetího pluku kavalerie? Ten měl stejné oči – a pak se ukázalo, že je ve čtyřech státech hledaný za vraždu. Pověsili ho v Richmondu.“

Ray se bezděky ohlédl přes rameno, ale kromě prvního vozu viděl jen zvířený prach.

„To, co říká je tak trochu zvláštní,“ odvětil.

Dickson přikývl. „A to, jak vypadá, je též tak trochu zvláštní! Až příliš zvláštní!“

Ray se na něho usmál.

„Budeme si na něho muset dát pozor, Stubby!“

Dickson přikývl. „Víš, Rayi,“ dodal, „rád vzpomínám na doby u texaských jezdců. Takovou Bohem zapomenutou pustinou jsme nikdy neprojížděli. Myslím, že i smrt byla na severu příjemnější než tady na jihu.“

Ames se zachmuřil.

Dickson do něj náhle dloubl..

„Tam, podívej!“

Ukázal na hřeben na severu.

Na jednom písčitém návrší se objevili tři jezdci. Byli mimo dostřel pušky a seděli na malých, chundelatých koních. Mohli být tak míli daleko.

Ray Ames si rukou zakryl oči a pokusil se je rozeznat. Kromě občasného odrazu slunečních paprsků od kovu však nic neviděl. Dickson rovněž zastavil koně a zkoumavě na ně pohlédl.

„Kwahadiové,“ řekl. „Ale jsou jenom tři. Pokud patří ke Quannahu Parkerovi, nemáme se čeho bát. Doufám, že to nejsou Nainiové z kmene Černého sokola.“

„Rád bych věděl, co chtějí,“ řekl Ray polohlasně, jako by mluvil jen sám k sobě.

„Budou nás pozorovat!“

, Jenom pozorovat?“

Dickson krátce pohlédl na blížící se čelo karavany, načež se sklonil, rozepnul sedlovou brašnu a vytáhl z ní dalekohled. Roztáhl ho, přiložil k očím a krátce pohlédl na jezdce, načež dalekohled podal svému druhovi.

„Jsou to Nainiové,“ řekl se zachmuřeným výrazem ve tváři. „Kdyby to byli Komanci z Panhandle, už by sem přijeli kvůli výměnnému obchodu. Jenže Kwahadiové a Nainiové jsou hrdý lid. Vůbec se mi nelíbí, že Nainiové jsou tady, tak blízko Llanos…“

Ray pomalu složil dalekohled a vrátil jej Dicksonovi. „Nevypadají právě mírumilovně,“ řekl.

„Ale pravděpodobně nás nechají na pokoji,“ váhavě zamumlal Stubby, jako by si nebyl zrovna jistý. „Toto je kwahadijské území. Pokud se budeme chovat klidně, možná nás nechají protáhnout.“

Ray na něho zkoumavě hleděl. „Čím jsi Parkerovi zaplatil, aby nás nechal protáhnout?“

„Stálo mě to sůl, střelný prach a další věci v hodnotě padesáti dolarů,“ odpověděl Stubby. „Dřív jim stačilo pár loktů plátna a hrst skleněných perel. Jo, cena stoupá.“

„Jedou pryč,“ řekl Ray, který ještě stále hleděl na hřeben.

Tři Komanči otočili své malé, šlachovité koně a cvalem sjeli z kopce.

„Mám takový pocit, že něco hledali,“ zamumlal zamyšlený Ray.

„Možná hledají O ‚Rourkea,“ řekl Stubby. „Třeba ti lhal a je to opravdu lovec skalpů. Pak by bylo lepší ho svázat a poslat jako dar rudochům, než si pro něho přijedou sami. Možná k nám přijel proto, že ho pronásledovali.“

Ames pomyslel na cizince a na podivný výraz v jeho tváři. Zavrtěl hlavou.

Stubby se ohlédl. „Ty mu věříš?“

„Ano.“

„No, pak…“

„Přesto budu rád, až se u pramene setkáme s eskortou. O’Rourke mluvil o hrstce vojáků.“

„V našem případě,“ řekl Stubby a nechal svého koně kráčet dál,, je hrstka vojáků příliš málo, ale pořád je to lepší než nic.“

„Cesta do Kalifornie je stále obtížnější,“ řekl Ray.

Dickson si odsunul klobouk do týla a šátkem si utřel čelo a nos.

„Ano, je to tak, aspoň dokud trvá válka,“ řekl. „Vojáci jsou na frontě, přitom by tu měli krotit Komanče. Dál na západě řádí Apači – a my musíme i přes jejich území. Když pojedeš přes Mexiko, máš na krku Yaquie. Nevěřím, Rayi, že se všechny naše vozy dostanou do Kalifornie. Nejsem pesimista, ale víš sám, jaká je situace.“

Ray Ames bezděky položil ruku na pažbu pušky, která trčela ze sedlového pouzdra. Ještě stále hleděl na místo, kde za kopci zmizeli Komanči. Stubbyho slova téměř neslyšel, v myšlenkách se zabýval něčím jiným.

Potom zastavil a otočil koně.

„Kam chceš jet?“ zeptal se Stubby.

„Dozadu, za O’Rourkem!“

„Proč?“

„Přivedu ho sem, ať ho máme pod kontrolou. Bylo by to nepříjemné, kdyby teď vyjel na lov indiánů.“

Dickson přikývl. „Ale pospěš si,“ řekl. „Už to nebude trvat dlouho a dorazíme ke Grey Bear Water.“

+ + + + +

Grey Bear Water byl na okraji pouště Staked Plains jeden z mála pramenů, kde byla voda po celý rok. Ray Ames si dlaní zastínil oči a pohlédl dopředu. „Tam stojí vozy,“ řekl.

„Cítím kouř,“ řekl Stubby Dickson, který větřil. „Asi si tam udělali pohodlí.“

Ray pobodl koně do slabin. Stubby se k němu připojil. Lehkým klusem se blížili k prameni a ke třem vozům, mezi nimiž hořel ohýnek z kaktusů.

Ray zastavil přibližně padesát yardů před vozy vedle jednoho z vojáků v šedých uniformách Konfederace, kteří tam stáli a hleděli na ně. Očividně si už všimli zvířeného oblaku prachu a nevěděli, zda to je karavana či indiáni.

Voják, který stál nejblíže a který měl hodnostní insignie seržanta, sklonil pušku.

„Tak už jste konečně tady?“ řekl. „To vám to trvalo.“

Chytil zpoceného koně za ohlávku a pevně ho držel. „Měli jste po cestě těžkosti?“

Ray toporně slezl ze sedla. „Ne,“ řekl. „Akorát se u pár vozů musela měnit kola.“

„Rudochy jste neviděli?“

„Ano,“ odvětil Ray a chytil svého koně za uzdu. „Můžu mluvit s vaším důstojníkem?“

„S naším kapitánem? Tak to pojďte se mnou, pane!“

Potom kráčeli kolem vozů, které stály v trojúhelníku. Ray vedl svého koně za uzdu a pozoroval obvyklý táborový život osadníků, kteří stáli u ohně a vařili.

„I my jsme viděli spoustu Komančů,“ řekl seržant. „Potuluj í se tu Parkerovy bandy. Od té doby, co je na Východě válka, tu nemáte snadný život, co?“

„Ujde to,“ řekl Ray Ames. „Horší je, že se tu objevili Nainiové.“

Seržant na něho pohlédl úkosem. „To je zlé, co?“

„Byli Komanči ve vašem táboře?“ zeptal se Ames.

„Ne. Nejdřív jsme si mysleli, že přijedou obchodovat, ale pak si to rozmysleli.“

Vozy již nyní měli za sebou a přiblížili se ke stanům, které byly postavené do kruhu.

Seržant ukázal na největší stan.

„To je příbytek našeho kapitána, pane,“ řekl.,,Když chvilku počkáte, povím mu, že jste tady.“

Ray přikývl a díval se, jak seržant mizí ve stanu. Potom se jeho pozornost upřela na studánku, za níž se zvedal jeden vrch.

Kolem prošla žena s džbánem na rameni.

„Madam,“ řekl a poklepal si na okraj klobouku.

Usmála se a mlčky na něho kývla.

Udělala na něho dojem. Měla jemnou, ne příliš snědou tvář a kaštanové, vlnité vlasy. Přestože byla oděna v prostých šatech, působila hrdě.

Otočil se, když ze stanu náhle vyšel seržant a mávl na něj.

„Kapitán vás očekává, pane,“ řekl. „Máte jít dovnitř.“

Ray na něho s díky kývl a vešel dovnitř. Bylo tam horko a dusno.

Viděl muže, který k němu byl otočen zády. Byl zhruba stejně vysoký jako on. Důstojník si ho nevšímal, vzal ze skoby opasek s revolverovým pouzdrem a opásal se jím.

Ray se pomalu pohnul. „Kapitáne,“ řekl.

V okamžiku, kdy se ozval jeho hlas, se muž, který k němu byl ještě stále otočen zády, zarazil. Potom pomalu položil ruku na opasek – a bleskově se otočil.

Ames trhl pravou rukou a položil ji na pažbu koltu.

Muž za prostým, skládacím stolkem se jízlivě usmál.

Pomalu se uvolnil. Na rtech měl úsměv, v očích však nikoli.

Ray, který ještě stále svíral revolver, hleděl do usmívající se, chladné tváře s planoucíma očima.

„Ty?“ řekl a znělo to nevěřícně. „Ty?“

„Ano, já.“

Ray se pomalu probral z šoku.

„Tak se zase vidíme,“ řekl.

Muž v šedé uniformě Konfederace si rychle olízl horní ret, nad nímž se mu skvěl černý knírek.

„Chtěls mě zastřelit?“ pomalu se zeptal.

Ray na něho pohlédl a ve tváři se mu objevilo pohrdání.

„Myslel jsem si, že už to za mě udělali Yankeeové,“ řekl chraplavým hlasem.

Důstojník se přestal usmívat.

Ray pomalu přišel ke vchodu stanu. Tam se zastavil, ještě jednou se otočil a řekl: „Ještě pořád jsi kapitán. Kapitán John Kinkaid. Vidím to na tvé uniformě. Takže to, že jsi mě málem postavil ke zdi, ti nijak nepomohlo?“

Kinkaid se pomalu posadil na židli a ruce položil na stůl. Amese nespouštěl z očí. Úsměv z jeho tváře zcela zmizel, jenom se mu chvěly koutky úst. Potom začal znovu hovořit.

„Lituju toho, že jsem tě tenkrát nepostavil ke zdi, Rayi! Ušetřil bych si spoustu starostí.“

Ray, který ještě pořád stál u vchodu stanu, sevřel dlaní revolverový opasek.

„Možná to chceš zkusit znovu?“ polohlasně řekl.

Kinkaid se nehýbal. „Ano, možná to zkusím znovu,“ odvětil.

Ray Ames na něho hleděl přivřenýma očima, načež se pohrdavě usmál.

„Zkus to,“ řekl. „Ale nepokoušej se mě oddělat zezadu. Je tu i Stubby Dickson, kapitáne.“ Viděl, jak Kinkaid zbledl, a dodal. „V armádě Konfederace je víc takových grázlů, jako jsi ty. Ale pokud je pravda to, že právě takoví ničemové se nejrychleji dostanou nahoru, pak bys už musel být generálem!“

Kinkaid vstal a obešel stůl. Přišel k Rayi Amesovi a chytil ho za košili.

„Poslouchej!“

Ray mu pohlédl do očí.

„Dej ty ruce pryč!“ řekl tvrdým hlasem.

Kinkaid to ignoroval. „Poslouchej!“ opakoval.

Ray ho odstrčil. Důstojník zavrávoral a vrazil do stolu.

Ray v jeho očích viděl zlověstné jiskry a přikrčil se.

Stál tam jako by byl připraven ke skoku, zatímco Kinkaid se blížil pravou rukou k levému boku, kde měl revolver.

„Jen do toho,“ řekl Ray. „Jen do toho! Jen to zkus! Tak dělej!“

Pravou dlaň měl nad pažbou peacemakeru ráže 44.

„Ale,“ řekl tvrdým hlasem, „musíš to udělat sám a to se ti nechce, co?“

Kinkaid náhle zbledl a uvolnil se.

„Mám rozkaz doprovázet tento trek,“ pomalu řekl, přičemž zdůraznil každé slovo. „Mám zaručit bezpečnost karavany až k hranici Nového Mexika. Když jsem toto poslání přijímal, nevěděl jsem, že tu potkám tebe. Teď už nemůžu zpátky.“

Vstal a dodal: „Ty jsi vůdce karavany, ale rozhoduju já. Mně je svěřena bezpečnost treku. Když budeš dělat těžkosti, nechám tě vsadit do želez, na to se můžeš spolehnout.“

Ray položil pravou ruku na pažbu koltu.

„Rozuměl jsem, kapitáne,“ řekl. „Jsi stejný parchant jako kdysi. Hlavně to už se mnou nezkoušej. Byl by to tvůj poslední pokus…“

Kinkaid se opřel o stůl. „Nevyhrožuj mi,“ řekl. „Nemám rád výhružky, navíc ještě od takových…“

„Tak to řekni!“ vyzval ho Ray Ames. „Dělej, řekni to!“

Kinkaid se na něho usmál. „Co jsi vlastně zač?“ řekl. „Zbabělec a nezodpovědný idiot. Armáda tě propustila, degradovali tě, strhli ti hodnostní označení. Co ještě chceš?“

Ray na něho upřeně hleděl. Věděl, že Kinkaid se ho pokouší vyprovokovat. Před stanem stáli jeho muži.

Pomalu zavrtěl hlavou. „Ano,“ řekl tichým hlasem. „Degradovali mě. Vyhodili mě! Ale teď jsme se znovu potkali, kapitáne! Atoje dobře. Cesta přes Llanos je dlouhá – a potáhneme po ní společně.“

Otočil se, aniž by čekal na Kinkaidovu odpověď, a opustil stan.

+ + + + +

Venku chvíli stál. Polil ho studený pot, přestože vyšel na slunce. Zachvěl se.

Vyšvihl se do sedla.

U vozů viděl Dicksona, který se tam s kýmsi bavil, načež spatřil O’Rourkea, který se na zlomek vteřiny vynořil z prachu. Potom ale znovu zmizel. Pomalu jel ke Stubbymu. Muž, se kterým se bavil, měl šedý vous. Ve vysokém klobouku, saku, šněrovacích botách a ošoupaných manšestrákách působil pozoruhodně.

Určitě to je mormon, pomyslel si.

Přijel blíž a zastavil vedle Stubbyho.

Starý mormon právě řekl: „Pán, můj bratře, nás přivede do země oplývající mlékem a strdím.“

„Nezapomeň na kořalku,“ vážným hlasem odpověděl Dickson a mrkl na Raye. Otočil svého koně a pak vyjeli ze zvířeného prachu.

„Co se děje?“ zeptal se Stubby a vrhl na Raye zkoumavý pohled. „Stalo se něco?“

Ray se oběma rukama opřel o hrušku sedla, zatímco se snažil něco rozeznat v oblaku zvířeného prachu.

„Zase se objevil,“ řekl trpkým tónem. „Je tady, Stubby.“

Stubby na něho nejistě pohlédl. „Kdo?“ zeptal se.

„Kdo?“ Ray sevřel rty.“Kdo? John Kinkaid!“

„Ne…“

„Ano!“

Stubby se náhle postavil ve třmenech. „Kde je?“ zeptal se.

„Vede eskortu.“

„A – ty jsi ho viděl?“

„Ano.“

„A mluvils s ním?“

‚Ano.“

Stubby přivřel oči. „Ažijeještě?“ zeptal se. Ray přikývl.

Stubby se předklonil a položil dlaň na hladkou, teplou pažbu pušky.

„Dostane, co mu náleží,“ řekl.

Ray mu položil ruku na rameno. „Ne, ne,“ rychle řekl. „Nech to být, Stubby. Patří mně!“

„No – když chceš.“

V tom okamžiku se odhrnula chlopeň největšího stanu a objevil se Kinkaid. Měl na sobě kabát a opasek s koltem a šavlí. Jejich pohledy se setkaly. Kinkaid tam chvíli váhavě stál, načež si nasadil klobouk, natáhl rukavice a klidně prošel kolem nich směrem k přijíždějícím vozům. Ray, který viděl, že Dickson povytáhl pušku ze sedlového pouzdra, na něho vrhl varovný pohled.

Stubby procedil mezi zuby nadávku a strčil pušku zpátky.

„Patří tobě,“ řekl. „Ale když to nebudeš moct udělat, vyřídím ho já.“

Ray přikývl.

„Pojď,“ řekl. „Utáboříme se.“

+ + + + +

Uviděl mladou ženu, které si všiml už po cestě tam. Spatřila ho teprve, když zastavil vedle ní.

Pohlédl na ni. Usmívala se.

„Madam,“ řekl, „měla byste jít do svého vozu, než se prach usadí.“

Pohlédla na něho a pokrčila rameny. Na rtech měla stále úsměv.

„Myslíte, že ta trocha prachu mi po tom všem ještě vadí?,“ řekla.

„Odkud jste, madam?“ zeptal se. „Pokud se smím zeptat.“

„Moji rodiče a já jsme z Pine Bluff v Arkansasu,“ odvětila. „Táhneme s karavanami přes celý Texas, takže jsem na prach zvyklá.“

„Jste z daleka,“ řekl.

„To víte, válka.“

Přijel k nim Stubby.

