John Kirby

Colorado western 212. Čest pistolníků

Bylo to pět pistolníků na útěku. S kořistí z bankovní loupeže hledali šanci na nový život. Útěk je však zavedl do nemilosrdné nevadské pouště. V patách měli pronásledovatele a před sebou hordu povstaleckých Utahů, kteří všechny bělochy nelítostně pobíjeli. Všichni to byli bandité, ale většina si zachovala jistý smysl pro čest. Potom přišel okamžik rozhodnutí. Věděli, že aspoň někteří z nich se mohou zachránit, pokud obětují ostatní. Druhou možností bylo jednat podle pistolnické cti a zahynout společně…

Večer přijeli do města dva jezdci a jelikož slunce tou dobou stálo nízko a oslepovalo, nevěnoval jim nikdo, koho na Main Street v Ely potkali, víc než letmý pohled.

Občané města byli zvyklí na zaprášené jezdce, kteří tam přijížděli jednotlivě nebo v malých skupinách. Většinou to byli psanci, lidé na útěku před vězením nebo šibenicí.

Jejich koně byli vždy uštvaní, ocel jejich koltů byla pokrytá prachem. Mnozí z nich tam přijeli zranění.

Jedno však měli všichni společné: nezůstávali v Ely déle, než to bylo nutné na to, aby nakoupili střelivo, zásoby, láhve a čerstvé koně, na nichž se potom vydali na západ, do vražedné pouště, kam se žádný šerif ani stíhací oddíl neodvážil.

Na Deem Bishopovi a Rodu Everettovi bylo vidět, že za sebou mají dlouhou, tvrdou jízdu. Slabiny jejich koní byly zpocené, pláště měli zaprášené.

Dee Bishop byl vysoký muž s úzkými jezdeckými boky a širokými rameny. Nosil černý texaský klobouk s plochou korunou a pod pláštěm šedou jezdeckou košili.

Na ošoupaných džínách měl kožené chrániče, které mu sahaly od boků až po kolena. Mosazné nábojnice v poutkách jeho revolverového opasku a ostruhy na jeho botách se pod vrstvou prachu leskly jen matně. Ocelový armádní kolt s dřevěnou pažbou, který měl na pravém boku, však byl čistý.

Ostražité pohledy těch dvou jezdců a způsob, jakým drželi ruce poblíž koltů, by bystrého pozorovatele možná varoval. Ale nízko stojící slunce lidi oslepovalo a tak si jich nikdo nevšímal.

Dee Bishop přijel ke kovárně a sesedl. Zatímco napájel svého hnědáka u žlabu na kraji ulice, rozhlížel se.

Město vypadalo stejně jako před dvěma lety, kdy ho opustil.

Stála tam kancelář společnosti Wells & Fargo, před níž čekal dostavník připravený k odjezdu, naproti banka Nevada se zamřížovanými okny, saloony Copper a Last Chance a opodál šerifova úřadovna. Tam seděl v houpacím křesle muž s hvězdou zástupce. Měl na sobě koženou vestu, klobouk měl stažený do tváře a na kolenou položenou winchestrovku.

Před obchodem u banky Nevada stáli další tři muži v dlouhých pláštích. Opírali se o zábradlí a palce měli zaháknuté za opasky.

„Clint a ostatní už jsou tady,“ zamumlal Everett. „Doufám, že v bance je opravdu tolik peněz, jak jsi tvrdil, Dee. Nemám chuť riskovat život pro pár šestáků.“

Rod Everett byl podsaditý, křivonohý muž se zlomeným nosem. Vypadalo to, jako by spadl pod vůz.

„Ty prachy tam jsou,“ opáčil Dee Bishop. „Na to se můžeš spolehnout. Celý rok jsem pozoroval, jak je každý třetí den vozí z železniční stanice v Eganu. Sto tisíc dolarů ve zlatých mincích a bankovkách – výplaty pro horníky. Vozí je v dostavníku, který je střežený tak, jako by v něm seděl samotný prezident.“

Dee Bishop už ani přesně nevěděl, kolikrát viděl, jak dva muži z eskorty vynášejí těžké, železem pobité bedny s penězi z dostavníku, zatímco ostatní jezdci hlídají v půlkruhu okolo dostavníku.

Jakmile se však peníze ocitly v sejfu banky, převzal za ně odpovědnost šerif a jeho tři zástupci. Dosud tato banka nebyla nikdy přepadena, díky čemuž byli obyvatelé města bezstarostní a lehkomyslní.

Západně od Ely byl největší měděný důl ve Spojených státech. Dee Bishop tam celý rok pracoval.

Jeho snem bylo našetřit si tolik peněz, aby si za to mohl koupit kus země a trochu dobytka. Chtěl totiž rančeřit. Ale přestože dřel jako otrok, vydělával jen málo. Atěch pár dolarů mu vždy na konci týdne proteklo mezi prsty. Byl to pro něj ztracený rok.

Potom z dolu odešel a začal se toulat.

Při jednom pistolnickém souboji v Arizoně v sebeobraně zastřelil člověka a přestože byl nevinen, stal se psancem, jehož zatykače brzy visely v úřadovnách všech šerifů a federálních marshalů v Arizoně.

Slovo psanec ho nejprve děsilo. Ale postupně si zvykl vidět nepřítele v každém člověku, kterého potkal, nedůvěřovat všem a nikdy nevzdalovat ruku od koltu.

Potom se v Coloradu přidal ke zbytkům jedné bandy, kterou v okrese Montezuma během krvavého stíhání téměř zlikvidoval oddíl cortezského šerifa.

Od té doby byli Clint Bucket, Waco Latimer, Johnny Beauregard a Rod Everett druhy.

Celý rok jezdil s nimi. Neměli jinou šanci, museli žít ze svých koltů. Rok se s rokem sešel – a nyní se chystali na přepadení banky v Ely, kde je čekala suma ve výši sto tisíc dolarů.

Po dvou letech života mimo zákon měl Dee Bishop jen tolik peněz, kolik by si vydělal jako kovboj. S tím rozdílem, že po něm šli muži zákona.

Tak jako před každým přepadením i nyní váhal. Už však nemohl zpátky, příliš dlouho již jel po stezce zločinu. Banka Nevada v Ely byla možná jeho poslední šancí. Kdyby se přepadení zdařilo, mohl by se svým podílem ve výši 20 tisíc dolarů odjet na jihozápad, do Mexika. Tam jeho jméno nikdo neznal. Možná by tam mohl začít žít poctivě.

„Koně už jsou dost napojení. Pojďme,“ řekl k Everettovi, vzal svého hnědáka za uzdu a vedl ho dál po Main Street.

Byli zhruba ještě deset yardů od chlápků čekajících před obchodem na druhé straně ulice, když tu se náhle zevnitř otevřely dveře obchodu a ven vyšel muž s dívkou. Dee Bishop a muž na sebe pohlédli a bezděky se oba zarazili.

Muž na chodníku mohl mít tak šedesát let, ale stále se držel zpříma. Měl šedé vlasy a světlé oči s pronikavým pohledem. Několik vteřin upřeně hleděl na Deeho Bishopa, načež vzal děvče za ruku a odvedl ho k vozu, který stál na kraji ulice. Byl před ním zapřažený pár mezků. Přes náklad, který sestával z beden, vaků a soudků, byla přetáhnutá plachta. Zpod ní trčela pažba winchestrovky.

Muž po ní natáhl ruku, ale pak zaváhal a zase ji sklonil. Ještě jednou pohlédl na Deeho Bishopa, načež cosi řekl dívce a oba se vyšvihli na kozlík. Šedivý muž uvolnil brzdu, trhl opratěmi a vůz se pomalu začal otáčet.

„Kdo je to, Dee?“ zeptal se Clint Bucket. „Vypadá to, že se znáte?“

Jeho hlas prozrazoval nejistotu. Nikomu nevěřil – a Bishopovi obzvlášť.

Byl to hubený muž s dlouhýma jezdeckýma nohama a rychlýma rukama. Jeho tvář byla téměř trojúhelníková a připomínala hlavu vlka – a pohled jeho šikmých, jantarových očí tento dojem ještě zesiloval.

Jako jediný člen bandy nosil dva kolty. Pouzdra měl řemínky přivázaná ke stehnům, žilkované kostěné pažby trčely od těla, aby mohl snáze tasit.