„Dobrý den, madam,“ řekl. „Jmenuju se Stubby Dickson. Ten chlapík, se kterým mluvíte, je můj přítel a beze mě by nebyl životaschopný.“

Pohlédla na něho a usmála se. „U nás v Arkansasu je spousta Dicksonů,“ řekla. „Nejste z…“

Stubby smekl klobouk. „Je mi líto, madam,“ řekl s úsměvem, „jsem z Texasu. Pocházím z Houstonu. Stubby Dickson. Dřív jsem býval seržantem u texaských jezdců.“

„Och, u texaských jezdců,“ řekla. „Tak jako kapitán Kinkaid, který vede naši eskortu?“

Stubbyho tvář náhle ztvrdla. Všimla si toho a znejistěla.

„Já… já…“

„Když jsem byl u texaských jezdců,“ zachmuřeně odvětil, „byla to ještě elitní jednotka.“

„Stubby,“ tiše řekl Ray.

Z oblaku prachu se vynořil Kinkaid. Přijel k nim. Nevšímal si jich a promluvil k ženě.

„Slečno Fontaineová, myslím, že bude lepší, když teď půjdete do svého vozu. Smím vám pomoct dovnitř?“

Nečekal najejí odpověď, vzal ji za ruku a odvedl ji k jejímu vozu.

Ray Ames hleděl za nimi. Měl pevně sevřené rty. Doslova propaloval Kinkaida pohledem.

Stubby nenávistným tónem řekl: „Ten ksindl!“

+ + + + +

Povozy se pomalu začaly stavět do kruhu. Severně od tábora se táhl písčitý hřeben dlouhý přibližně půl míle. Byl vzdálen asi míli od tábora. Nad vrcholy stromovitých kaktusů, které rostly poblíž, byli vidět jezdci.

„Už zase Komanči. A teď je jich víc,“ řekl Stubby, aniž by sáhl po svém dalekohledu.

Jednalo se o malou hordu s přibližně tuctemjezdců. Jejich neklidní koně stáli na vrcholu hřebene.

„Jeďme dál,“ řekl Stubby. „Dělejme, že jsme si jich nevšimli.“

Lehkým cvalem se vydali k táboru. Ray cítil, že je pozorují. Zastavil mezi prvními vozy a ohlédl se, ale na hřebeni již nikdo nebyl a nic nesvědčilo o tom, že jen před několika málo vteřinami odtud tábor pozorovala horda divokých Komančů.

„Jsou pryč,“ řekl. „Rád bych věděl, co tu hledají. Zatím jsme přece vždycky protáhli bez problémů.“

Dickson si prohrábl knír. „Hemží se to tu jimi,“ tiše řekl. „A to má svůj důvod. Něco není v pořádku, Rayi. Quannah Parker by nás nenechal hlídat, kdyby všechno bylo v pořádku. Ne, to ne!“

„Ale my bychom to přece věděli jako první, kdyby něco nebylo v pořádku.“

„To je omyl, Rayi. Nežils tu tak dlouho jako já, jinak bys věděl, že tady se ani neoholíš, aniž by se o tom dozvěděli Komanči.“

Ray se postavil ve třmenech a rychle se rozhlédl po táboře.

„Koho hledáš?“ zeptal se Stubby. „Kinkaida?“

„Ne, O’Rourkea. Rád bych si na něho posvítil. Podívám se na jeho koně. Jestli bude mít v sedlové brašně skalpy, pak budeme vědět, proč se tu potulují indiáni.“

„Jo, půjdu s tebou,“ řekl Stubby.

Ray pomalu zavrtěl hlavou. „To nech na mně,“ řekl. „Jeden člověk je nenápadnější než dva.“

Pak beze spěchu projížděl táborem a hledal O ‚Rourkea. Viděl, že vojáci sbalili své stany a přesunují se do osadnického tábora. Kinkaida nikde nespatřil. Panoval tam nepředstavitelný zmatek.

Náhle si Ames všiml O’Rourkeova cayusea, který byl přivázaný k loukoti kola.

Měl na sobě vojenské sedlo typu McClellan, to viděl teprve teď. Pomalu se vydal k němu. U koně zastavil, rozhlédl se a když se přesvědčil, že tam nikde O ‚Rourke není, pomalu a opatrně sesedl. Nikdo si ho nevšímal, všichni měli plné ruce práce.

Otočil svého koně tak, že ho kryl před pohledy z tábora, a začal prohledávat O’Rourkeovy sedlové brašny. Přitom se neustále rozhlížel. V jedné brašně nebylo nic než krabička s náboji, kožené řemínky a váček se sušeným masem. V druhé byly též náboje, ovšem do sharpsky ráže 44, a větší vak, v němž bylo cosi měkkého a lehkého. Byl svázaný koženým řemínkem a, přestože byl velký, nevážil víc než revolver.

Opatrně se rozhlédl a rozvázal jej. Okamžitě ucítil odporný, nasládlý smrad.

Sáhl dovnitř a vytáhl cosi měkkého.

Obrátil se mu žaludek, když to zvedl proti slunci a spatřil skalp…

Byl velký asi jako dvě dlaně a soudě podle černé barvy vlasů, šlo o skalp indiána. Vnitřní strana sice byla oškrábaná a očištěná, přesto však skalp děsivě páchl.

„A co teď?“ ozvalo se náhle za jeho zády.

Otočil se.

Dva kroky za ním stál O’Rourke. Hleděl na něho přivřenýma očima.

„Žádné skalpy, co?“ řekl Ray a hodil O’Rourkeovi vak pod nohy. „A co je toto?“

O’Rourke pomalu položil pravou ruku na rukojeť nože, načež pohlédl na skalpy, které vypadly z vaku.

Ray je rozhrnul špičkou boty.

„Devět skalpů,“ řekl.

O’Rourke sklonil hlavu a pohlédl na něho. Působil číhavě.

„No a?“ řekl.

Ray měl pravou dlaň poblíž pažby koltu. Druhou rukou ukázal přes rameno.

„Potulují se tu komančské hordy,“ pomalu řekl. „Přemýšlel jsem, proč. Komanči lovce skalpů nenávidí.“

„Ano?“ řekl O ‚Rourke. Sevřel ořešákovou rukojeť svého nože bowie. Byl napjatý, to bylo jasně vidět. Po chvíli řekl: „Nebudete mi věřit, když vám řeknu, že to nejsou komančské skalpy.“

„Ne!“

„Tak vidíte. Nemá smysl o tom dál debatovat. Podle vlasů nepoznáte, ke kterému kmeni ten indián patřil.“

Ray kopl do skalpů a řekl: „To je špinavý obchod. Kolik teď vláda za skalp platí? Nebo je prodáváte v Mexiku, aby z nich bohatí Mexikáni mohli nechat dělat vlasy pro panenky?“

O‘Rourke se pomalu uvolnil a stejně tak pomalu pustil rukojeť nože.

Jeho tvář náhle působila unaveně. V očích měl špatně skrývanou hořkost.

„Ano,“ řekl. „Střílel jsem indiány a ještě stále je střílím. Ale v životě jsem nezastřelil jediného Komanče – a myslím, že to ani neudělám. Jenom ještě něco hledám – než skončím.“

Po těchto slovech se sklonil a posbíral skalpy. Strčil je do vaku, který zase svázal, prošel kolem Ray Amese a schoval vak do sedlové brašny.

Ray se opíral o koně. „Co ještě hledáte, O’Rourkeu?“

„Už nic,“ odvětil muž a zavřel kapsu. „Teď už nic. Našel jsem to, co jsem hledal.“

„Opravdu? Tady?“

„Ano,“ řekl O’Rourke a jeho hlas zněl unaveně. Jeho napětí bylo rázem ta tam.

„Měl jsem pocit, že víte, proč se to tu hemží Komanči,“ řekl Ray.

„Možná,“ zamumlal O’Rourke.

„Může to být nebezpečné – pro nás všechny.“

O’Rourke pokrčil rameny. „Tak dlouho jsem na to čekal…,“ řekl.

„Na co?“

„Nic, nic. Omluvte mě. Musím si najít místo na nocleh.“

Vzal uzdu svého cayusea a odvedl ho pryč. Ray za ním dlouho hleděl.

+ + + + +

Rovina byla zalita odpoledním sluncem. Osadníci se utábořili a jednotlivé rodiny seděly u ohňů nebo odpočívaly ve vozech.

Ray se vyšvihl do sedla svého koně a pomalu projel tábor, aby se ujistil, zda je vše v pořádku. Občas ho někdo pozdravil.

Náhle na něho kdosi zvolal z jednoho vozu.

Zastavil a ohlédl se.

„Och, to jste vy, madam.“

Otočil svého koně a přijel k vozu.

„Mohu vám nějak pomoci?“

„Můj otec by s vámi chtěl mluvit,“ řekla. „Tam jde.“ Kývla za něj a Ray Ames se otočil. Viděl dva muže, kteří k němu kráčeli. Jednoho okamžitě poznal. Byl to Kinkaid. Druhý byl ramenatý, šedivý muž v prostých osadnických šatech a šněrovacích botách. Měl širokou, rudou tvář, knír a silné, bílé zuby. V jeho očích byl jasný, pronikavý pohled.

„Dobrý den, pane Amesi,“ řekl. „Jsem rád, že vás vidím. Chtěl jsem si s vámi promluvit.“

„Prosím,“ řekl Ray Ames, aniž by si všímal Kinkaida, který se opřel o kozlík a usmál se na dívku.

„Jmenuju se Fontaine,“ řekl šedivý muž. „Cal Fontaine. Je to pravda, že se tu zdržíme dva až tři dny? Tvrdí to kapitán Kinkaid.“

Ray na něho zamyšleně pohlédl. „Viděl jste rudochy, kteří před půlhodinou byli na kopci a pozorovali nás?“

Fontaine zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Teď už bych tu nezůstával,“ řekl Ray.

Fontaine namítl: „Ale zvířata si potřebují odpočinout.“

„Když myslíte na zvířata, nezapomeňte ani na lidi,“ řekl Ray „Vůbec není jisté, jak se Komanči zachovají, takže bude lepší, když z jejich území co nejdříve odjedeme. Potulují se po okraji Llanos a nikdo neví, co mají za lubem.“

Kinkaid za ním řekl: „Kvůli tomu bych si starosti nedělal, pane Fontaine. Uzavřel jsem s Quannahem Parkerem dohodu. Nechá nás protáhnout přes své území. Komančů se bát nemusíme, navíc by se na tak velký trek neodvážili zaútočit.“

Fontaine na něho zamyšleně pohlédl. „Co si o tom myslíte, pane Amesi?“ zeptal se. „Vy jste vůdce treku?“

Ray strnule seděl v sedle a hleděl na šedivého osadníka.

„Můžu říct jen to, pane Fontaine,“ začal, „že Kwahadiové nás možná nechají protáhnout, ale že jezdci, kteří se potulují kolem, nejsou Quannahovi lidé. Jsou to Nainiové a to je ten nejzáludnější a nejstrašnější kmen Komančů. Ti už v Llanos oddělali tolik lovců bizonů a osadníků, že podle jejich kostí se dá jet až do Nového Mexika. Proto potáhneme dál, už zítra.“

„Zůstaneme tady,“ řekl Kinkaid.

Ray se k němu pomalu a rozvážně otočil. „Jdi k čertu,“ zasyčel. „Já vedu trek a povedu ho tak, jak to považuju za správné.“

Fontaine si rozpačitě mnul neoholené tváře. „Pokud to opravdu je tak nebezpečné…,“ řekl.

Ray přikývl.

„Až dorazíme do Nového Mexika, budeme v bezpečí,“ řekl. „V okolí Albuquerque můžeme udělat první zastávku, ale do té doby musíme jet nonstop.“

„A co naše oslava?“ zeptala se dívka na kozlíku zklamaným hlasem.

Fontaine na ni nejistě pohlédl. „To je tak,“ řekl na vysvětlenou. „Dnes večer se měla konat malá slavnost, protože táhneme do nové vlasti. Mysleli jsme si, že když se k nám přidaly další vozy, mohli bychom uspořádat oslavu – s tancem a tak…“

Ray se rozhlédl po táboře. Okraje stínů začínaly být rozostřené. Blížil se západ slunce. Po táboře se rozhořely ohně.

Pokrčil rameny.

„Jak chcete,“ řekl. „Možná by bylo lepší, kdybychom byli ráno vyspaní. Bude horko. Ale nechci vám kazit zábavu.“

„Fajn,“ řeklo děvče, „přijdete i vy?“

Rayovi neuniklo, jak Kinkaid zbledl.

„Proč ne?“ řekl.

Kinkaidova tvář se nyní opět podobala masce.

„Určitě to bude stát za to,“ řeklo děvče.

„Ano.“

Ray si poklepal na okraj stetsonu. „Vyleštím si boty,“ řekl žertem. „První tanec patří mně, ano? Takže dnes večer.“

Ještě jednou se na ni usmál, otočil svého koně a odjel. Všiml si Kinkaidova pohledu, který byl výmluvnější než všechna slova. Nebál se ho. Často v noci bděl, když kvůli vichru nemohl spát, a přemýšlel o dni, kdy se setkají. Nyní přišel a on věděl, že střet je nevyhnutelný. Neměl na vybranou, už nemohl couvnout.

Tu se vedle něho náhle kdosi objevil, chytil ho za uzdu a zastavil jeho koně. Pohlédl do Kinkaidovy tváře. „Buď opatrný,“ řekl kapitán.

„Jsem opatrný.“

„Pak od toho děvčete dej ruce pryč.“

„Nemyslíš, že to je na ní?“

„Varoval jsem tě…“

„Vyhrožovals mi, kapitáne! A já nemám vyhrožování rád!“

„Jestli se jí jen dotkneš, postarám se o to, aby ses do Kalifornie nikdy nedostal.“

„Ty mě chceš oddělat?“ s jízlivým úsměvem se zeptal Ray, načež se Kinkaidovi vysmál do očí. „To se ti už jednou nepodařilo.“

Kinkaid zbledl, načež se ho zmocnil hněv. „Zadupu tě do země,“ procedil mezi zuby.

Ray položil dlaň na pažbu koltu.

„Opravdu?“ zeptal se.

Kinkaidovi cukalo ve tváři. Celý se chvěl hněvem. Náhle se otočil a v následujícím okamžiku zmizel za jedním vozem.

Ray hleděl za ním a v očích měl napjatý výraz. Všechno se vrátilo, všechno to, co bylo kdysi. Byli nepřáteli. Bylo jasné, že jeden z nich cestu přes Llanos nepřežije.

Projel kolem posledních třech vozů, které se k nim připojily u Grey Bear Water. Byly to pevné vozy s novými plachtami a brzdami. Před nimi ohně nehořely. Ve stínu kola seděl muž v městském oděvu, opíral se o loukotě a usrkával z hrnku. Vedle něj stála konvice, dva tácky a ještě jeden hrnek…

V okamžiku, kdy Ray projížděl kolem vozu, se na korbě objevil jeden chlápek. Seskočil dolů, přišel k druhému muži a dloubl do něj.

Muž, který slezl z vozu, vypadal jako kovboj, ale měl šedé armádní kalhoty a stetson, na jehož přední straně byl kdysi přišitý odznak armády Konfederace. Kolem boků měl široký opasek s velkou mexickou přezkou vyrobenou ze stříbra. Na stehnech se mu houpala pouzdra, z nichž trčely černé pažby revolverů. Měl propadlé tváře a blond vlasy. Jeho druh postavil hrnek na zem a vstal. Chlápek se dvěma kolty zůstal stát u korby vozu, zkřížil si ruce na hrudi a změřil si Raye pohledem.

Ames ten pohled znal…

Muž v městském oděvu přišel blíž a položil ruku na krk koně.

„Dobrý den,“ řekl, „je hezké, že jste se sem přišel podívat. Vy jste přece vůdce karavany, že?“

„Ano. Jmenuju se Ames.“

„A já jsem Hitchins,“ představil se muž.

„Z Texasu?“

„Ano, jsem z Jihu.“

„Máte namířeno do Kalifornie?“

Tlouštík s úsměvem zavrtěl hlavou, načež si sundal klobouk, vytáhl kapesník a utřel si pot z čela a krku.

„Můj Bože, to je horko,“ hlesl. „Jak jste to myslel? Ne, netáhneme do Kalifornie. Jedeme s vámi jen do Arizony. Míříme do Tombstone. Prodali jsme náš obchod ve Sweetwateru a teď si chceme v Arizoně otevřít nový. Brzy tam bude rušno, až tudy potáhnou karavany z Východu.“

Ray, který chtěl pobídnout koně, se zarazil.

„Ze Sweetwateru?“ řekl. „Vy jste ze Sweetwateru?“

Tlouštík přikývl.

Přišel k nim muž se dvěma revolvery.

„Něco se vám nelíbí?“ zeptal se protáhlým texaským nářečím. Z jeho chladných očí se nedalo nic vyčíst.

Ray Ames zavrtěl hlavou. „Všechno je v pořádku,“ řekl.

Obtloustlý muž v saku na něj s úsměvem kývl a opět si utřel pot.

„To vedro je hrozné,“ zamumlal. „Co myslíte, pane Amesi, jak dlouho to ještě bude trvat, než dorazíme do Arizony?“

Ray na něho vrhl zkoumavý pohled. „Co všechno s sebou vezete?“ zeptal se jako by mimochodem.

Hitchins pokrčil rameny. „To, co nám zbylo po zrušení obchodu,“ řekl, „a co jsme potřebovali do Tombstoneu. Látky, střelivo, nářadí a tak dál…“ Potom dodal: „Co myslíte? Kdy přijedeme do Arizony?“

„Nevím,“ odpověděl Ray. Ohlédl se přes rameno na nejbližší vůz a spatřil O’Rourkea. V jeho tváři se zračil číhavý výraz.