Clinta Bucketa se většina jeho kumpánů bála. Občas se ho zmocnila touha po krvi, jako vlka. Potom se mu v očích objevily jiskry a ten, kdo ho znal, se mu raději vyhnul.

Jen Dee Bishop se ho nebál. A proto ho Bucket nenáviděl. Kromě toho existoval pro jeho nepříliš skrývané nepřátelství ještě jeden důvod: Bishop byl ostatními považován za vůdce – a vůdcem chtěl být i Clint Bucket.

Dee Bishop věděl, že jednoho dne mezi nimi dojde k pistolnickému souboji a pak bude jeden z nich muset zemřít. Nebál se ho, ale ani ho nepodceňoval. Clint Bucket dokázal bleskově tasit a trefit na deset yardů kartu, která k němu byla otočená hranou.

„Někoho mi připomněl,“ odvětil Dee Bishop. „A teď bude lepší neztrácet čas. Pět cizích jezdců, kteří postávají poblíž banky – to lidem brzy začne být nápadné. Takže to uděláme tak, jak jsme se domluvili: Clint, Rod a já půjdeme do banky. Waco a Johnny budou hlídat koně a pokud to bude nutné, budou nám krýt záda, až vyjdeme ven. Střílejte, jen když to bude nezbytné. První výstřel toto město promění v peklo. Všechno musí jít rychle, jinak skončíme na místním krchově.“

Rozhlédl se po ulici. Povoz s mužem a dívkou byl přibližně 100 yardů od šerifovy úřadovny. Dostavník byl připraven k odjezdu. Kočí vylezl na kozlík a sáhl po uzdách.

To byla chvíle, na kterou Dee Bishop čekal. Teď záleželo na každé vteřině.

Dal Bucketovi a Everettovi znamení a společně se vydali ke vchodu banky. Než překročili její práh, přetáhli si přes obličeje šátky. Pak tasili.

Dee Bishop otevřel dveře. Za přepážkami byli tři bankovní úředníci. Zarazili se a zbledli, když pohlédli do hlavní čtyř koltů.

„Ani hnout!“ varoval Bishop, když chtěl pokladník sáhnout na poličku. „Nenuťte nás střílet! Když budete rozumní, nikomu se nic nestane. Chceme jen klíč od trezoru. Sem sním!“

Nikdo neodpověděl. Clint Bucket přišel do pokladny, vzal z poličky pokladníkův revolver a hodil ho do rohu. Potom si levý kolt strčil do pouzdra, volnou rukou muže chytil za límec a zády ho přitlačil ke stěně, načež mu dal druhý kolt pod bradu.

„Nemáme čas,“ chladně řekl. „Počítám do tří. Jestli do té doby nepromluvíš, zmáčknu to. Jedna – dva…“

Mít pod bradou studenou hlaveň koltu není žádný špás. Ale ještě daleko horší je dívat se do očí muži, který tuto zbraň drží. Pokud svou výhružku myslí vážně.

Pokladník pohlédl Bucketovi do očí a zachvěl se hrůzou. Pochopil, že ještě nikdy nebyl tak blízko smrti jako nyní.

„Klíč je v kapse mé vesty,“ zamumlal.

Bucket mu levou rukou sáhl do kapsy, vytáhl z ní klíč a hodil ho Bishopovi. Ten ho chytil a přistoupil k trezoru, který stál v zadní části místnosti a připomínal velkého železného netvora. Strčil klíč do zámku, otočil jím, protočil kolečko a těžká ocelová dvířka se otevřela.

V horních policích sejfu byly svazky bankovek, ve spodní dva plátěné vaky s pečetí banky Nevada. Dee Bishop do nich nahlédl. Byly v nich zlaté pěti, deseti a dvacetidolarové mince.

„Rychle, pomoz mi!“ řekl k Everettovi. Hodili svazky bankovek do vaků a zase je zavázali. Zatimco chvatně pracovali, kryly je Bucketovy kolty.

Nikdo z bankovních úředníků, kteří tam stáli, se neodvážil pohnout.

Potom si Dee Bishop přehodil oba vaky přes levé rameno, pravou rukou vytáhl kolt a pozpátku se vydal ke dveřím. Zatím šlo všechno hladce, tak, jak v to ani nedoufal. Zřetelně však cítil, že to nebude trvat dlouho.

A přesně tak to i bylo.