„Musím dál,“ řekl Ray. Sáhl si na krémpu stetsonu a pomalu jel dál.

Když se za chvíli ohlédl, viděl, že oba muži tam strnule stojí a hledí za ním.

+ + + + +

Když dorazil na místo, kde opustil Stubbyho, viděl, že v závětří jednoho vozu hoří oheň, u kterého sedí jeho druh. Cosi míchal v pánvi.

U Dicksona seděl na turka další muž a když Ray slezl z koně, poznal, že to je indián. Měl širokou tvář s vystouplými lícními kostmi a jeho pleť byla snědá a vrásčitá. Měl na sobě prostý oděv, vysoké mokasíny a stříbrný řetízek s tyrkysy. Za koženou stuhou klobouku se mu skvělo pero.

Ray Ames odsedlal svého koně a hodil sedlo k ohni.

„Dobrý den,“ řekl. „Návštěva?“ V myšlenkách byl někde jinde.

Stubby vzhlédl a zamrkal na něho. „To je Navah Antonio,“ řekl. Ukázal mu pánev. „Podívej, co jsem udělal. Steaky! Co na to říkáš?“

Navah řekl: „Howgh!“ Pak v důstojném gestu zvedl ruku.

Ray si k nim přisedl a přivoněl k pečenému masu.

„Jak se daří rudému bojovníkovi?“ řekl k Navahovi, aniž by na něho pohlédl.

„Chce tabák,“ odpověděl Stubby a dál míchal maso v pánvi.

Navah přikývl. „Antonio hledá tabák,“ řekl. „Má pro něho bílý muž tabák?“

Ray si sáhl do kapsy vesty, vytáhl koženou tabatěrku se zlatou mincí a hodil ji indiánovi.

Stubby na vysvětlenou řekl: „Antonio jede s Fontaineovými! V podstatě vychoval to děvče.“

Ray si vzal talíř se steakem a hrnek kávy. Zatímco jedl, upřeně hleděl do plamenů. Nezapomněl na zvláštní pohled, který na něho vrhl O’Rourke, když hovořil s Hitchinsem. A věděl, že Hitchins je ze Sweetwateru…

Usrkl kávu a přes plameny pohlédl na Dicksona.

„Poslouchej, Stubby,“ řekl. „Chci tě poprosit o laskavost.“

„Ano?“

„Dnes večer při oslavě dávej pozor na ORourkea!“

Stubby sklonil hrnek. „Našel to, co hledal?“

„Myslím, že ano…“

Dickson se nožem rýpal mezi zuby. „Kde?“ tiše dodal.

Ray pohlédl na druhou stranu tábora, kde se v lasové ohradě tísnili koně.

„Ten vůz tam,“ řekl, „je ze Sweetwateru. Patří nějakému Hitchinsovi a muži, který nosí dva revolvery.“

Stubby pohlédl přes jeho rameno oním směrem. „A O’Rourke?“ chraplavě se zeptal.

„Spřátelil se s lidmi ze sousedního vozu. To mě udivilo.“

„Co jsou ti chlápci ze Sweetwateru zač?“

„Obchodníci – prý. Jeden, ten Hitchins, tak skoro i vypadá. Ten druhý ale nosí revolvery na můj vkus až příliš nízko.“

Stubby se usmál. „Tak jako ty?“ zeptal se.

„Já pro to mám důvod.“

„Vím. Kinkaid. Kdy?“

„Co – kdy?“

„Myslím, kdy se to stane?“

Ray si byl vědom Navahovy přítomnosti a vrhl na Stubbyho významný pohled. Indián byl zahloubán do svých myšlenek a kouřil z dýmky. Ray si ho prohlížel, zatímco kukuřičnou plackou vytíral talíř.

„Jdu pro O’Rourkea,“ řekl Ray a vstal. Ruce si utřel o kalhoty.

„To tě tak zneklidnil?“ zeptal se Stubby.

Ray zavrtěl hlavou. „Nechci jen, aby se něco semlelo,“ řekl. „Zrovna dnes večer.“

+ + + + +

Pomalu bloumal táborem. Při západu slunce byli všichni poblíž svých vozů.

Zůstal stát u lasové ohrady a pohladil jednoho z koní po nozdrách. Při tom pozoroval oba vozy, o které mu šlo. Viděl, že osadníci, k nimž se O’Rourke přidal, sedí vedle svého povozu a vaří. O’Rourke cosi vyřezával a bavil se se starým mužem, který seděl vedle něho.

Ray pohlédl na vůz ze Sweetwateru a všiml si Hitchinsova kumpána, která seděl na kozlíku a kouřil. Klobouk měl stažený do čela a zdálo se, že drží siestu…

V tom okamžiku se O’Rourke ohlédl a okamžitě si všiml, kdo ho pozoruje. Naprosto klidně se otočil. Náhle však vstal a vydal se přímo k Rayi Amesovi, který na něho strnule čekal. O Rourke ještě stále držel v ruce nůž.

„To tu tak stojíte dlouho?“ zeptal se. Jeho tvář byla šedá a nedalo se z ní nic vyčíst.

„Ne.“

„Co ode mě chcete?“ ostrým tónem se zeptal O’Rourke.

Ray ukázal na Hitchinsův vůz. „Ten povoz je ze Sweetwateru,“ řekl.

„To vím,“ odvětil O’Rourke, aniž by se otočil.

„Myslel jsem si to,“ řekl Ray. „Proto jste se utábořil hned vedle, že?“

O’Rourkeovi na chvíli trhalo ve tváři. „Vy asi víte všechno?“ přidušeně řekl.

„To je můj džob,“ odpověděl Ray. „Od toho tu jsem, aby v táboře nedošlo k žádným přestřelkám.“

„Držte se zpátky, Amesi,“ řekl O’Rourke. „Jsou věci, do kterých by se druzí neměli míchat. Někdy celý život čekáte na jednu chvíli. A když přijde, nemůže vás nic zastavit. Nechte mě být a já od vás nebudu nic chtít.“

Ray mu pohlédl do tváře. „Na Východě sice zuří válka,“ řekl, „ale já tu žádnou válku nechci. Tábor je plný lidí a dětí. Přestřelky tu nepotřebujeme. Chcete snad, aby se něco stalo některému z dětí? Nevím, co s Hitchinsem máte, ale varuju vás! Jestli tu jenom jedinkrát vystřelíte, postarám se o to, abyste visel na jednom z těch kaktusů tam venku.“

O’Rourke ho nepřerušoval, jenom na něho hleděl. Teprve potom řekl: „To, jestli mě pověsíte nebo ne, až bude po všem, je mi úplně jedno. Nezajímá mě to, chápete?“ Náhle se usmál a zvedl kus dřeva, do kterého předtím vyřezával. „Panenka,“ řekl. „Pro nějakou holčičku! O děti se nestarejte. Nic se jim nestane. Kdysi jsem měl děti. Dvě děvčátka. Tak velké. Bylo jim sedm. Dvojčata.“ Jeho hlas zněl náhle zlomeně.

„Ano, dvojčata. Obě byly blonďaté jako jejich matka. S modrýma očima.“

Stáhlo se mu hrdlo a nedokázal hovořit dál. Prudce se otočil a zarazil těžký nůž do kolíku tak, že se do poloviny zaryl do dřeva. Potom ho prudce vytrhl.

Jeho oči byly vlhké a zračilo se v nich divoké, nenávistné zoufalství, když řekl: „Nemíchejte se do toho, až přijde má chvíle, Amesi! Zapřísahám vás při Bohu, nemíchejte se do toho. Jinak těmato rukama oddělám i vás…!“

+ + + + +

Stubby Dickson vyčistil pískem talíře a hrnky a pustil se do pánve. Navah ještě stále seděl vedle něho a zamyšleně kouřil. Stubby si všiml, že po něm pošilhává.

Potom řekl. „Antonio nemocný!“

Stubby předstíral, že neslyší.

Navah chvíli mlčel, načež nahlas řekl: „Antonio nemocný. Antonio velké bolesti – tady.“

„Aha,“ řekl Dickson. „Ty jsi nemocný, rudý bratře?“

Navah s vážnou tváří přikývl a vytáhl si fajfku z úst. „Velké bolesti,“ řekl.

„Pak musíš k bílému medicinmanovi.“

Navah pokrčil rameny a se smutnýma očima řekl: „Ten Navahovi nepomůže.“

Stubby pokračoval ve své práci. Zatímco čistil pánev pískem, řekl: „Rudý bojovník má zlého ducha v útrobách, co?“

„Wooha!“

„A teď si myslí, že musí dostat nějaký lék, co?“

„Wooha!“ řekl Navah a olízl si rty.

„Pomohl by mu doušek ohnivé vody?“

V jeho úzkých černých očích se zajiskřilo.

„Wooha! Wooha!“

„Pak jdi do nejbližšího baru a kup si ji,“ sarkasticky řekl Stubby, vstal a odnesl pánev, talíře a hrnky. Sbalil je do sedlové brašny.

Navah za ním zklamaně hleděl.

V tom okamžiku se přiblížila štíhlá postava, která rychle kráčela táborem.

Stubby, který se vrátil a uhasil oheň pískem, překvapeně vzhlédl, když tu mladou ženu spatřil. Indián si vyklepal fajfku, strčil si ji za opasek a důstojně vstal. Dickson si sáhl na okraj klobouku a řekl: „Dobrý den, slečno Fontaineová! Čemu vděčíme za takovou čest?“

„Hledám Antonia,“ řekla. „Nechtěla jsem rušit, ale můj otec ho potřebuje. Musí udělat nové brzdy, pokud zítra máme vyjet.“ Cosi řekla k Navahovi a ten přikývl a odešel. Hleděla za ním, načež se s úsměvem otočila k Dicksonovi.

„Doufám, že zase nežebral o tabák a kořalku,“ řekla.

„No, přinejmenším to zkusil.“

„To je mi líto,“ řekla. „Všude žebrá o whisky. Můj otec mu zakázal pít.“

Stubby si odsunul klobouk z čela a poškrábal se za uchem. „Řekla jste, že ráno vyjedeme, slečno?“ zeptal se. „Kdo vám to pověděl?“

„Váš přítel, pan Ames,“ řekla.

„A kdy?“

„Předtím, než se setkal s kapitánem Kinkaidem.“

Náhle si uvědomila, že řekla něco, co si raději měla nechat pro sebe. Možná to poznala podle toho, jak se Dickson při vyslovení toho jména zašklebil.

Řekl jen: „Aha!“ Pak pohlédl na zem a špičkou boty cosi načmáral do písku.

„Odpusťte,“ řekla. „Asi jsem o kapitánu Kinkaidovi neměla mluvit.“

„Ale co,“ řekl Dickson a mávl rukou.

„Zdá se, že ho nemáte příliš v lásce…“

„Ne.“

„Znáte se s ním, že?“

„Ano.“ Dickson přikývl.

„Nechtěla jsem být zvědavá,“ řekla. „A teď jdu.“

Dickson ji chytil za ruku. „Ještě chvíli zůstaňte,“ řekl. „Viděl jsem, jak se kolem vás Kinkaid motá, slečno Fotaineová.

Zrudla a působila rozpačitě.

Dickson se kousl do spodního rtu. „Chci, abyste věděla, kdo to je. Není to velký voják a gentleman, za kterého se rád vydává. Na něco jste se mě ptala a já vám chci odpovědět – i když se to Rayovi nebude líbit.“ Vrhl na ni vážný pohled. „Řeknu vám to, slečno Fontaineová. Je to parchant. Jde přes mrtvoly. Před dvěma lety, právě když vypukla válka, jsem byl ještě poručíkem u armády. Sloužil jsem pod jedním mladým poručíkem, který byl podřízeným kapitána Kinkaida. Tenkrát u Joplinu na hranici Kansasu došlo k boji s jednotkami Unie. Vlastně to byla jen šarvátka, ale všichni jsme věděli, že někde v kopcích je nejméně jeden prapor Yankeeů. Zaútočit na ně bylo čiré šílenství. Chtěli nás nalákat do léčky. Terén byl pro to přímo ideální a jen idiot by jim na to skočil. Hned bylo vidět, co modrokabátníci plánují. Tehdy Kinkaid udělal chybu. Vyjel na návrší, odkud měl dobrý výhled – a předtím dal poručíkovi rozkaz napadnout nepřítele a vyhnat ho z kopců. Nechci vás nudit vojenskou taktikou, ale bylo to šílenství…

Podle rozkazu jsme zaútočili. Yankeeové nás nechali postupovat, až jsme se dostali do úžlabiny obklopené svahy. Jak jsme se později dozvěděli, útočili jsme proti ostrostřelcům plukovníka Berdana. Zatímco se naši vyděšení koně točili a my nemohli mířit, stříleli nás modrokabátníci z kopců jako zajíce…

Nemohli jsme nic dělat. Jediná možnost byl ústup. Vydali jsme se zpátky, protože jsme neměli šanci. Už však bylo pozdě. Když jsme zahájili útok, bylo nás sto deset. Když jsme se vrátili, bylo nás jen dvacet. Sám jsem koupil dvě kulky do zad. Berdanovi muži byli známí svým střeleckým uměním. Pálili ze sharpsek ráže 54 a tak velké náboje po sobě zanechávají hrozná zranění. Přežil jsem jenom zázrakem. Zhroutil se pode mnou kůň, ale poručík se pro mě vrátil a při tom utrpěl šrám na hlavě. Vysadil mě na svého koně a odvezl mě do bezpečí. Točila se mi hlava, ale zůstal jsem při vědomí. A tak jsem viděl a slyšel, když jsem spadl z koně, jak kapitán poručíkovi nadává, že jeho rozkaz k ústupu vedl ke katastrofě.

To poslední, co jsem slyšel, bylo, že ho požádal o jeho šavli. Pak jsem omdlel. U válečného soudu jsem nebyl a tak jsem poručíkovi nemohl pomoct. Byl odsouzen k trestu smrti zastřelením, potom ho ale omilostnili a vyhodili z armády. Jo – takto to bylo!“

Odmlčel se a pohlédl na ni s trpkým úsměvem. Po chvíli dodal: „Ten poručík, o kterém vám vyprávím, byl Ray Ames.

Kinkaid na něho svalil vinu, ačkoli musel vědět, že to bude znamenat jeho smrt. Běsnil, když se dozvěděl, že Raye omilostnili. Ray a já jsme oba z Houstonu. Společně jsme opustili armádu a odjeli na Západ, kde se z nás stali vůdcové karavan. Teď se s Kinkaidem znovu setkal – a je jisté, že dojdekboji. Ray ho zabije a to bude jen dobře.“

Zkoumavě jí pohlédl do tváře.

Očividně hledala vhodná slova. „To – to je…“

Dickson mlčel.

„To je mi líto!“ řekla.

„Ech, to vám nemusí být líto,“ řekl. „Chtěl jsem vám to jen říct. Ech, k čertu! Nechtěl jsem, abyste v Kinkaidovi viděla hrdinu a gentlemana.“

+ + + + +

Setmělo se.

Z mnoha ohňů hořel už jen jediný, ten u lasové ohrady.

Ray ležel u jednoho z vozů, hlavu měl opřenou o sedlo a byl přikrytý dekou. Na tváři měl položený klobouk.

Po chvíli přišel Stubby, opřel pušku o vůz a posadil se.

„Spíš?“ polohlasně se zeptal.

„Ne,“ ozvalo se zpod klobouku.

„Chystají oslavu.“

„Ano, to slyším.“ Ray si odsunul stetson.

„Viděls ho?“ zeptal se tichým hlasem a zpod okraje klobouku pohlédl na oheň.

Stubby hned věděl, koho tím myslí. „Ještě je ve stanu,“ řekl. „Nevím, možná se chce vyfešákovat.“

„Kvůli jedné dámě,“ chraplavě řekl Ray. „Poslouchej, Stubby, dnes v noci se to stane.“

Dickson mu sundal klobouk ze tváře.

„Jo, chlapče,“ řekl. „Dnes to uděláš. Myslel jsem si to.“

Stubby položil stetson na zem, zamyšleně vytáhl z kapsy tabatěrku a začal si balit cigaretu.

„Dnes v noci je příhodný čas,“ řekl. „Vím, jak to myslíš. Všechno jsem viděl. Zajímá se o Eve Fontaineovou. Ty mu ji vezmeš. Přijde za tebou, ty ho budeš provokovat a on bude muset sáhnout po koltu. A ty ho zastřelíš. Tak sis to přece představoval ne?“

Ray přikývl. „Přesně tak, Stubby.“

Dickson škrtl sirkou o podrážku a zapálil si.

„Bude lepší, když vyčistíme stůl, než vjedeme do Llanos, Rayi,“ odvětil. „Budu ti krýt záda.“

„To není nutné,“ řekl Ray. „Musíš dávat pozor na jeho lidi. Nevěřím sice, že něco podniknou, ale musíme být připraveni na všechno.“

„Můžeš se na mě spolehnout,“ slíbil Dickson. „Budu ti krýt záda a nic nepodcením“

Ray mu položil ruku na rameno. „A teď se připravím,“ řekl. „Brzy začnou. Nezapomeň na O’Rourkea,“ řekl ještě.

Dlouhými kroky prošel tábor a vydal se k prameni. Bylo u něj jezírko. Když tam dorazil, svlékl si košili a kabát a ponořil se až po pás do chladné vody.

Nyní, když vše naplánoval, byl klidný a vyrovnaný. Umyl se, několikrát se celý potopil a pak si prohrábl vlasy.

Pomyslel na Kinkaida. Byl si jistý, že Kinkaid mu na jeho trik skočí.