Clint Bucket překročil práh jako poslední z nich. V tom okamžiku si náhle jeden z bankovních úředníků sáhl pod kabát a vytáhl velkorážní dvouhlavňovou pistoli derringer. Už však nestačil zmáčknout spoušť.

Bucket vypálil z obou koltů. Kulky pokladníka odhodily na stěnu, načež se sténáním klesl na kolena. Derringer mu vypadl z ruky a pomalu se zhroutil na podlahu.

„Sakra!“ vyhrkl Bishop. Seskočil z chodníku na ulici a rozběhl se ke koním. Plátěné vaky s kořistí hodil Wacovi Latimerovi, načež se vyšvihl do sedla, aniž by při tom použil třmeny. Teprve když už seděl na hnědákově hřbetě a držel v ruce uzdu, kterou mu hodil Johnny Beauregard, strčil nohy do třmenů.

Jen o pár vteřin později do sedel vyskočili i Clint Bucket a Rod Everett. Když Dee Bishop otočil koně, koutkem oka uviděl, že vůz se starým mužem a dívkou na kraji města zastavil. Oba lidé se na kozlíku obrátili a pohlédli na bandity.

Zástupce šerifa vyskočil z houpacího křesla a namířil svou winchestrovku na jezdce před bankou. Tu mezi něj a bandity vjel dostavník, který vyjel ve stejném okamžiku, kdy Bishop, Bucket a Everett vyšli z banky.

„Pryč odtud!“ zvolal Bishop a pobodl hnědáka ostruhami. S visícími uzdami a střílejíce kolem sebe vyrazili po Main Street.

V tom okamžiku však dostavník poodjel a zástupce tak mohl střílet. Namířil a zmáčkl spoušť. Třeskl výstřel.

Deset yardů za Deem Bishopem zařehtal Everettův kůň, načež se zhroutil v oblaku prachu.

Bishop zastavil hnědáka a otočil ho. Everett byl katapultován ze sedla a napůl omráčen se posbíral ze země. Dee Bishop pobodl koně ostruhami a cválal zpátky. Levou nohu vytáhl ze třmenu a natáhl ruku k Everettovi. Ten ji chytil, dal nohu do prázdného třmenu a vyšvihl se za Bishopa na hnědákův hřbet. Dee znovu otočil koně a hnal se pryč.

Zástupce se rozběhl k Everettovi. Když viděl, že možná unikne, zastavil se, nabil winchestrovku a namířil na koně, který pod dvojnásobnou zátěží hekal. Vzdálenost činila 50 yardů. Pro dobrého střelce by to byla hračka.

Tu třeskl výstřel z koltu. Clint Bucket zastavil svého koně, namířil a vystřelil. Zástupce šerifa se pootočil, pustil winchestrovku a zhroutil se do prachu.

Z šerifovy úřadovny vyběhli další dva muži. Jeden z nich byl vyzbrojen uřezanou brokovnicí. Dee Bishop slyšel dunivou ránu a hvízdání sekaného olova, které přeletělo nad ním a nad Everettem. Ostruhami pobídl zpěněného koně a po chvíli již byli v bezpečí. Druhý výstřel už jim nemohl ublížit.

Chvíli na ně stříleli z koltů, ale pak se dostali za město a vjeli do pusté divočiny, která se od Ely táhla téměř 500 mil až k mexické hranici.

V dáli čněly temné hřebeny Grant Range. Za nimi začínala vlastní poušť, rozpálené peklo, kde byly jen skály a horký písek. Studánek tam bylo jen pár a většina v létě vysychala. Byla to nebezpečná krajina, jako stvořená pro muže, kteří neměli co ztratit.

Šance, že tu cestu přežijí, byla tak jedna ku tisíci. Ale bylo to ještě stále lepší než zemřít s oprátkou na krku v Ely.

Po deseti mílích zastavili své zpěněné, sípající koně v téměř vyschlém korytu, uprostřed něhož tekla úzká stružka. Sesedli a nechali zvířata pít.

„Potřebujeme jednoho koně pro Roda,“ řekl Johnny Beauregard. „Jenom se čtyřmi zvířaty se přes poušť nikdy nedostaneme. Je po cestě nějaký ranč nebo osada, kde bychom mohli sehnat koně?“

„O ničem takovém nevím,“ odpověděl Dee. Hleděl na sever, očekával, že se tam objeví prach zvířený pronásledovateli.