Dva roky čekal, dva roky od toho dne, kdy mu před shromážděným plukem strhli epolety. Vzpomínal si, jak ho dva jezdci odváděli z pevnosti, mezi mlčícími příslušníky pluku.

Pak odjel do města a za své poslední peníze se opil. Spával na zadních dvorech a zpíjel se. Nebýt Stubbyho, už by se z toho nedostal. A Stubby, který kvůli němu odešel z armády, mu ukázal, že i život mimo armádu má smysl, i když třeba jen v tom, že bude čekat na den pomsty…

Opět se oblékl a zatímco pomalu kráčel k táboru, dotýkal se palci chladné hlavně koltu.

Byl připraven. Celý můj život byl vlastně jedno velké čekání na něco, pomyslel si. Jsem zvědavý, jak to vypadá, když člověk toho něčeho dosáhne.

U vozů se kdosi rozesmál.

Z hvězdami poseté dáli se jako odpověď ozvalo vytí kojota.

Náhle cosi spatřil a ve stejném okamžiku si uvědomil, že to nevyl kojot…

+ + + + +

Ležel na písčité, po denním vedru ještě vyhřáté půdě, těsně vedle kola jednoho povozu a neodvažoval se dýchat.

Viděl mihnutí pod vozem a okamžitě si byl vědom toho, že to není zvíře ani nikdo z tábora. Opatrně vklouzl pod vůz, ale nic neslyšel.

Zatímco se plazil, sáhl si pravou rukou do boty a vytáhl krátký nůž. Dal si ho mezi zuby a tak měl obě ruce volné.

Nad sebou nyní měl přední nápravu vozu. Cítil vazelínu a pach železa. Po levé ruce měl kolo s černými loukotěmi. Od ohně tam pronikalo světlo – a právě v okamžiku, kdy si uvědomil, že to, od čeho se odráží zář plamenů, není kov, ale dva malé, lesknoucí se body, mu dopadlo cosi těžkého na ramena a přitlačilo ho to celou vahou k zemi. Chvíli měl pocit, že cítí podivný, štiplavý pach, jako by nějakého dravého zvířete, načež se nad ním cosi zalesklo a ve svitu plamenů spatřil čepel nože, která se zabodla do písku jen coul od jeho krku.

Rychle se odvalil a v přítmí, které tam panovalo, spatřil tvář pomalovanou bílými a žlutými pruhy. S hekáním se váleli pod vozem, až narazili do kola.

Ray spatřil nůž a chytil indiána oběma rukama za zápěstí. Několik vteřin zápolili v lítém, tichém boji, načež Ray indiánovi zkroutil ruku a třikrát jí udeřil o hranu kola, dokud nepustil nůž na zem.

Rudoch se svíjel jako úhoř a pokoušel se vytrhnout. Dokonce ho kousl. Raye se zmocnil hněv. Chytil protivníka za mastné vlasy a udeřil mu hlavou o kolo.

Indián zasténal, trhl sebou a Vzepjal se, načež ochabl a zůstal ležet.

Ray padl na něj a lapal po dechu. Ten nemilosrdný boj ho naprosto vyčerpal.

Tu se ozval čísi hlas.

„Rayi! Hej, Rayi, co tu děláš?“

Zvedl hlavu. „Stubby,“ řekl.

„Ano?“

„Pomoz mi ho vytáhnout ven.“

U kola se objevila ruka, která indiána chytila za rameno.

Ray pomalu vylezl zpod vozu, našel svůj nůž a strčil si ho do boty.

„Co říkáš teď?“ zeptal se.

Stubby se naklonil k omráčenému a ukázal na pestře pomalovanou tvář.

„Naini,“ řekl.

„Zběsile se bránil.“

Stubby vzhlédl a kývl na Rayův krk. „Jsi raněný?“

„Ano. Řízl mě.“

„Je to mladík,“ řekl Dickson.

Ray si ohmatal krk. Rána nebyla hluboká a příliš nekrvácela. Teprve teď, když se rozhlížel, si všiml, že kolem stojí dav. Bylo jim vidět na očích, co si myslí. Některé vyděšené ženy se raději otočily.

„Asi chtěl loupit na vlastní pěst,“ řekl Stubby. „Buď rád, že jsi ho neoddělal, jinak bychom teď měli na krku nainijské hordy.“ Kývl na indiána. „Má pomalovanou tvář. To se mi nelíbí.“

V davu lidí nastal pohyb, protože se tam prodírali dva muži.

Ray vzhlédl a spatřil Kinkaida. Za ním stál seržant.

Kinkaid pohlédl na indiána. Rukama se opíral o boky a rozhlížel se.

„Co se stalo?“ zeptal se.

Nikdo neodpověděl.

Kinkaid se otočil ke svému seržantovi. „Dělejte, Turpe, vezměte si ho do parády.“

Seržant udělal jeden krok, ale tu mu Stubby vstoupil do cesty.

„Jestli chcete ještě někdy vidět ženu a děti, tak od něho dejte ruce pryč, seržante.“

Kinkaid se pootočil a pohlédl na Stubbyho a pak na Raye.

„Ukážeme jim, zač je toho loket,“ pomalu řekl. „Zítra ho pověsíme. Odteď bude každý indián, který se odváží do tábora, pověšen, ať už se bude jednat o Komanče nebo ne.“

Stubby se rozesmál. „Takového idiota jsem ještě neviděl,“ nahlas řekl.

Kinkaid se otočil. „Řekněte to ještě jednou!“

Stubby se na něho zazubil. „Myslel jsem tím toho indiána, kapitáne! Ale jestli to vztahujete na sebe…“ Rozesmál se a dodal: „Je to mladík, který nikomu nebude nebezpečný. Asi chtěl jen krást. Když ho pověsíme, tak se z Llanos nedostane jediný vůz – na to vsadím své boty. Nic nás to nebude stát, když ho zítra ráno pustíme. A navíc budeme mít Komanče z krku.“

Kinkaid mlčel. Střídavě rudl a bledl.

Pomalu se otočil k seržantovi, který tam rozpačitě stál, a řekl.

„Nasaďte mu želízka, Turpe.“

Obrátil se ke Stubbymu a řekl. „Převzal jsem karavanu a díky tomu zde rozhoduju já. To by někdejší seržant armády Konfederace měl vědět. Dokud jsme tady, rozkazuju já. A tohoto indiána zítra pověsíme!“

Stubby si zhnuseně odplivl.

„To si tu musíme hrát na hrdiny – s tolika ženami a dětmi? To vám nestačila šarvátka u Joplinu, kapitáne?“

Kinkaid zbledl a zvedl ruku, jako by Stubbyho chtěl udeřit.

Několik vteřin panovalo ticho.

Teď, teď, teď…!, pomyslel si Ray. Dlaň měl položenou na pažbě koltu.

Potom však Kinkaid sklonil ruku.

„Za to budete pykat, Dicksone,“ řekl. Nato vykřikl na seržanta: „Dělejte! Na co ještě čekáte, Turpe? Přivažte toho chlápka ke kolu. Potom mu dám co pro to.“

Otočil se a prošel okolo Amese. Pohlédli si do očí, sice jen na několik vteřin, ale i to stačilo.

+ + + + +

Ray tančil u ohně s Eve Fontaineovou. K hvězdami posetému nebi stoupaly jiskry.

„Skvěle tancujete,“ řekl. „Už dlouho jsem netancoval.“

„Jde to,“ řekla.

„S tanečnicí, jako jste vy… Celý večer budu tancovat s vámi!“

„Ani se mě nezeptáte, zda chci?“

„Odpusťte!“

„Proč se vlastně pořád rozhlížíte?“

Sklonil hlavu. „To nic.“

„Všimla jsem si toho už předtím. Není to pro mě nijak lichotivé.“

„Zlobíte se.“

„Ne.“

„Děkuji.“

Pohlédla jinam.

„Nemusíte mi děkovat. Myslím, že tu nikdo netancuje tak dobře jako vy. Možná kromě kapitána Kinkaida.“ Řekla to schválně a cítila, jak sebou trhl, když vyslovila to jméno.

„Hledáte jeho, že ano?“ řekla a snažila se, aby její hlas zněl lhostejně.

„Ano, hledám Stubbyho,“ vyhýbavě odpověděl. „Už hodinu jsem ho nikde neviděl.“

„Spíš bych řekla, že hledáte kapitána Kinkaida,“ namítla. „Proč? Víte, co si myslím? Mám vám to říct?“

„Proč ne?“

„Myslím, že se mnou tancujete jen proto, abyste kapitána vyprovokoval.“

Ray na ni bezděky pohlédl. Nedokázal na to nic říct.

„Je to tak?“ tiše řekla a znělo to spíš jako konstatování než jako otázka. „Můžete mi to říct.“

„Mýlíte se.“

S tím se nespokojila.

„Proč ho chcete vyprovokovat, pane Amesi? Nechcete mi to povědět? Ne, nelžete!“

Pustil ji a o krok ustoupil.

„Nepůjdeme se raději něčeho napít?“ řekl a vzal ji za ruku.

Prošli kolem provizorního jeviště, na němž seděli tři muzikanti, a zamířili ke skládacímu stolu, na kterém byly nápoje. Ray v davu spatřil Dicksona a poslal mu pohledem znamení. Potom Eve přinesl židli a šel pro nápoje.

U stolu narazil na Stubbyho, který pil whisky. Zatímco naléval do sklenic, tiše se zeptal. „Nu?“

„Vojáci se baví s ženami,“ tiše řekl Stubby. „Situace je příhodná. Už to nebude dlouho trvat. Už hodinu sedí před svým stanem a pije. Při tom pořád hledí na tebe a na to děvče. Jestli bude takto chlastat další hodinu, zapomene se a půjde si to s tebou rozdat.“

„Dobrá.“

„Viděl jsem i O’Rourkea.“

„Ano?“

„Potuluje se po táboře.“

„To teď není důležité.“

Stubby pokrčil rameny a vypil svou sklenici.

„Nedělej si starosti, Rayi. Budu ti krýt záda.“

„Spoléhám na tebe.“

+ + + + +

Tábor byl ozářen plameny dohasínajícího ohně.

Kinkaid dopil poslední sklenici a pustil ji vedle prázdné láhve. Teď byl v té správné náladě… Pomalu se otočil. Hledal jen Raye Amese a Eve Fontaineovou. Naposledy je viděl, jak dívka sedí na židli a Ames stojí vedle ní. Teď už nemusel pít, už to nebylo nutné. Otočil se na židli a seržanta, který se šikmo za ním opíral o vůz, se zeptal: „Už se ten indián probral?“ řekl.

„Ano, pane,“ řekl Turp. Vypadal unaveně a zíval.

„Řekl něco?“

„Ne, pane, nic!“

„Ech!“ Kinkaid vstal. Chvíli vrávoral a držel se židle. Něco ho napadlo.

„Pojďte sem, seržante!“ řekl. „Předběhnu ho. Přineste si svou pušku. Budu vás teď potřebovat. Poslouchejte, Turpe. Budu něco držet v ruce. Vy budete dávat pozor. Když mě někdo napadne a já tu věc pustím, pak ho zastřelte. To je rozkaz.“

Prošel kolem seržanta ke kozlíku a vzal dlouhý, pletený bič. „Toto budu držet v ruce,“ řekl. Švihl jím vzduchem a zkosil při tom několik stébel trávy.

Přivřenýma očima pohlédl k ohni. „Ano, toto,“ zamumlal.

+ + + + +

Ray vedl Eve Fontaineovou zpátky na prostranství, kde se tančilo.

„Kdybychom byli v Houstonu,“ řekl, „pak by teď přišla květinářka. A já bych vám koupil ty nejhezčí růže, Eve!“

„A já bych si je s díky vzala,“ odvětila s úsměvem.

V tom okamžiku se ozvalo prásknutí a výkřik plný bolesti.

„Co to bylo?“ řekla. „Proboha!“

Ray se ohlédl. Zdálo se, že výkřik slyšel celý tábor. Hudba přestala hrát a lidé zůstali stát tam, kde právě byli. Všichni hleděli směrem, odkud se ozval výkřik. Než však stačili něco říct, ozvalo se další prásknutí, tentokrát bez výkřiku. A pak další a další.

Ray položil Eve Fontaineové ruku na rameno.

„Počkejte tady!“ řekl. „Jdu se tam podívat.“

„Buďte opatrný!“

Nechal ji tam a mezi lidmi se začal prodírat k vozům, odkud se to ozývalo. Někteří pokradmu sahali po zbraních, zatímco Ray chvátal ke stanům vojáků.

Potom v záři plamenů spatřil jednoho muže a okamžitě ho poznal. Byl to Kinkaid. Stál před vozem a v pravé ruce držel dlouhý, těžký bič, kterým bil indiána, jenž byl řetězem přivázaný k loukotím kola.

Kinkaid udeřil a řemen biče s prásknutím dopadl na indiánova holá záda. Zanechal mu na nich široký, krví podlitý pruh. Indián měl tvář skrytou mezi dlaněmi a přerývaně oddechoval. Už však nekřičel.

Kinkaid se znovu rozmáchl. V tom okamžiku se Ray dostal za něj a chytil ho za zápěstí.

Kinkaid zaklel, otočil se a pokusil se vytrhnout. Nepodařilo se mu to.

Ray na něho pohlédl. „Co to má být?“ vyhrkl kapitán se špatně skrývaným hněvem v hlasu. Táhlo z něho a měl matné, krví podlité oči.

„Jsi opilý,“ řekl Ray.

Kinkaid už se nepokoušel vytrhnout.

„Pusť mě, nebo tě oddělám!“ vyhrkl a levou rukou sáhl k revolverovému pouzdru.

Ray ho pustil, vytrhl mu bič z ruky a zlomil jeho rukojeť o koleno. Pak mu ho hodil k nohám.

„Nemůže se bránit,“ řekl a ukázal na Komanče. „Zkus to s někým, kdo se může bránit, ty zbabělče!“

Kinkaidova tvář byla strhaná. Rychle a sípavě oddechoval.

„Ty…!“ Pokusil se ho praštit, ale byl příliš opilý.

Ray ránu vykryl a hřbetem ruky ho udeřil do úst.

Kinkaid zavrávoral a vedle indiána narazil do vozu. Komanč vše sledoval vytřeštěnýma očima. Kinkaid si prsty přejel ústa a pak na ně pohlédl. Odplivl si, olízl si rozbité rty a potom se s arogantním, nenávistným úsměvem narovnal, načež pohlédl mezi vozy, kde se objevil seržant s puškou u boku. Nato řekl: „Seržante, zastřelte toho muže!“

Ray koutkem oka pohlédl na seržanta a všiml si jak váhá. Přesto pomalu zvedal pušku. I ostatní vojáci už stáli kolem. Nebyli ozbrojení, ale i oni působili váhavě a nejistě.

„Dělejte,“ opakoval Kinkaid, „zastřelte toho muže, seržante. To je rozkaz!“

„Jestli se někdo z těch vašich cínových vojáčků jen hne, odpravím ho,“ ozval se čísi hlas.

Ray se krátce ohlédl a spatřil Stubbyho, který s koltem v ruce stál mezi osadníky. Mířil na seržanta, který těkal pohledem mezi ním a Kinkaidem, načež sklonil pušku.

Kinkaid zbledl. Vypadalo to, že pomalu střízliví.

„Rád útočíš na bezbranné,“ řekl Ray tak, že to všichni museli slyšet. „Ten Naini se nemohl bránit. A ty víš, že žádného indiána takto nepřinutíš mluvit. Chtěl sis na něm vylít zlost? Bojíš se bojovat s někým jiným?“

Kinkaidovi cukalo ve tváři. „Chceš mě vyprovokovat,“ řekl.

„Pro mě za mě to můžeme vyřídit tady.“

Kapitán zavrtěl hlavou. „Lidé mi nevadí,“ řekl. „Chci mít svědky, kteří potvrdí, že jsi tasil jako první.“

Ray přikývl. Byl odhodlaný, chtěl to už mít za sebou.

„Dobrá,“ řekl. „Ajá chci svědky, kteří dosvědčí, že jsem o tobě řekl, že jsi zbabělý pes, a že jsi na to nijak nereagoval.“

Zatímco pozoroval Kinkaida, pomyslel si: Nedám ti šanci! Tak jako jsi ji ty nikomu nedal. Věděl, že Kinkaid bude muset střílet proti záři ohně, k němuž byl sám otočen zády, a že je opilý. Ale tasí jako první, pomyslel si. V každém případě sáhne po revolveru jako první. Ajá ho nechám…

Kinkaid mumlal tak tiše, že Ray tomu téměř nerozuměl: „Jděte k čertu! Odpravím tě a pak pověsíme toho rudocha!“

„Nepověsíš ho!“ řekl Ray. „Ty už ne.“ Ruku měl těsně nad revolverovým pouzdrem. Na palci cítil hladkou kůži, špičkami prstů se dotýkal lučíku spouště. Svaly na paži a na dlani měl lehce napjaté. „Dělej!“ řekl. Kinkaid chytil revolver. „Stát!“ ozvalo se náhle. Zpomezi vozů, před nimiž stáli, vyšel do kruhu osvětleného ohněm O’Rourke. Jednu ruku měl za zády a těkal pohledem mezi přítomnými, zatímco přerývaně oddechoval.

Pomalu se otočil ke Kinkaidovi a řekl: „Toho Komanče nemusíte věšet, kapitáne. Nechtěl krást!“

Rychle pohlédl na indiána. Komanč, který stál za ním a bradou se opíral o pravé nadloktí, jako jediný viděl, co O’Rourke drží za zády.