„Jenže pátého koně bezpodmínečně potřebujeme,“ řekl Beauregard. „A to rychle. Šerif z Ely nám je pravděpodobně v patách. Až nás najdou, už nebudeme mít příležitost utratit byť jen jediný cent z těch peněz.“

Clint Bucket, který z komor svého koltu vyhodil prázdné nábojnice a právě je nahrazoval novými náboji, krátce vzhlédl.

„Někde v poušti musejí žít lidé,“ řekl. „Nevidíte stopy kol? Stačí jet podle nich. Myslím, že koně najdeme tam, kde končí ty koleje.“

Dee hleděl na písečné dno koryta, kde byly jasně vidět koleje po kolech. Byla to neuvěřitelná náhoda, že zastavili právě na tom místě. Pomyslel na starého muže a dívku, kteří jeli s vozem po Main Street. Náhle v něm ožily staré vzpomínky, o kterých si myslel, že už jsou dávno zapomenuty. To nečekané setkání ve městě jím otřáslo, neměl však čas o tom přemýšlet. Přemýšlel, zda ho nedostihne minulost, pokud pojedou po těch stopách.

, Jeďme dál,“ ozval se Waco Latimer. „Nesmíme ztrácet čas. Clint má pravdu. Pokud ty stopy vedou k lidem, vedou i ke koním.“

„Jenže jakmile se tam objevíme, prozradíme směr, kterým prcháme,“ namítl Dee Bishop.

Clint Bucket si strčil kolty do pouzder.

„Když budeme mít dost koní, budeme už dávno za horama, až se tam objeví oddíl z Ely,“ odvětil. „A do pouště se neodváží. Nebo snad před námi něco tajíš, Dee? Chceš nám zabránit, abychom jeli po těch stopách?“

V jeho jantarových očích se objevil číhavý výraz, načež položil dlaně na pažby koltů.

Dee Bishop se musel rozhodnout. A udělal to.

„Nasedat. Jedeme po stopách,“ řekl a vyšvihl se do sedla.

Kéž by se tak ty koleje ztratily někde v poušti, pomyslel si.

+ + + + +

Večer se zvedl vítr. Díky oblakům zvířeného prachu nebyl vidět měsíc. Jezdci si přitáhli límce plášťů a ústa a nos si zakryli šátky, aby se chránili před prachem.

Koleje vozu ztratili už dávno a nyní jeli přímo ke Grant Range, jehož hřebeny byly ve svitu měsíce dobře vidět.

„Tam vepředu,“ řekl náhle Clint Bucket, který jel vedle Deeho. Postavil se ve třmenech a natáhl ruku.

V oblacích prachu se rýsovaly siluety budov stojících na úpatí kopce. Nesvítilo se tam.

Tasili kolty a jeli dál. Zastavili mezi chatami postavenými z nepálených cihel. Obytný dům, kůlna, stáj, to bylo všechno. Ke stáji byla přistavená remíza a otevřená kovárna.

„To vypadá, jako by tu nebyla živá duše,“ zamumlal Johnny Beauregard.

Dee Bishop seskočil ze sedla, hodil hnědákovu uzdu Everettovi, přišel k obytnému domu, což byla polozemnice s plochou, travou zarostlou střechou, a kopl do dveří. Nebyly zamčené.

S armádním koltem v pravé ruce překročil práh. Byla tam tma. Clint Bucket a Waco Latimer tam vešli za ním. Pistolník škrtl sirkou a místnost zalilo světlo. Viděli stůl, dvě židle, velkou truhlu a kamenný krb. Ze stropu visela na začazeném řetězu petrolejka.

Dee kopl do dvou dveří, které vedly do malých ložnic. V každé byla prostá železná postel. To bylo jediné zařízení místností.

„Pojďte sem, něco jsem našel,“ ozval se v tom okamžiku zvenčí Everettův hlas. Když vyšli ven, spatřili ho v otevřených vratech stáje. Stál tam s rozsvícenou lucernou v ruce.

Strčili kolty do pouzder a šli k němu. Ustoupil stranou. Ve světle lampy viděli čtyři koně.