Ray Ames pochopil, že příležitost to s Kinkaidem vyřídit je pryč. Ještě stále na něho hleděl, ale již pomalu zvedl ruku z pažby koltu.

Náhle ucítil, že vedle něj kdosi stojí, a spatřil Eve. Chytila ho za ruku.

„To je v pořádku,“ řekl. „To je v pořádku!“ Pohlédl na Stubbyho a ten přikývl. Potom se otočil k O’Rourkeovi.

„Pokud nechtěl krást, tak co hledal, O’Rourkeu?“ zeptal se.

„Něco, co je pro Komanče mnohem důležitější než nějaký lup.“ O ‚Rourke se rozhlédl po přítomných, načež náhle zvedl ruku, kterou dosud držel za zády. Svíral v ní pušku. Opsal jí kruh.

„Toto hledal,“ řekl. Jeho líce byly ještě propadlejší než dosud. „Pušky, fungl nové springfieldky, které jsou ještě od oleje. Zbraně, které jsou určené pro apačské kmeny v Arizoně a Novém Mexiku. Myslím, že všichni tady vědí o bojích mezi Apači a Komanči. Komanči věděli, že tato karavana bude přepravovat zbraně do Arizony – a hledali právě toto.“

Potom tiše dodal: „A hledal jsem to i já.“

Mezi vozy se rozhostilo mrazivé ticho. Bylo slyšet jen praskání plamenů…

Ray pohlédl na děvče po svém boku, načež ho objal kolem ramen.

„Něco vám povím,“ chraplavě řekl O’Rourke. Zdálo se, že se ho znovu zmocnila únava, které si u něj Ray všiml už předtím. Opřel se puškou o zem a rozhlédl se.

„Začnu tím, že jsem Yankee,“ řekl.

Mezi lidmi se ozvalo mumlání.

Rozhlížel se, dokud znovu nenastalo ticho. „Ano, jsem Yankee. Není pravda, že jsem z Amarilla. Mým domovem je – nebo byl – Tubac v Arizoně. Jsem jeden z Yankees, kteří vás vyhnali z vaší vlasti. Ale to jsem nikdy nechtěl. Jsem jeden z Yankees, kteří proti vám bojovali. Zúčastnil jsem se mnoha bojů, dokud se jednoho dne neroznesla zpráva, že Apači v Arizoně jsou na válečné stezce. To už jsem nevydržel. Měljsem doma dvě dcerky a ženu. Jedné noci jsem svlékl uniformu a dezertoval jsem. Nejsem jenom Yankee, ale navíc i dezertér.“

„Drž hubu, modrobřicháči!“ vykřikl kdosi za Rayem. „Hej, chcete ho dál poslouchat? Co nám je do Yankeeů? Tady se hraje dixie. Pověste ho. Za to, co nám udělali. Pověste toho yankeeského ksindla!“ Několik mužů souhlasně zvolalo: „Jo, pověste ho!“

Ray se obrátil a uviděl, kdo to křičí. Byl to Hitchinsův kumpán.

„Buďte zticha!“ řekl tvrdým hlasem. „Mluvte!“ vyzval O’Rourkea.

Vysoký muž se rozhlédl a vyčerpaně pokračoval. „Tenkrát jsme byli v Kansasu. Cesta do Arizony mi trvala tři týdny. Jel jsem v noci a přes den jsem se skrýval. Koně jsem ukradl. Potom jsem dorazil do Tubacu…“

Ray za sebou slyšel mumlání a ohlédl se. Viděl, že Hitchins a jeho druh spolu tiše hovoří. Pak se náhle obrátili a začali se prodírat davem.

„Z Tubacu zbyly jen trosky,“ dodal O’Rourke. „Apači město srovnali se zemí. Muselo se to stát jen krátce před mým příjezdem, protože supi ještě stále plachtili nad vypálenými domy. Apači jsou nejkrutější ze všech indiánů. Kdo to neviděl na vlastní oči, nemůže tušit, jak to vypadalo. Nedá se to popsat, jak vraždili a drancovali, co dělali s ženami, než je odpravili. Skalpovali dokonce i malé děti, když byly světlovlasé.“

Odmlčel se a rozzuřeně udeřil pažbou springfieldky do země.

Potom si položil pěst na hruď. „Mé děti byly světlovlasé. Našel jsem je pod sutí. Měli jsme malý sklep. Zhroutil se a já je musel vykopat a…“

Odmlčel se a zavrtěl hlavou.

„Grázlové!“vykřikl náhle. „Nějací grázlové těm rudým mordýřům prodali zbraně, díky kterým mohli ničit a vypalovat města a vraždit lidi.“ Rozhlédl se. „Skalpoval jsem je bez rozdílu. Chiricahuy, Warm Springs, White Mountains a Mescalery. Štval jsem je a pobíjel. S jedním z nich, míšencem, který fungoval jako prostředník, jsem jednal tak, jak se to se zajatci dělá. Přiznal, že pušky jim dodaly velké karavany z Texasu, z města jménem Sweetwater. Řekl mi toto – a bylo to to poslední, co kdy řekl. Už celý rok hledám ty obchodníky se zbraněmi, ale teprve této noci jsem získal důkaz: tuto pušku.“

Z davu se ozvalo: „Hej, Yankee! Jedna puška ještě pašování zbraní nedokazuje!“

O’Rourke se otočil a pohlédl na toho muže.

„Jedna puška?“ řekl. „Jedna puška? Je jich padesát!“

Ray, který ještě stále pevně držel Eve Fontaineovou, řekl: „A kde jste je našel?“

O’Rourke jeho pohled klidně opětoval. „Vy to přece víte,“ řekl. „Nebo snad ne?“

„Ten vůz ze Sweetwateru?“

„Ano, Hitchins.“

Ray pohlédl na Kinkaida, který se vedle Komanče opíral o bočnici vozu. Zdálo se, že O’Rourkea vůbec neposlouchá. Upřeně hleděl na Eve Fontaineovou, kterou Ray držel kolem ramen. Chvěly se mu koutky úst. Už nebyl opilý. Vystřízlivěl.

Ray se naklonil k Eve a řekl: „Počkejte tu na mě!“

Pustil ji, otočil se a začal se prodírat davem, který se před ním rozestupoval. O ‚Rourke pomalu kráčel za ním, s puškou pod paží a pohledem upřeným kamsi do dáli. Ostatní šli za nimi, ačkoli Ray by byl raději, kdyby to mohl vyřídit sám.

O ‚Rourke přišel k němu a sevřel zámek pušky.

Bok po boku kráčeli k Hitchinsovu vozu a Ray už z dálky viděl, že Hitchinsův kumpán stojí u vozu a hledí na ně – Hitchinse samotného nikde nespatřil. Náhle se však objevil na kozlíku a seskočil dolů. Pod sakem měl revolverový opasek, cíp saka si vyhrnul za pažbu.

Ray slyšel oddechování O’Rourkea, který kráčel vedle něho, a řekl: „Jen klid.“

ORourke odvětil: „Všechno mám zase před očima. Můj Bože, je to, jako by se to stalo včera.“

Zastavili se deset yardů od vozu.

„Hitchinsi,“ řekl Ames.

Obchodník přikývl, ale neřekl ani slovo.

Ray soustředil svou pozornost na druhého muže, zatímco hovořil s Hitchinsem. „Slyšel jste, co pan O’Rourke řekl.“

„Neslyšel jsem ani slovo,“ odpověděl Hitchins.

„Vím, že jste to slyšel. Stál jste za mnou.“

Hitchins pokrčil rameny.

„Co na to mám říct?“ řekl ironickým tónem. „Lži, nic než lži. Na Yankees byste dát neměl. V Texasu nemáme rádi ty, co se bratříčkují s Yankees. Kdo ví, možná i vy jste ve skutečnosti modrobřicháč.“

Ray na něho vrhl chladný pohled. „Pak vám nebude vadit, když prohledáme váš vůz.“

„Bude nám to vadit,“ řekl muž vedle Hitchinse. Ray si všiml, že Hitchins udělal několik kroků stranou, jako by se bál, že se bude střílet.

Ray věděl, že to bude muset udělat sám. Od vojáků žádnou pomoc očekávat nemohl. Kinkaid chtěl jeho smrt.

„Pokud teď odejdete stranou, můžeme vše vyřídit klidně,“ řekl.

„A když ne?“ zeptal se druhý muž. Ray mu pohlédl do očí. „V táboře je spousta lidi,“ pomalu řekl. „Nechci, aby někdo z nich utrpěl zranění.“

„Já nikoho neporaním,“ řekl muž u vozu. „Jmenuju se Hodge a ještě nikdy jsem neminul. Když ale teď zmizíte, slibuju vám, že po zbytek cesty můžeme být dobrými přáteli.“ Zazubil se.

Položil dlaně na pažby koltů a s úsměvem dodal: „Jinak…“

Pohnul se. Nikdo nemohl říct, zda chtěl skutečně sáhnout po revolveru. Jenom trhl rukou a Ray zaregistroval, jak se vedle něj zvedla hlaveň pušky. Ještě během tohoto pohybu třeskl výstřel. Hodge už nestačil tasit a vypálit. Kulka ze springfíeldky ho zasáhla dva couly nalevo od třetího knoflíku košile a odhodila ho na bočnici vozu. Pravou rukou, která ho už neposlouchala, se pokusil vytáhnout zbraň, ale to se mu již podlomily nohy. Zasténal a klesl na kolena.

Ray tasil kolt a namířil na Hitchinse, který už povytáhl zbraň z pouzdra. Uprostřed tohoto pohybu se však zarazil.

„Pusťte to!“

Hitchins rozevřel prsty a revolver spadl do písku.

O ‚Rourke přišel k pistolníkovi, který ležel na břiše, a špičkou boty ho otočil.

„Vyřízeno!“ řekl.

Vzhlédl na Hitchinse.

Ten couval. „Chcete mě oddělat?“ vyhrkl. „Já jsem indiánům zbraně nikdy neprodával.“

„Ty…!“ V tom slově bylo vše, co v těch okamžicích pociťoval.

Hitchinsova tvář byla strhaná.

„Amesi!“ vykřikl. „Chcete připustit, aby se ten šílenec dopustil další vraždy?“

Ray se ohlédl. „Poblíž stáli dva vojáci.

„Zatkněte ho!“ řekl.

Vojáci na sebe pohlédli a vydali se k Hitchinsovi.

Obchodník uskočil k vozu, o jehož zadní kolo se opírala sekera s dlouhým toporem.

Vzal ji a pozvedl. „Dál nechoďte,“ varoval je. „Jestli někdo z vás po mně jen natáhne ruku, rozbiju mu hlavu.“

Vojáci couvli.

Ray zvolal: „Odhoď tu sekeru, Hitchinsi!“

Obchodník se na něho zubil. Jeho tvář byla zalita potem. Měl strach.

Ray se odhodlal. Chtěl ho trefit do paže. V tom okamžiku mu však dvě paže stáhly zbraň dolů.

„Co tu chcete, Eve?“ vyhrkl.

Vyděšeně na něho hleděla vytřeštěnýma očima. „Nezabíjejte ho,“ hlesla. „Prosím, nezabíjejte nikoho.“

Ray ji odstrčil a zvedl kolt, aby zabránil tomu, k čemu se schylovalo. Mezi ním a Hitchinsem však teď byli vojáci a on viděl jen obchodníkovu hlavu a zvednutou sekeru. Potom uviděl, jak O’Rourke náhle pustil pušku a začal ustupovat k ohni. Tam se sklonil a zvedl hořící poleno, načež se opět narovnal a s polenem v ruce se vydal k Hitchinsovi.

Obchodník tam stál s rukama nad hlavou a rozmáchnutou sekerou. Ve tváři se mu zračilo zděšení.

Kolem byl dav lidí. Chvíli hleděl na vojáky, ale ti se nehýbali.

Hitchins ustupoval.

Ray slyšel, jak šeptá: „Ne, ne, ne…“

A pak zničehonic vykřikl a udeřil sekerou.

O’Rourke mrštně uskočil a ostří sekery ho těsně minulo a zarazilo se do země, zatímco Hitchins stržený silou úderu zavrávoral dopředu.

Z polena se vznesly jiskry.

Eve se otočila a opřela se tváří o Rayovo rameno.

Hitchins s výkřikem pustil sekeru a skryl si obličej do dlaní.

Ray viděl, jak O’Rourke pustil poleno, udělal jeden krok stranou a zvedl sekeru ze země.

„To je za mé děti a za celý Tubac!“ zvolal a rozmáchl se sekerou.

Ray slyšel výkřiky několika žen a potom děsivý tlumený náraz, zasténání a žuchnuti. Rozhostilo se ticho, do něhož se ozývalo praskání plamenů.

Vzhlédl a mezi vojáky spatřil O’Rourkea se svěšenýma rukama a nohy obchodníka, který ležel na zemi. Ze sekery viděl jen toporo. Hitchinsovu hlavu a ramena neviděl a byl za to rád.

Všichni byli strnulí. O ‚Rourke se chvěl.

V tichu bylo zřetelně slyšet jeho vzlykání.

Ray k sobě přitiskl Eve a pohladil ji po vlasech.

Hleděl přes ni na O’Rourkea a pak vycítil, že ho někdo pozoruje.

Dvacet yardů od něho stál Kinkaid. Díval se na ně. Nyní byl zcela střízlivý.

„Chopte se ho a do želez s ním!“ řekl. Tím myslel O’Rourkea.

Kavaleristé přistoupili k O’Rourkeovi, který byl ještě stále přitisknutý tváří k plachtě a neviděl je.

V tom okamžiku se davem prodral jeden voják s puškou v ruce. Pátravě se rozhlížel, načež objevil Kinkaida a vydal se k němu.

„Kapitáne,“ řekl nahlas. „Na druhé straně je několik Komančů!“ Náhle se rozhostilo ticho. Kinkaid se pomalu ohlédl. „Jo,“ přidušeně řekl. „Jdu.“

+ + + + +

Komanči se drželi mimo tábor.

Ray za Kinkaidem přelezl oj jednoho vozu a zůstal stát u kola.

Indiáni byli tři a jejich chundelatí, pomalovaní koně stáli mimo kruh ozářený ohněm. Ray Ames viděl v temnotě jejich tváře. Dva z nich by li od pasu nahoru nazí, třetí měl kostěný náhrdelník. Všichni tři byli vyzbrojeni puškami. Komanč s náhrdelníkem měl kromě toho přes hřbet koně položený dlouhý, pery zdobený oštěp.

Kinkaid se postavil před jezdce a rukama se opřel o boky. Vrávoral.

Prostřední jezdec poněkud sklonil hlavu a lámanou angličtinou řekl: „Vrať mi mého syna, nantan!“

Ray se otočil ke Stubbymu, který se náhle objevil vedle něho a položil mu ruku na rameno.

„Co se děje?“ tiše se zeptal.

Dickson pohlédl na jezdce s oštěpem „Víš, kdo to je, chlapče?“ zeptal se.

„Kdo? Ten uprostřed?“

„Hm.“

„Quannah Parker?“

„To je Černý sokol!“

Ray pohlédl na Komanče. Z tváře s širokými lícními kostmi se nedalo nic vyčíst. Měl tak přivřené oči, že je téměř nebylo vidět Seděl na neosedlaném koni a Ray viděl, jak si prsty hraje s ratištěm oštěpu. Dickson tiše řekl: „To je ten největší zabiják bělochů jižně od Panhandle, chlapče! Až uvidí, jak Kinkaid zřídil jeho syna, vrhne se na nás a do Kalifornie se dostane jen polovina vozů.“

Ray ho rychle chytil za ruku, protože nyní hovořil Kinkaid. Kapitán tiše řekl: „Ty zatracený rudokožče!“ Jeho hlas prozrazoval opilost. „Přišel ses sem odvšivit?“

Ray viděl, jak jeden z náčelníkových průvodců pozvedl pušku, ale Černý sokol ho hned zarazil.

Komančův hlas prozrazoval potlačované rozrušení, když řekl: „Vrať mi mého syna, nantan!“

Znělo to naléhavě a nenávistně. Potom dodal: „Vím, že vezete pušky pro Apače v Zemi bílých hor. Dej nám pušky a vrať mi mého syna, nantan, a necháme vás táhnout dál!“

Ray přes Stubbyho rameno viděl Eve Fontaineovou a indiána Antonia. Dívka byla bledá.

Náhle se Kinkaid otočil a přes rameno pohlédl na Eve, na Raye a na Stubbyho. Byl zachmuřený.

Opět se pomalu obrátil ke Komanči. Osadníci za ním stáli jako zeď.

„Ty chceš zpátky svého syna, ty parchante?“ řekl a rozesmál se. „Ano? Chceš zpátky svého syna?“

„Idiot!“ hlesl Stubby Rayovi do ucha.

„Tiše!“

„No dobrá,“ zvolal Kinkaid. „Když ses sem tak připlazil, tak ti ho vrátím! Pověz tomu chlápkovi tam, ať sleze a dá mi svého koně. Pak ti tvého syna přivezu!“ Při tom ukázal na jednoho z průvodců Černého sokola.

Vteřiny tiše plynuly a z dáli se ozývalo praskání plamenů. Teprve nyní se v náčelníkově tváři objevily emoce. Ray viděl, jak se mu chvějí koutky úst. Potom rychle řekl několik slov hrdelním utažskoaztéckým jazykem. Bojovník sesedl a váhavě Kinkaidovi hodil dlouhou, pletenou uzdu svého poníka. Kinkaid ji vzal a otočil se. Byl bledý.

Ray na něho hleděl, když kráčel kolem. Několik vteřin si hleděli do očí, načež Kinkaid zmizel za ním. V tom pohledu se však zračilo všechno…

Ray odstoupil od kola vozu a chtěl projít okolo Stubbyho. Ten ho však zadržel.

„Kam jdeš?“

„Za ním!“

„Nech ho jít. Naše hodina ještě nepřišla.“

„Víš, co chce udělat?“

„Ne.“

„Ten je schopný všeho.“

„Neměj obavy, hlavní je, aby přivezl toho mladíka.“

Ray se mu vytrhl. „Na co potřebuje koně?“ zeptal se.

Stubby pokrčil rameny.

Náhle kdesi v táboře třeskl výstřel z revolveru.

Rayovou první reakcí bylo to, že pohlédl na Komanče. Viděl, že jeden z náčelníkových průvodců pobídl koně, zatímco Černý sokol sebou trhl. Potom všichni tři strnuli.

Ray se pomalu obrátil ke Stubbymu a uviděl, že je bledý jak stěna.

Dickson zatnul pravou pěst a tiše řekl: „Pro rány Boží!“

Ozýval se tlumený, pomalý dusot a ochromený dav se rozestoupil. Ray nejprve viděl jen Kinkaida, který za sebou cosi táhl, načež mezi osadníky spatřil komančského poníka. Na hřbetě koně leželo polonahé tělo, černé vlasy visely zvířeti pod břicho.

Komanči zkameněli.

Kinkaid přišel k nim a hodil jednomu z nich uzdu, načež vrávoravě ustoupil a pohlédl na ně. Napravo a nalevo od něho stáli jeho muži s puškami v rukou. Mířili na indiány.

„Tady máš svého syna,“ řekl Kinkaid opilým hlasem.

Vysoký Naini natáhl ruku a chtěl se dotknout hlavy svého syna. Potom se však zarazil a pohlédl na Kinkaida.

„Jo…,“ vítězoslavně řekl Kinkaid. „Teď víš, jak skončí každý špinavý indián, který se odváží přiblížit k naší karavaně. Zmizte!“

Ray viděl, jak Nainimu cuká ve tváři. Jeho hlas zněl hrdelně a zlomeně, když začal hovořit. Mluvil indiánským jazykem a nikdo mu nemohl rozumět, jeho oči však byly dostatečně výmluvné. Rayještě nikdy v očích člověka neviděl takovou nenávist. Komanč přerývaně hovořil, jeho tělo se chvělo.

Potom oběma rukama zarazil oštěp do země vedle svého koně.

Odplivl si, otočil poníka a zmizel v temnotě.

+ + + + +

Táborový oheň již téměř dohořel. Z dálky vypadal jako velké, rudé oko. Ray vzal Eve kolem pasua vysadil ji na vůz. Její tvář potmě viděl jen jako bledý ovál. Opřel se vedle ní o bočnici vozu a ubalil si cigaretu z kukuřičného listu.

„Co bude zítra?“ tiše se zeptala.

Ray zašlápl sirku. „To se ptají všichni, kdo dnes nemohou spát,“ odvětil. „Ale nikdo to neví.“

„Vy to víte?“

„Ne.“

Ray odhodil cigaretu a zašlápl ji. Teď, když byla tak blízko, pocítil to, co ještě nikdy – touhu natáhnout ruku a dotknout se jejích vlnitých vlasů, pohladit ji po tváři…

„Život by byl jednodušší,“ řekl křehkým hlasem, „kdyby nebylo lidí, jako je John Kinkaid…“

„Vím, proč ho tak nenávidíte,“ náhle řekla. „A…“

„Stubby vám to pověděl?“

„Neměla jsem to říkat,“ odtušila. „Prosím, neříkejte mu, že jsem ho prozradila.“

Natáhl ruku, jako by ji chtěl pohladit, a zase ji sklonil. Všude v táboře panovalo ticho, on však věděl, že kromě dětí nikdo nespí.

„Takoví, jako je Kinkaid, se najdou vždycky,“ řekl.

„Musíme o tom mluvit?“ zeptala se.

„Víte, proč zastřelil toho indiána?“

„Protože byl opilý. Och, už jsem viděla opilé důstojníky.“

„A víte, proč byl opilý?“

Nadechla se k odpovědi, ale potom jen zavrtěla hlavou.

„Mám vám to povědět, slečno Fontaineová?“ zeptal se.

Mlčela…

„Miluje vás,“ pomalu a ztěžka řekl.

Ještě stále mlčela.

„A ví,“ dodal, „že jeho city nikdy nebudete opětovat. To ho dohání k šílenství. I vy to víte!“

„Ale…,“ tiše řekla. „Ale já ho nikdy nepokořila. Nikdy jsem…“

„Ano,“ řekl Ray, „člověk reaguje nepředvídatelně.“

Přiblížila se k němu.

„Co bude teď?“ zeptala se.

„Půjdu za ním a promluvím s ním,“ řekl. Jeho hlas zněl jemu samotnému cize. „Mám mu od vás něco…“

„Ne!“ vyhrkla.

Natáhl ruku a když se dotkl její paže, chvěly se mu prsty– vůbec poprvé po mnoha letech.

„Eve,“ bezmocně řekl, „Eve…“

Opatrně vzal její tvář do dlaní a naklonil ji k sobě.

A pak náhle ležela v jeho náručí a on ji tiskl k sobě.

Líbal ji a cítil, jak se k němu tulí.

Vtom se táborem ozval nový, neznámý zvuk.

Naslouchali.

Noční vítr tam ze severu přinášel rytmické dunění. Bylo to bubnování. Bum – bum, bum! Bum – bum, bum!

„Co to je?“ zeptala se se rty těsně u jeho tváře. Cítil, jak se chvěje. „Slyšíš to?“

„Bubnují,“ řekl a přitiskl ji k sobě. „To nic není.“

„Mám strach,“ řekla tichým hlasem.

„Z toho?“

„Ano.“

„Neboj se,“ řekl. „To nám neublíží.“ V té chvíli si vzpomněl na to, co mu pověděl Stubby, když mu strhávali epolety.

Řekl: „Nevěš hlavu, chlapče. Dobře mě poslouchej. „Jednou najdeš ženu, kterou budeš milovat.“

„Miluju tě,“ řekl.

„Znamená to, že teď budeme muset celý náš život nacpat do několika hodin?“

Nikdy o tom nepřemýšlel a netrápil se tím, protože věděl, že ji dnes miluje aže se zítřka nemusí bát.

Políbil ji na rty, na čelo a na oči a pak ji pustil.

„Hned se vrátím,“ řekl.

„Kam jdeš?“ zeptala se a otevřela oči.

„Za Kinkaidem.“

„Musí to být?“

„Musí to být.“

„Budu na tebe čekat,“ tiše řekla. „Budu na tebe čekat, protože jsem na tebe čekala tak dlouho. Ale když jsem viděla, jak jdeš od pramene a jak stojíš před stany, pochopila jsem, že jsem se dočkala.“

„Hned se vrátím,“ řekl.,.Nebude to trvat dlouho.“

„Budu tady!“

+ + + + +

V Kinkaidově stanu se svítilo.

„Buďte zdráv, Amesi!“

Z temnoty před stanem se vynořila mohutná postava, která se pomalu blížila.

Ray pustil pažbu koltu. „Nu, seržante?“ řekl.

„Chcete jít dovnitř?“ zeptal se seržant a palcem ukázal na Kinkaidův stan. „Mám pravdu?’

„Ano.“

Seržant zůstal stát těsně před ním a opřel se o dlouhou hlaveň springfieldky.

„Radši tam nechoďte,“ tiše řekl a odplivl si.

„Musím dovnitř. I kvůli ženám a dětem, seržante.“

„Ano, vím, jak to myslíte. Ale – poslouchejte, Amesi! Předtím, když se stalo to s Komanči… Přinutil mě, abych na vás mířil. Osobně proti vám nic nemám. Ale vy nevíte, jaký umí být, když mu někdo odporuje. Je mi to líto!“

Ray v temnotě nejasně viděl seržantovu tvář. Pokrčil rameny.

„To je v pořádku!“ řekl. „Zapomeňme nato.“

„Díky!“ řekl seržant. „A, Amesi – až půjdete dovnitř, buďte opatrný.“

Ray se otočil a rychle se vydal ke stanu. Před vchodem se zastavil a chvíli váhal, ale potom odhrnul závěs, vešel dovnitř a ocitl se ve svitu lampy, která tam visela na skobě. Vevnitř bylo horko, drželo se tam i po setmění.

Když vzhlédl, spatřil Kinkaida. Ten seděl na okraji postele, na níž ležela jen jedna deka, a hleděl na něho, jako by na něho čekal. Měl svlečený kabát a košili, šle mu visely dolů, tvář měl zrudlou a opuchlou. Na zemi stála otevřená láhev od whisky.

Ray zůstal stát u vchodu stanu. „Musím s tebou mluvit!“ řekl.

Kinkaid na to nic neřekl, sklonil se, vzal láhev a napil se.

„Poštvals proti nám Komanče,“ řekl Ray.

Kinkaid na něho hleděl zarudlýma očima.

„Bude lepší, když vyrazíme ještě dnes v noci,“ dodal Ray.

Kinkaid pomalu otevřel ústa. „Ne.“

Ray přišel k němu.

„Já jsem vůdce karavany,“ odvětil.

„A já jsem důstojník,“ řekl Kinkaid, aniž by na něho pohlédl. „Já vedu eskortu a jsem zodpovědný za bezpečnost karavany. Zůstaneme tady.“

Ray se sklonil, vzal láhev a mrštil jí proti kůlu. Rozbila se a začala se tam linout vůně whisky.

„Idiote,“ trpce řekl Ray. „Opil ses tak, že nevíš, co děláš! Zítra přitáhnou Nainiové a pak jsme vyřízení!“

Kinkaid tam seděl a hleděl na špičky svých bot. Potom pomalu zvedl hlavu a tiše řekl: „Nenávidím tě! Pro mě za mě třeba chcípni!“

Ray cítil, jak se ho zmocňuje hněv…

„To vůbec nemyslíš na ženy a děti?“ řekl. „Je ti lhostejné, co se s nimi stane?“

„Je mi to tak lhostejné, jak jsem lhostejný já jim,“ chraplavě opáčil Kinkaid, ale nepohlédl na něho. „Ty samozřejmě ne. Ty jsi byl vždycky velký hrdina. Ty jsi měl vždycky všechno zadarmo, narozdíl ode mě. Jdi k čertu!“ Rozšlápl jeden střep. „Vždycky jsi mě chtěl oddělat, nemám pravdu?“ Obrátil se, vzal zbraňový opasek, který ležel za ním na posteli, vytáhl z pouzdra dlouhohlavňový dragoner a hodil ho Rayovi k nohám.

„Na,“ řekl a vrhl na něho číhavý pohled. „Teď to můžeš udělat.“

Ray na něho hleděl přivřenýma očima.

„Myslím na lidi tam venku,“ tiše a přidušeně řekl. „Pokud vyrazíme ještě dnes v noci, máme šanci. Jestli ne, pak se mnozí z nich nedožijí zítřejšího večera. Vyřídíme to – ale ne tak a tady! Odsuneme to na jindy, kvůli lidem.“

Kinkaid se nejistě sklonil a zvedl svůj revolver.

„O ty si už nemusíš dělat starosti,“ chraplavě řekl. Nato zařval: „Turpe!“

Ve vchodu stanu se objevil zrudlý seržant.

„Ano, pane?“

„Seržante, od nynějška přebíráte funkci vůdce karavany. Pan Ames je sesazen. Běžte!“

„Ale – já nemám tušení…“

„Běžte!“ zařval Kinkaid a ukázal na vchod. Turp zmizel.

„Teď udělám to, co považuju za správné,“ řekl Ray.

Kinkaid seděl s roztaženýma nohama na své posteli. Jeho přivřené oči byly za závojem opilosti chladné a bezcitné. Potěžkal dragoner v ruce, načež palcem natáhl kohoutek a namířil Amesovi na břicho.

„Sesadil jsem tě, mám na to pravomoc,“ řekl. „Budu tě mít pod kontrolou, dokud to s tebou nevyřídím. Nechám zastřelit každého, kdo se pokusí odporovat mým rozkazům. Tady rozhoduju já a nikdo jiný.“

Ray se otočil a opustil stan.

Kinkaid hleděl za ním, načež hodil revolver na pryčnu, vzal košili a kabát a začal se oblékat.

+ + + + +

Eve Fontaineová právě vyklepávala své přikrývky. Byla tam tma.

„Dobrý večer, slečno Fontaineová.“ Otočila se a pohlédla na blížící se postavu.

„Och!“ vyhrkla. „To jste vy, pane – odpusťte, kapitáne Kinkaide!“

„Procházím tábor,“ řekl a přišel blíž. Cítila, jak z něj táhne alkohol.

Dala přikrývky pod plachtu a otočila se k němu zády.

„Jestli chcete mluvit s mým otcem,“ řekla,, je vepředu a pracuje…“

„Nechci mluvit s vaším otcem,“ řekl. „Chci mluvit s vámi.“

„Zrovna jsem chtěla jít spát,“ opáčila.

„Počkejte ještě chvíli,“ rychle řekl. Chytil ji za ruku a přestože by se mu nejraději vytrhla, cosi jí v tom zabránilo.

Cítila jeho dech a uhnula mu.

„Musím s vámi mluvit,“ řekl. Jeho tvář byla potmě vidět jen nejasně. „Musím s vámi za každou cenu mluvit, Eve!“ To bylo poprvé, co ji tak oslovil. „Eve, je to velmi důležité. Eve, chcete – chcete se stát mou ženou?“ zeptal se.

„Ne!“ řekla to tak spontánně, že toho hned litovala.

Pustil ji. Slyšela jeho povzdechnutí.

„Proč ne?“ řekl.

Pokusila se něco říct, ale nesvedla to.

„Proč?“ opakoval. „Proč? Eve, udělal bych pro vás víc než kdokoli jiný. Udělala bych pro vás všechno.“

Bezmocně a mlčky zavrtěla hlavou.

„Můžu pro vás udělat víc než kdokoli jiný,“ zvolal. „Víc než nějaký prostý vůdce karavany, který vám nemůže nic nabídnout. Já vám nabídnu jiný život. Východ, města, prestiž, bohatství, všechno, co si žena jen může od života přát. Můžete mít všechno. Všechno!“ Znělo to zoufale.

„Nic neříkáte,“ zamumlal, když mlčela. „Eve, vy nevíte, co pro mě znamenáte, už od první chvíle, kdy jsme setkali. Dodala jste mému životu jiný smysl, než je uniforma a armáda. Má rodina má bohaté plantáže v Mississippi. Stanete se jednou z nejbohatších žen Jihu.“ Mlčel, načež dodal: „Eve, staňte se mou ženou!“

Váhavě zvedla ruku a položila mu ji na rameno.

„Je mi to tak líto.“

Prudce ji odstrčil. „Nechci vaši lítost!“ vyhrkl. „Lítostí člověka jen raníte. A vy obzvlášť.“

„Pak raději běžte,“ řekla v náhlém záchvatu zlosti. „Běžte! Drží vás tu někdo?“

Slyšela jeho sípavý dech.

„Potom tu zítra všichni zemřeme,“ řekl.

„Jste opilý!“

„Já?“ řekl. „Opravdu? No dobrá, jsem opilý. Opil jsem se, abych s vámi mohl mluvit.“ Potom se zlobou opilce dodal: „A zítra tu všichni zahynou!“

Eve o krok ustoupila a tak se dostala až k vozu. Po zádech jí přeběhl mráz.

„Co jste jenom za člověka?“ vyhrkla. „Můj Bože, kéž bych vás tak nikdy nepotkala. Co máte namísto srdce? Podívejte se na ty děti! Musíte přece vědět ze všech nejlépe, do jakého nebezpečí jste je dostal! A teď si přijdete a chcete…“ Odmlčela se, protože za Kinkaidovými zády se kdosi vynořil ze tmy. Potom uslyšela důvěrná známý hlas svého otce. „Eve? Och, vy jste tady, kapitáne! Chcete se mnou mluvit?“

Kinkaid se obrátil a odešel.

Fontaine přišel ke své dceři. „Co od tebe chtěl, Eve?“

„Nic, to nic,“ unaveně řekla. Opřela se mu o rameno a dodala: „Co teď s námi bude?“

Objal ji kolem ramen.

„Jenom si nedělej starosti. Všechno bude v pořádku. Máme si jít lehnout. Antonio bude hlídat.“

„Ano,“ řekla. „Ano.“

Z dáli se ozývalo dunění bubnů…

+ + + + +

Ray pomalu procházel tábor, překračoval spáče a potom kráčel kolem vozů. Uvnitř vozových hradeb panovalo ticho. Vítr se utišil a dokonce i smečka vlků na prérii se odmlčela. To jediné, co bylo slyšet, bylo dunění bubnů, které se podobalo tepu obrovského srdce. Do rána zbývalo ještě šest hodin – víc ne…

Eve stála u vozu. Když ho uslyšela, otočila se. Její šaty šustily, když ho objala kolem krku a pak s ním vlezla pod jejich vůz.

Přitiskl ji k sobě a vyhlédl do temnoty.

„Dospěl jsem k rozhodnutí,“ řekl. „Eve, až dorazíme do Kalifornie, zanechám toho ustavičného harcování. Už toho mám plné zuby. Společně se Stubbym postavím ranč. Slyšíš?“ Její přikývnutí spíš cítil, než viděl. „Jsou tam skvělé pastviny,“ dodal. „Viděl jsem liduprázdná údolí. V Sierra Nevadě, ve Sněžných horách. Tráva tam koním sahá až po břicha, je tam dost vody a lesů…“

Náhle se odmlčel, protože si všiml, že se nechal strhnout. Ticho bylo tíživé.