„To je až příliš dobré na to, aby to byla pravda,“ řekl Latimer. „Čtyři koně a kromě nás nikdo. Možná v kůlně najdeme i potraviny.“

Dee Bishop prohlédl zvířata. „Jen dva z nich jsou jezdečtí. Zbylí dva vypadají jako důlní koně, kteří tahají vozíky s vytěženou rudou. Mají odřené hrudě a slabiny od postrojů. Vezměme ty dva a jeďme dál.“

Neklid, který ho trápil od chvíle, kdy narazili na koleje, byl stále horší. Chtěl to místo co nejrychleji opustit.

„Co je s tebou?“ zeptal se Bucket. „Máš strach z oddílu z Ely? Ten v písečné bouři určitě ztratil stopy. A my s sebou musíme vzít i zásoby. Kromě toho je tu studna, takže můžeme nabrat vodu.“

„Ajá vám říkám, že pojedeme dál,“ odsekl Dee. „Nechci, aby nás tu někdo viděl. Vezměme oba koně a jeďme dál.“

Opustil stáj a šel k Beauregardovi, který držel osedlané koně.

Johnny Beaureagard, fešný, černovlasý pistolník z Jihu, byl nejmladší člen bandy. Byl to miláček žen.

Zpříma seděl v sedle svého strakáče a zdálo se, že naslouchá.

„Co se děje, Johnny?“ zeptal se Bishop. Mladík na něho pohlédl a řekl: „Před minutou sem vítr přinesl zvláštní zvuky. Znělo to, jako by sem ze severu jel vůz. Už nemůže být daleko.“

„Vůz?“ řekl Bucket, který právě vyšel ze stáje. „To je možná ten vůz, co po sobě nechal ty koleje. Odveď koně za kůlnu, Johnny! Rychle!“

Beauregard pobodl strakáče ostruhami a vydal se ke kůlně. Ostatní koně vedl za sebou.

„Zhasni lucernu!“ zvolal Dee na Everetta. „Rode, Waco, vy zůstaňte ve stáji! Clinte, ty běž za dům. A nikdo nestřílejte, dokud nedám znamení. Oddíl z Ely je možná blízko a slyšel by střelbu.“

Everett a Latimer vytáhl své winchestrovky ze sedlových pouzder, když Beauregard projel kolem nich, a zmizeli ve stáji.

Bucket se skryl ve stínu obytného domu.

Krátce nato se schoval i Johnny Beauregard s koňmi.

Dee stál v přítmí kovárny. Odtud měl výborný výhled na dvůr a nikdo ho neviděl.

Čekal s rukou na dřevěné pažbě armádního koltu a slyšel kovové cvakání, když Waco Latimer, Everett a Johnny Beauregard nabíjeli winchestrovky.

Cosi mu napovídalo, že se musí připravit na setkání s osudem. Zatím byly jeho kontury nejasné, věděl však, že jeho život se brzy změní.

Než o tom mohl uvažovat dál, uslyšel dusot kopyt, skřípání kol a vrzání os. V temnotě se objevilo světlo, houpající se lucerna na kozlíku vozu.

V jejím svitu viděl starého muže a dívku, které potkal v Ely. Vůz zastavil před domem a muž omotal uzdy mezků okolo páky brzdy.

„Pomoz mi vypřáhnout mezky, Gwynn,“ řekl k dívce. ,,Pak vyložíme vůz. Už je pozdě…“

V tom okamžiku jeho pohled padl na Deeho Bishopa, který vyšel ze stínu. Zarazil se a sáhl po winchestrovce, jejíž pažba trčela zpod plachty vozu.

„Nech toho, Bene,“ rychle řekl Bishop. „Míří na tebe tři pušky. Byl bys mrtvý, ještě než bys winchestrovku vytáhl zpod plachty. A mysli na tu holku. Při přestřelce by kulka mohla trefit i ji.“

Muž na kozlíku se ohlédl přes rameno. U domu stál Clint Bucket s dlaněmi na pažbách koltů. Zpoza kůlny vyšel Beauregard a ve vratech stáje se objevili Waco Latimer a Everett s winchestrovkami v rukou.