„Mluvils s Kinkaidem?“ náhle se zeptala.

„Ano.“

„A – přesvědčils ho?“

„Ne. Ale máme jednu možnost. Přemýšlel jsem o tom. V Hitchinsově voze je padesát springfieldek a spousta střeliva. Zítra rozdělíme pušky těm nejlepším a nejrychlejším střelcům. Tím znásobíme naši palebnou sílu. Ženy budou nabíjet, muži střílet. Máme dost střeliva. Ubráníme se. Komanči nejsou jako indiáni na Severu. Jakmile je odrazíme, vzdají se.“ Všiml si, že nic neříká. „Co je? Proč mlčíš?“

„Chceš si lhát do kapsy?“ tiše odvětila, se rty na jeho rameni „Ne.“

„Ale ano, vím to. Ale proč bychom si měli lhát? O mě si nedělej starosti, slyšíš? Po celou dobu, co táhneme z Pine Bluff, mám pod šaty revolver. Vím, co mám udělat s poslední kulkou. Rozumíš? Nedělej si o mě starosti. Budu statečná a budeš na mě hrdý.“ Nato tiše dodala: „Kolik hodin nám ještě zbývá?“

„Nevím,“ lhal.

„Ne, prosím. Nelži! Kolik ještě?“

„Šest hodin…“

Pod vozem byla cítit vazelína. Byla tam tma a ticho a kromě bušení bubnů slyšeli jen svůj dech.

Položila tvář na jeho hruď a cítila, jak oddechuje.

Naslouchal vzdálenému bubnování. Ten zvuk ho zneklidňoval, nedovoloval mu spát. Obsahoval v sobě hrozbu.

Potom se opřel o lokty, odstrčil deku a řekl: „Udělám všechno pro to, abychom zítřek přežili.“

„I já,“ tiše odvětila.

Bubeníci změnili rytmus.

„Eve!“ řekl.

„Ano?“

„Nevíme, co zítra bude. Ale pokud nám skutečně zbývá jen pár hodin, tak bychom je neměli promrhat.“

„Ano.“

„Nic neříkej! Eve!“ Cítil její tělo. „Eve!“

Potom zapomněli na vše kolem a Ray měl pocit, že vzdálené dunění splývá s tepem jeho srdce…

Pak ležel s otevřenýma očima a naslouchal jejímu oddechování. „Eve!“ Když neodpověděla, poznal, že spí. Nechtěl se hýbat, aby ji nevzbudil, a tak tam jenom ležel a tiskl ji k sobě.

+ + + + +

„Vstávej, Rayi! Hej, vylez!“

Kdosi ho chytil za rameno a zatřásl jím. Otevřel oči a mezi loukotěmi kola spatřil Stubbyho tvář, která v ranním šeru byla šedá.

Probral se a opřel se o lokty. „Co se děje?“ Stubby ho pustil a poklepal si na ucho.

„Rytmus bubnů se změnil,“ řekl. „Víš, co to znamená? Připravují se.“

Stubby seděl na vnější straně vozových hradeb a rozhlížel se po okolí, které postupně nabývalo jasných kontur. Obloha se opět stávala světlou a země tmavou. Proti jasnému nebi byly zřetelně vidět siluety hřebenů. Poblíž studánky se rýsovaly obrysy kaktusů. Ray se převalil a sáhl po Eve, ale její místo bylo prázdné. Deky byly shrnuté.

„Vy už jste všichni vzhůru?“ zeptal se.

Stubby ukázal do tábora, kde od ohnišť stoupal kouř. Ten ještě zesiloval pocit bezútěšnosti.

„Dnes v noci nikdo nespal – kromě vás dvou,“ řekl Stubby a usmál se.

Ray našel svůj revolverový opasek a vylezl ven.

„Nevím, jak to myslíš,“ řekl.

Dicksonův úsměv se ještě zvýraznil. Položil mu ruku na rameno. „To už zvládneme.“

„Jistě, proč ne?“

Ray si připnul opasek. Rozhlížel se, ale Eve nikde neviděl. Potom se z vozu ozval šramot a došlo mu, že je tam. Zapnul si košili a okolo krku si uvázal starý, zpocený šátek. U Hitchinsova vozu viděl vojáky v šedých uniformách. Zvedli plachtu a vytáhli bedny s puškami.

„Jestli hledáš Kinkaida,“ řekl Dickson, který sledoval jeho pohled, „tak je ještě ve svém stanu. Před pár minutami byl venku a poslal své lidi k Hitchinsovu vozu. Myslím, že je ještě pořád opilý.“

„Mluvils už s lidmi?“

„Párkrát jsem prošel tábor.“

„A venku nic?“

„Nic.“

Ray mu položil ruku na rameno. „Stubby,“ řekl. „Chci tě o něco poprosit. Nevím, co se dnes stane. Ale pokud se Komančům podaří prorazit vozové hradby, pak… Víš, že to bude konec. Pokud to koupím, potom nechci, aby Komanči Eve…“ Odmlčel se a pohlédl jinam.

„V pořádku,“ řekl Stubby. „Rozumím. Nemusíš si dělat starosti. Ale raději se postaráme o to, aby rudoši hradby neprorazili.“

Ray spatřil Fontainea, který k nim kráčel od ohně s konvicí v ruce.

Otočil se k Dicksonovi. „Běž, Stubby, hned tě doženu. Ještě projdeme tábor.“

Zůstal stát u vozu a počkal na Fontainea. Osadník se na něho vážně usmál a postavil konvici s kávou na kozlík.

„Nu, pane Amesi,“ řekl,, jak se daří.“

„Dobře.“

„Ano?“

„Ano. Chci s vámi mluvit. Já…“

Fontaine ho přerušil mávnutím. „Nemusíte nic říkat, Amesi,“ řekl. „Ale pokud se mnou o tom opravdu chcete mluvit, pak vám předtím povím jedno: Vím, jak jste na tom s Eve! Věděl jsem to od začátku, od první chvíle, kdy vás spatřila. To děvče to nemělo jednoduché, Amesi. Snažil jsem se jí nahradit matku. Nevím, jestli se mi to podařilo. Teď přišla o domov a o všechen svůj majetek a to, co se tu stalo, je…“

„Vezmu si ji,“ řekl Ray klidným hlasem.

Fontaine na něho vrhl vážný pohled. „Starejte se o ni dobře,“ řekl, usmál se a chytil Raye za ramena. „Vítejte v naší rodině!“ Kývl na konvici. „Dáte si kávu?“

Ray zavrtěl hlavou. „Ne, díky! Musím ještě projít tábor.“

„U kterého vozu budete?“

„Tady.“

„Povím to Eve.“

Ray se vydal za Stubbym, který už byl padesát yardů daleko.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Stubby s úsměvem.

„Ano.“

„To jsem rád.“

Ray mlčel.

Vojáci rozdělovali pušky z beden k vozům. Na každou novou pušku byla hrst nábojů. Springfieldky byly mnohem lepší co do přesnosti a rychlosti střelby než staré perkusní pušky, které měla většina osadníků. Krom toho byly kratší a snadněji se s nimi manipulovalo. Vojáci osadníkům ukázali, jak se s nimi zachází.

Všude panoval čilý ruch. Vše, co lidé večer vytáhli z vozů, bylo nyní zase naloženo. Dokonce i děti musely pomáhat. Kromě hlídek se všichni zabývali balením. Jen O’Rourke seděl připoutaný ke kolu a vše lhostejně sledoval. Když spatřil oba muže, zvedl hlavu a kývl na ně.

„To je přece šílenství teď jet dál,“ řekl, když tam dorazili.

Ray pohlédl na Stubbyho a zeptal se: „Jet dál?“

„Ano.“

„To řekl kdo?“

„Váš kapitán.“

Stubby zavrtěl hlavou. „Teď odjet nemůžeme,“ řekl. „To je vyloučené.“

O’Rourke přivřel oči a zavrtěl hlavou.

„To řekl on. Zeptejte se jeho. Tam jde.“

Ray se ohlédl přes rameno a uviděl Kinkaida, který vyšel ze stanu. Rychle vstal a postavil se mu do cesty.

Kapitán očividně ještě nebyl střízlivý. Ve tváři byl bledý, na lících měl červené skvrny.

„Co chceš?“ zeptal se. „Běž pryč!“

„Slyšel jsem, že chceš, aby trek táhl dál?“

Kinkaid přivřel oči. Objevil se v nich chladný výraz. „No a?“ Znělo to vyzývavě.

„To nedovolím,“ klidným hlasem řekl Ray.

„Proč ne? Pojedeme dál – tak jako každé ráno. Panuje přece klid.“

„Ne.“

„Co – ne?“

Kinkaid pohlédl za něho, tam, kde stáli jeho vojáci. Potom zvedl ruku a dal jim znamení. Stubby okamžitě vstal a položil ruku na pažbu revolveru.

Ray Kinkaidovi upřeně hleděl do očí. „Nikam nepojedeme,“ řekl. „I kdybych tě teď musel zastřelit. Na své lidi volat nemusíš. I kdyby mě trefili, ještě pořád bych měl dost sil na to, abych tě vzal s sebou.“

„O tom pochybuju,“ opáčil Kinkaid.

„Poslouchej,“ řekl Ray. „Ty jsi proti Komančům ještě nebojoval. Kdybychom vyjeli ještě v noci, měli bychom šanci. Ale za denního světla si boj nemůžeme dovolit. Naší jedinou šancí jsou vozové hradby.“

Kinkaid měl ledový výraz v očích. Ještě jednou zvedl ruku a mávl na své vojáky.

„Zatkněte je,“ řekl. „Když se budou bránit, zastřelte je. To je rozkaz!“

Ray za sebou uslyšel Stubbyho hlas. „Nedělejte hlouposti!“ Věděl, že Stubby mu svým revolverem kryje záda.

V tom okamžiku se z druhé strany tábora ozvalo: „Indiáni!“

Dickson chytil Raye za rameno. „Pojď,“ řekl. „Musíme zpátky. Honem!“

Přišli do mezery mezi vozy, kde už stáli Fontaine, Antonio a děvče. Hleděli na podlouhlé návrší za studánkou, kde byla proti rudé obloze vidět silueta jednoho jezdce, který tam stál a hleděl na tábor.

Kromě něj nebylo nic vidět.

Eve pohlédla na Raye, který napjatě pozoroval Komanče.

„Co tu chce?“ zeptala se.

Dickson vzal z vozu dalekohled a pohlédl jím na jezdce. Nato ho podal Rayovi.

„To je ten chlápek, kterému Kinkaid včera zastřelil syna,“ řekl přidušeným hlasem. „To jsou Nainiové. Bože!“

Jezdec na návrší pomalu zvedl ruku. Ray dalekohledem zřetelně viděl jeho tvář, na níž byl široký bílý pruh. Černomodré vlasy se třemi pery na zátylku, snědou, šlachovitou ruku, jež svírala oštěp a…

Muž náhle oštěp sklonil a v následujícím okamžiku se na návrší objevily siluety jezdců. Ta řada byla dlouhá, předlouhá. Jejich poníci nervózně tančili.

„Teď jsou tady,“ zamumlal Stubby.

Fontaine byl bledý jako stěna. „Kolik jich může být?“

Ray mu neodpověděl. Věděl, že to je jedna z největších hord, jaké kdy viděl. Na návrší mohlo být tři sta i čtyři sta jezdců. Bylo jasné, že když zaútočí, bude to jako smršť. Nic však o tom neřekl. Bylo by to zbytečné.

Jenom se otočil a zamumlal: „Eve, ty budeš s Antoniem nabíjet pušky. Až zaútočí, nabíjejte tak rychle, jak to jen půjde! Náboje si položte před sebe!“

Stubby: „Kéž by tu tak teď byl Kinkaid. Přivázal bych ho před některý z vozů.“

Ray už mu nestačil odpovědět. Z návrší se ozval výkřik. Viděl, jak Naini s oštěpem zvedl ruku, načež vše zaniklo v dusotu, když se Komanči vydali dolů.

„K zemi!“ vykřikl Ray a vrhl se za kolo vozu. Jeho loukotěmi rychle prostrčil dlouhou hlaveň.

Viděl, jak se bojovníci před jezírkem rozdělili a za ním zase spojili. Blížili se neuvěřitelnou rychlostí, koneckonců to byli ti nejlepší jezdci na světě.

Obránci začali střílet, kulky však nezasáhly. Pomalovaní, šlachovití poníci se pohybovali s úžasnou mrštností.

Ray viděl, jak se první jezdci před vozovými hradbami stočili a začali cválat okolo. Dusot mnoha set koní zněl jako splašené stádo dobytka.

Jezdci byli v oblacích zvířeného prachu vidět vždy jen velmi krátce. Náhle se zdálo, že všichni koně ztratili jezdce. Ray už o tom slyšel, ale ještě nikdy to neviděl na vlastní oči. Komanči viseli na bocích svých koní a za jízdy pálili pod jejich krky na vozové hradby.

Ryk boje se slil v téměř nepřetržitý řev, dusot kopyt a palbu.

Ray vypálil na jednoho z koní a viděl, že se skácel na zem. Dal pušku za sebe a vytáhl kolt. Před něj se do země zabodl šíp. Vedle něho střílel zpoza rohu vozu Stubby. Musel se krýt, když jedna z kulek vytrhla vedle něj z korby vozu třísku.

Šípy se s dutými zvuky zarývaly do dřeva a plachet. Ray ve víru boje s otevřenými ústy a zkřivenou tváří hleděl na oblak prachu a nezřetelně viditelné koně, kteří cválali okolo tábora.

Do náboje kola, za kterým ležel, se zavrtala kulka, dva šípy mu vyrazily pušku z ruky. Odložil ji za sebe a vzal si nabitý kolt, aniž by se ohlédl přes rameno. Natáhl kohoutek a vypálil na jednoho Komanče, který se na několik vteřin objevil na hřbetu koně. Viděl, jak se Naini, který právě nabíjel, svalil na poníkův krk, načež zmizel v prachu.

Další a další koně se vzpínali a káceli na zem, jejich jezdci se váleli po zemi. Útok však pokračoval. Krátké šípy a obávané vrhací oštěpy nalézaly své cíle v mezerách mezi vozy. Nainiové, kteří byli shozeni z koní, se pokoušeli s noži v rukou proniknout do tábora, stali se však oběti kulek. V kouři a prachu se skoro nedalo dýchat.

Řev raněných byl hrozný, ještě děsivější však bylo téměř lidské řehtáni zasažených koní, kteří se točili v kruhu nebo hned padli do prachu, když to koupili.

Z prachu, který se již vznášel i uvnitř vozových hradeb, vyběhl muž v šedé uniformě. Ray poznal seržanta, který s sebou nesl bednu s náboji.

Přiběhl k nim, postavil bednu na zem a vyhodil z ní několik hrstí nábojů.

„Tady!“ zvolal. „Střelivo!“ Tu se ozvala tlumená rána a seržant se otočil. Z hrudi mu trčelo ratiště šípu.

Eve vykřikla a skryla si tvář do dlaní, Ray jí však nedal čas na truchlení. Hodil jí pušku a zvolal: „Nabíjej!“ Potom se převalil a odpravil jednoho Komanče, který přijel až k vozům. Těsně před ním se do země zaryla kulka…

A pak Komanči náhle zmizeli!

Dusot utichl.

„Jsou pryč!“ řekl Fontaine.

Kdosi vykřikl: „Hoří!“

Ray vylezl zpod vozu a spatřil plameny šlehající z jednoho vozu.

Stubby stojící vedle něho vyhrkl: „To je přece Hitchinsův vůz!“

„Střelivo!“ hlesl Fontaine. „Jestli vybuchne, tak…“ Nedořekl to.

Vůz pašeráků zbraní byl v plamenech. Na ocelových žebrech visely už jen zuhelnatělé cáry a i bočnice již chytily. Plameny šlehaly už z korby vozu. Nad vozovými hradbami se vznášel štiplavý kouř. Náhle se z kouře vynořila postava, která běžela k hořícímu vozu.

,,O’Rourkeu!“ zvolal Ray, ale muž ho neslyšel. Běžel k sousednímu vozu. Se spoutanýma rukama se vyšvihl na kozlík a o vteřinu později zmizel vevnitř vozu.

Kdosi vykřikl: „Pryč od toho vozu! Všichni pryč! Za chvíli to vyletí do vzduchu!“ V tom okamžiku se znovu objevil O’Rourke. V rukou držel dítě. Seskočil z kozlíku a běžel pryč.

Dickson, který stál vedle Raye, začal řvát z plných plic: „K zemi, O’Rourkeu! K zemi! Ten vůz…“

V té chvíli se ozval výbuch. K nebi vyšlehly plameny a vůz byl rozmetán na kusy.

Ray ještě viděl, jak se O’Rourke vrhl dopředu, načež se ho zmocnila tlaková vlna, která ho odhodila jako slaměného panáka na jeden z povozů. Chvíli měl pocit, že má rozdrcené všechny kosti, potom se svezl do písku a zůstal ležet. Nějakou dobu mu to trvalo, než se posbíral ze země.

Eve mu pomohla, jeho však zajímal jen O’Rourke, který ležel na břiše. Všude kolem něj byly rozeseté hořící trosky vozu. Další tři vozy začaly hořet. Lidé tam přinášeli vodu a snažili se požár uhasit. Stubby je zastavil. „To nemá smysl, lidi. Vodu potřebujeme k něčemu jinému. Nechte je shořet!“

Ray pustil Eve a šel k O ‚Rourkeovi, pod nímž leželo dítě, které vynesl z vozu.