Šedovlasý muž se opět otočil k Deemu Bishopovi. „Asi nám bylo souzeno, že se znovu setkáme,“ řekl chraplavým hlasem. „Doufal jsem, že už tě nikdy neuvidím. Co ode mě chceš?“

„Tvé koně, Bene,“ odpověděl Dee Bishop. „Byls přece při tom, když jsme v Ely ztratili jedno zvíře. Mimochodem jsem si všiml, že jsi mě neprozradil šerifovi, když jsme se potkali.“

„Chvíli jsem přemýšlel, zda to mám udělat. Ale řekl jsem si, že každý si zaslouží druhou šanci. I ty. Ale když potom viděl, jak jste vyběhli s banky s revolvery vrukou, pochopil jsem, že jsem udělal velkou chybu. Mohl jsem zabránit neštěstí, kdybych dal šerifovi včas vědět, že v Ely je banda pistolníků. Trefili jste dva muže.“

„Jsou mrtví?“ zeptal se Dee Bishop.

„Ne. Jsou těžce ranění, ale asi to přežijí. Jestli chcete ukrást mé koně, tak si je vezměte a zmizte odtud dřív, než…“

„Až se utiší písečná bouře, starouši,“ skočil mu do řeči Clint Bucket. Šedivý muž se k němu otočil a změřil si ho pohledem.

„Stíhá vás šerif z Ely s velkým oddílem,“ řekl.,,Na vašem místě bych odtud co nejrychleji odjel.“

„Pronásledovatelé nás tak rychle nenajdou, vítr zavál naše stopy,“ namítl Bucket. „Ale ani my bychom potmě a v písečné bouři nenašli cestu. Bude pro nás lepší, když počkáme, dokud se bouře neutiší.“

Přišel k vozu a vytáhl zpod plachty winchestrovku. Potom pohlédl na dívku, která stála vedle starého muže na kozlíku. I Dee na ni nyní upřel svou pozornost. Líbila se mu. Její blonďaté vlasy a modré oči se ve svitu lucerny třpytily. Mohlo jí být tak 20 let a měla půvabnou tvář s jemnými rysy. Měla na sobě mužský oděv: ošoupané levisky, vysoké holínky, plátěnou košili a kožený kabát podšívaný ovčí kožešinou. To však nedokázalo zakrýt tvary jejího těla. Pohledem těkala mezi muži a působila zmateně.

Když si všimla, jak na ni hledí Clint Bucket, pomalu zrudla. V pistolníkových očích se jiskřilo, na rtech měl náznak úsměvu, který jednoznačně potvrzoval, na co při pohledu na dívku myslí.

„Gwynn,“ řekl šedivý muž ostrým tónem, který vlastně platil Bucketovi a ne jí, „pomoz mi vypřáhnout mezky.“ Pak ucouvl, aby mohla slézt na straně odvrácené od Clinta Bucketa.

Pistolník chtěl povoz obejít a přistoupit k dívce, ale Dee Bishop mu zastoupil cestu.

„Možná máš pravdu a opravdu bychom tu měli zůstat do úsvitu, Clinte,“ řekl. „Odsedlejme koně a odveďme je do stáje.“

„A kdo bude dávat pozor na dědka a holku? Mohli by utéct a přivést sem oddíl z Ely,“ namítl Bucket.

„Pohlídá je Johnny.“

„Ty mi nevěříš?“ vyzývavě se zeptal pistolník. „Máš strach, že bych se mohl podívat, jak to děvče vypadá pod mužskými šaty? Už v Ely mi došlo, že je znáš…“

„Běž a odsedlej si koně!“ okřikl ho Bishop. Propaloval Bucketa pohledem. Pistolník se po chvíli podrobil. S pevně sevřenými rty se otočil a šel ke kůlně, za níž Johnny Beuaregard přivázal koně.

Když zvířatům sundali sedla ze hřbetů, zeptal se Waco Latimer: „Kdo jsou ti dva, Dee? Odkud je znáš?“

Bishop položil své sedlo na kozu.

„Říká vám něco jméno Ben Rando?“

„Rando, ten pistolník ze západního Texasu, co pracoval pro velké železniční společnosti?“

Jméno Ben Rando bylo známé na tratích železničních společností Union Pacific, Atchison, Topeka & Santa Fé Railroad, Denver & Rio Grande Western, Texas – New Mexico i jinde.