Otočil ho na záda. O ‚Rourke se pokusil něco říct, ale jenom zasténal. Potom strnul a hlava mu klesla na zem.

Ray zvedl dítě, kterému se nic nestalo. Byla to holčička.

„Stalo se jí něco?“ tiše se zeptala Eve.

Ray zavrtěl hlavou. „Blondýnka s modrýma očima,“ řekl. „Vím, proč ji zachránil. Tak musely vypadat jeho děti.“

Pohlédl na O’Rourkea, který zkroucen ležel v písku.

Přiběhla tam jedna žena a objala dítě.

Ray hleděl za ní a přemýšlel o O’Rourkeovi. Musel vylomit loukoť, ke které byl přikovaný, když viděl, že vůz začal hořet, protože na rukou měl ještě stále želízka.

Přišel k němu Dickson.

„Chudák,“ řekl, když pohlédl na O’Rourkea. „Co teď budeme dělat? Komanči se shromáždili na kopci. Až se usadí prach, uvidí, že vozy shořely a že ve vozových hradbách vznikla mezera. Potom zaútočí a my proti tomu nebudeme moct nic dělat.“

Ray se ohlédl a spatřil Kinkaida, který udílel rozkazy vojákům.

„Tam je!“ řekl jen.

Stubby se otočil. „Tak v pekle ho nechtěli.“

Ray a Kinkaid na sebe pohlédli.

Náhle se Kinkaid obrátil a kulhavým krokem odešel.

„Ty pse,“ řekl Stubby. „Odkrouhnu tě, jestli to neudělají Komanči.“

Ray se otočil k dívce. „Eve, běž, prosím, k vozu a přines naše pušky a hrst nábojů.“ Potom dodal ke Stubbymu: „Musíme provést změnu stanovišť. Až zaútočí, zaměří se na spálené vozy. Vyber pár lidí, kteří umějí dobře střílet, a přiveď je ke shořeným vozům. Tentokrát zaútočí ztečí. Přineste tam dostatek nábojů.“

Kolem proběhl voják, který na ně vykřikl: „Vracejí se! Všichni na svá místa!“

Ray se otočil. Stubby ho ještě stále držel za rukáv.

„Zvládneme to?“

„Umíš se modlit?“

„Povím mormonům, ať to za nás udělají,“ odvětil Stubby. „Myslíš, že to pomůže?“

„To nevím,“ odvětil Ray, který se díval, jak vojáci, kteří přežili první útok, zaklekávají uještě částečně hořících vozů. Bylo jich už jen šest. Přidali se k nim i nějací osadníci, ale těch bylo jen pár. Většina nechtěla opustit své vozy a rodiny.

Kdesi třeskl výstřel. „Pojď!“ řekl Stubby. „Je čas!“

„Tentokrát se ženou ve vlnách!“

Klečeli za troskami vozu a Stubby hovořil tak tiše, že jeho slovům v sílícím dusotu téměř nebylo rozumět. Ve vzduchu se vznášel zvířený prach a šedý, těžký kouř z hořících vozů. Bylo vidět nanejvýš tak na sto yardů.

„Nechte je přijet dostatečně blízko, ať neminete!“ zvolal Ray na ostatní. „Nestřílejte, dokud vám nedám znamení. Ale pak miřte dobře!“

Pomalu natáhl kohoutek své springfieldky, načež za oblakem nažloutlého prachu spatřil stíny. Dusot byl ohlušující.

Potom se z oblaku prachu vynořila dlouhá řada jezdců. První vlna.

Ray zvedl pušku a namířil na jezdce ozdobené čelenkami. Od kovových zbraní se odráželo světlo, pomalovaní poníci cválali neuvěřitelnou rychlostí…

„Ještě nestřílejte!“ zvolal do toho ryku.

Nainiové, kteří byli jen sto yardů od tábora, začali pálit. Na vozy se snesla sprška krátkých šípů.

„Jííáááá!“

Osmdesát yardů – čtyřicet.

„Palte!“

Mezi vozy, za narychlo postavenými barikádami ze soudků a beden a mezi loukotěmi kol se blýskalo.

Koně se s řehtáním káceli k zemi. Jezdci se snažili dostat z dosahu jejich kopyt. Panoval tam neskutečný zmatek.

Ray cítil na patře kouř. Střílel obouruč a téměř bez míření. První vlna se změnila v jakýsi ďábelský vír, načež jezdci začali cválat kolem vozových hradeb. Kulky obránců je kosily k zemi. Někteří stateční Komančové přijeli těsně k vozům a stříleli do mezer mezi nimi, kde záblesky prozrazovaly stanoviště střelců.

Stubby zavrávoral, zaklel a pustil svou springfíeldku.

Ray, který se rychle ohlédl, viděl, že se drží za pravé rameno.

„Stubby!“ vykřikl.

Dickson měl tvář zkřivenou bolestí. Se zatnutými zuby se pokoušel strhnout si šátek. Košili měl na rameni od krve.

Ray se připlazil k němu. Stubby si konečně odvázal šátek a strčil si ho pod košili na krvácející ránu.

„Je to zlé?“

Stubby zavrtěl hlavou. „Ne,“ vyhrkl, „ale teď střílej. Střílej už konečně!“

Z prachu se vynořila druhá vlna útočníků, která osadníkům neměla dovolit dobít zbraně.

Střelba, výkřiky, dusot kopyt a řehtání koní se slily do děsivé kakofonie…

Bylo to peklo!

Stubby vzal revolver do levé ruky a přitisknut ke korbě vozu začal pálit na projíždějící jezdce. Ray se vrhl na zem a vystřílel poslední náboje.

Jeden Komanč seskočil z koně do mezery mezi vozy, strhl jednoho z vojáků na zem a dvakrát ho nožem bodl do stehna, než ho zneškodnil úder pažbou.

Všude, kam oko dohlédlo, byli Komanči. Objeli vozové hradby a zase zmizeli v oblacích prachu. Střílelo se, ale nikdo už nemířil, nikdo už neměl dostatečnou trpělivost. Muži nabíjeli a pálili, nabíjeli a pálili, pořád dokola. Osadníci se bránili s odvahou zoufalců. Strach jim nedovolil polevit.

A náhle, jako na nějaký tajný pokyn, se Nainiové stáhli a zase zmizeli.

Ray vstal a utřel si prach z čela. Tvář měl začouzenou. Odplivl si, aby se zbavil pachuti, kterou měl na jazyku.

„Stubby!“ řekl, „Stubby!“ Dickson se opíral o kolo vozu. Byl bledý jako stěna.

„Nestarej se o mě!“ procedil mezi zuby.

„Nechali tu své raněné, zase se vrátí. Nestarej se o mě. Já –jsem – v pořádku!“ Potom mu brada klesla na hruď a svalil se na zem.

Ray se ohlédl a spatřil Eve a Antonia, kteří vylezli zpoza jednoho vozu.

„Rychle!“ řekl. „Pomozte mi!“

+ + + + +

Setmělo se. U ohýnku, v němž stály dvě konvice s kávou, sedělo pět lidí. Voněla tam káva, vzduch však byl prosycen pachem popela, kouře aještě jedním pachem, který tam přinášel vítr z prérie, z míst, kde leželi postřílení koně Komančů, na něž po celý den svítilo slunce.

Ray si odvázal šátek, vzal jím horkou konvici a vytáhl ji z ohně. Nalil do hrnku a podal jej Stubbymu, který seděl vedle něho s dekou přes ramena a hleděl do plamenů. Jejich zář se mu odrážela od očí.

Cal Fontaine, který utrpěl šrám na spánku, si též vzal hrnek. Přes oheň pohlédl na svou dceru, která na sobě měla pestrou deku saltillo a unaveně a apaticky se hlavou opírala o Rayovo rameno. Vlasy měla rozcuchané.

„Vrátí se?“ zeptal se.

Ray přikývl, aniž by na něho pohlédl.

„Kdy?“ řekl osadník.

„Jakmile se rozední.

Ray hleděl přes plachtu jednoho vozu na kopec, na jehož temeni plápolaly vatry. Znělo odtud bubnování. Věděl, že Komanči teď tancují, že zaříkávají duchy, aby jim přinesli vítězství – duchy bojovníků, kteří toho dne padli před vozovými hradbami.

Položil dívce ruku kolem ramen, načež se otočil ke Stubbymu. „Jak se ti daří, Stubby?“

Dickson pozvedl hlavu.

„Dobře. Proč ne? Jaké máme ztráty?“

„Až příliš velké,“ tiše odvětil Fontaine.

Stubby pohlédl na Raye. Přerývaně oddechoval. „Nemáme – šanci?“ tiše se zeptal.

V Rayových očích se zračila jasná odpověď: Ne!

Věděli to, přestože to nikdo neřekl. Třetímu komančskému útoku nemohli odolat.

„Kdyby se někdo pokusil probít do Lubbocku,“ řekl Stubby, aniž by tomu sám věřil.

„Ano, kdyby.“ Ray zavrtěl hlavou. „V Lubbocku jsou dva, nebo možná tři tucty vojáků. Ti by město nikdy neopustili a kdyby přece, přijeli by pozdě. Lubbock je příliš daleko. Krom toho nás Nainiové asi obklíčili. Posel by jim neunikl.“

Otevřel ústa, aby ještě něco dodal, ale tu náhle strnul. Ostatní se ohlédli.

Z temnoty se vynořil Kinkaid. Pomalu přišel k nim a zůstal stát dva nebo tři kroky od ohniště. Byl předpisově oděn, šavli měl v pochvě a stetson na hlavě. Rukavice měl pedantsky zastrčené za opaskem. V mihotavé záři plamenů působily rysy v jeho tváři ostře a temně. Jiskřilo se mu v očích. Těkal pohledem mezi nimi, načež přistoupil k ohni a řekl: „Můžu si nalít kávu?“

Nikdo mu neodpověděl. Posadil se mezi Fontainea a Stubbyho a sáhl po konvici.

Tu Eve, která se dosud jen opírala o Raye, vstala. Jiskřilo se jí v očích.

„Vy chcete kávu?“ polohlasně řekla. „Nechcete raději vzít konvici a jít k mužům, kteří jsou vaší vinou ranění? Vidím, že jste z boje vyšel bez jediného šrámu. Kde jste byl, kapitáne? Neviděla jsem vás. Schoval jste se někam do bezpečí? Och, jistě jste se postaral o to, aby se vám nic nestalo. Byl jste se ale podívat na muže, které jste vehnal do náruče smrti? Slyšel jste, jak ženy oplakávají své muže a děti své otce? Ne? Neslyšel jste to? Opravdu ne? Pak tam běžte a podívejte se na ty lidi, kteří už východ slunce neuvidí, kapitáne!“

Kinkaid pohlédl na své ruce a vstal.

„Vím, co si o mně myslíte,“ řekl.

„Opravdu?“ odpověděla.

„Ano,“ řekl klidným hlasem.

„Pohrdám vámi,“ řekla.

„Vím.“

„Nenávidím vás!“

„I to vím.“

„Proč tu potom ještě jste?“

Kinkaid se zachmuřil. „Už jdu,“ řekl. „Nemějte obavy, už jdu.“

Zdálo se, že čeká na to, až někdo něco řekne, ale všichni mlčeli.

Ray, který na něho hleděl, měl pravou dlaň poblíž pažby koltu.

Kinkaid na něho chladně pohlédl. „Nevyřídíme to teď?“ zeptal se a dotkl se svého dragonem.

Ray cítil, jak ho dívka chytila za ruku. Odstrčil ji a pomalu vstal.

„Proč ne?“ řekl.

Eve na něho vzhlédla a v jejích očích se zračila hrůza. I Kinkaid to musel vidět, protože Ray si všiml, jak na okamžik zbledla.

„Můžeš tasit jako první,“ řekl kapitán.

V tom okamžiku se přiblížily chvatné kroky. Kdosi zvolal: „Kapitáne! Kapitáne Kinkaide! Kde jste, pane?“

„Tady!“ řekl Kinkaid, aniž by svého soka spouštěl z očí.

Přikulhal tam voják s ovázanou hlavou. Cosi držel v ruce.

„Co je?“ zeptal se Kinkaid.

„Pane!“ Voják mu podal tu věc. „Před několika minutami to sem přiletělo s oštěpem. Nevěděli jsme, co to je, ale řekli jsme si, že to musíte vidět.“

Kinkaid natáhl ruku a vzal si ten předmět. Byla to tenká, ohebná kůže namotaná na klacík. Ray viděl, jak svitek rozmotal a dal na světlo. Nijak to nekomentoval, opět jej smotal a řekl: „Umíš číst obrázkové písmo?“

„Já to umím,“ odvětil Stubby.

Kinkaid mu hodil svitek, Stubby jej chytil a rozmotal, načež si jej prohlédl v záři plamenů.

Ray se na kůži krátce podíval. Viděl, že jsou na ní rudé znaky.

Celá minuta uplynula v tíživém mlčení, načež Stubby pomalu zvedl hlavu a vrhl ocelový pohled na Kinkaida. Po další minutě svitek smotal a položil před sebe. Rozhlížel se po přítomných, načež opět pohlédl na Kinkaida.

„Nu?“ řekl kapitán. „Dokázal jste to přečíst?“

Stubby mlčky přikývl.

„A?“

„Chtějí nás nechat odjet.“

„Co?“ Fontaine vyskočil. „To je přece – to je…,“ vyhrkl.

Ray se pomalu obrátil ke svému příteli. „Skutečně?“ zeptal se. „Mluv pravdu, Stubby!“

Dickson propaloval Kinkaida pohledem. „Nechají nás odjet,“ řekl. „Nepochybně! Ale chtějí za to muže, který zastřelil syna Černého sokola.“

Rozhostilo se tam napjaté ticho.

Zraky všech byly upřeny na Kinkaida, který stál strnule u ohně, zalit rudou září…

Nikdo nic neříkal.

Vteřiny se táhly. Bubnování utichlo – a pak se znovu ozvalo.

Kinkaid se ještě stále nepohnul.

Ray si sundal stetson a hodil ho za sebe.

„Někdo musí jít!“ řekl. „Je to naše poslední možnost. Někdo musí jít, jinak nikdo nepřežije.“

Kinkaid tam stál jako socha.

Fontaine řekl tichým hlasem: „Ale – kdo?“

„Já půjdu,“ řekl Ray. „Nainiové nevědí, kdo to byl. Někdo jít musí. Půjdu já.“

Kinkaid pomalu vytáhl šavli i s pochvou zpoza opasku.

„Já půjdu,“ řekl chraplavým hlasem. Pohlédl na Eve a dodal: „U texaských jezdců nejsou stateční jen poručíci. I kapitán musí mít odvahu. Nazvala jste mě zbabělcem, slečno Fontaineová, zbabělcem, kterým pohrdáte. Bylo by mi ctí, kdybyste změnila názor!“ Zvedl pravou nohu a zlomil o ni šavli a pochvu. Pak je odhodil do ohně a pomalu si rozepnul přezku opasku. Nikdo nic neřekl, když opasek i s revolverem nechal spadnout na zem. Strnule se narovnal, upravil si kabát a zapnul límec.

Pomalu se otočil k Rayu Amesovi. „Jsou i jiní muži, kteří mají odvahu!“ řekl. Potom se otočil a pohlédl na vojáka.

„Kaprále Johnsone, převezmete velení nad eskortou!“

„Ano, pane,“ řekl voják.

Aniž by si všímal ostatních, toporným krokem zamířil k nejbližší mezeře mezi vozy. Slyšeli ho, jak přelézá oj, načež zmizel.

Ray šel za ním až k vozům. Slyšel, že i ostatní tam běží.

Za vozovými hradbami byla tma. Bubnování, které se tolik podobalo tepu obrovského srdce, zrychlovalo a měnilo se v divoké víření. Vteřiny plynuly.

Nikdo u vozů neřekl jediné slovo. Poryv větru rozfoukal plameny v ohni. K nebi se vznesly jiskry. Rytmus bubnů byl stále rychlejší a Ray cítil, jak ho Eve chytila za ruku. Bubnování ho zneklidňovalo. Bylo stále zběsilejší až…

Náhle se rozhostilo ticho.

Uplynuly dvě vteřiny.

Tu se nocí ozval výkřik.

Ticho.

Ohně na kopcích zhasly.

Stubby se levou rukou pokřižoval. Chraplavým hlasem se modlil: „Bože, buď milostiv jeho ubohé duši.“

Na východě šedla obloha. Poslední hvězdy bledly a chladný vítr, který vanul mezi vozy, slábl. Lidé v táboře hleděli na pustou prérii. Z ohnišť v kopcích stoupal dým.

„Dodrželi své slovo,“ řekl kdosi.

A někdo jiný dodal: „Jsou pryč, opravdu jsou pryč.“

Stubby položil Rayovi ruku na rameno.

„Vidíš to tam?“ zeptal se.

Pět set yardů před vozovými hradbami se ve světlém písku černala nějaká skvrna.

Eve přišla blíž. Ještě měla kolem ramen deku.

„Co je?“ tiše se zeptala. Klížily se jí oči.

Ray se k ní rychle otočil. „Nic,“ řekl, „vůbec nic. Vraťme se k vašemu vozu.“ Objal ji okolo ramen a odvedl ji. Stubby stál mezi vozy a hleděl na prérii. Po Komančích již ani památky.

Nebylo tam nic kromě oné tmavé skvrny zhruba pět set yardů od vozových hradeb.

Brzy mělo vyjít slunce – a cesta, která je čekala, byla dlouhá.