Rando se nechával najímat od mocných společností, pro které pak dělal špinavou práci. Často vedl celou smečku pistolníků, se kterými bojoval proti jiným železničním společnostem. Jeho rychlost s koltem byla přímo legendární. Jednoho dne však zmizel a nikdo nevěděl, co se s ním stalo.

„Ten šedivý muž je Ben Rando,“ řekl Dee. „Znám ho z dřívějška, ale nečekal jsem, že ho potkám tady. Kdo je to děvče, nevím.“ Přes hřbet svého koně pohlédl na Bucketa a dodal: „Ben a já jsme kdysi byli přátelé. Takže ho nechte na pokoji – a to děvče jakbysmet. Zítra za úsvitu beztak pojedeme dál…“

„A ten Rando za námi okamžitě pošle šerifa,“ řekl Clint Bucket.

„Tomu nevěřím. Ale i kdyby to udělal, neohrozil by nás tím. Než by sem oddíl dorazil, už budeme dávno v bezpečí.“

„Ne, to by byl příliš velký risk, kdybychom tu Randa a to děvče nechali,“ opáčil pistolník. „Musíme si být jistí, že nás neprozradí. Buďto je vezmeme s sebou, nebo…“

Nedokončil tu větu, ale tím, jak položil dlaně na pažby koltů, dal jasně najevo, jak to myslel: Nechtěl tam nechat svědky.

„Řekl jsem, že se jich nikdo ani nedotkne,“ opakoval Dee Bishop. „Ten, kdo na ně vztáhne ruku, musí počítat se mnou.“

„Myslím, že bychom o tom měli rozhodnout všichni,“ namítl Everett. „Každý by měl říct svůj názor. Teď se nemůžeme přít. Nemusíme o tom přece rozhodnout hned, máme čas.“

„Nesmíme za sebou nechat živé svědky,“ řekl Bucket. „Je to nebezpečná hra a nejde při ní jenom o sto tisíc dolarů, ale i o naše krky. Sebemenší chyba může znamenat šibenici.“

Dee Bishop odstoupil od koně. Stál pět kroků od Bucketa a pravou ruku měl na dřevěné pažbě revolveru. Z výrazu jeho tváře se dalo vyčíst, že je odhodlán si to s Bucketem vyřídit. Nemínil ustoupit.

„Jestli se ti mé rozhodnutí nelíbi, tak je jen jeden způsob, jak to změnit, Clinte,“ řekl. „Vím, že se ti od začátku nelíbí, že rozhoduju já. Už dlouho si to se mnou chceš rozdat. Teď máš příležitost. Jestli chceš, můžeme to rozhodnout.“

Všichni pochopili, že to myslí vážně. Chvíli se zdálo, že Bucket tasí. Potom však sundal ruce z koltů a zahákl palce za opasek.

„Rod má pravdu,“ odpověděl s nuceným klidem. „To poslední, co teď potřebujeme, jsou spory. Do svítání máme dost času přemýšlet o šibenici, na kterou nás svým rozhodnutím přivedeš.“

Dee viděl plaménky v jeho očích a poznal, že Clint Bucket ho teď nenávidí ještě víc než předtím. Vyzval ho a pistolník couvl. Věděl, že to mu Bucket nikdy nezapomene.

Beze slova si přehodil sedlové brašny přes rameno, vytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra a pokynul Latimerovi, aby vzal oba vaky s penězi. Potom opustil stáj.

Venku na dvoře ještě Ben Rando, dívka a Johnny Beauregard vykládali zboží z vozu.

„Bene,“ zamumlal Bishop, když přišel k šedivému muži, který si právě naložil jeden vak na rameno, „dávám ti své slovo, že ani tobě, ani dívce se nic nestane.“

„Tím si nejsem tak jistý,“ odvětil Rando. „Jak dlouho, myslíš, že tě banda bude poslouchat, když je ve hře krásné děvče a sto tisíc dolarů?“

Po těchto slovech se otočil a shrben pod těžkým břemenem se vydal ke kůlně.

+ + + + +

V kůlně, která byla napůl zapuštěna do země tak jako obytný dům, svítila lucerna. Dee Bishop zůstal stát na prahu, zatímco Rando si sundal vak z ramen.

„Kdo je to děvče, Bene?“ zeptal se Bishop.

Šedivý muž na něho vrhl podivný pohled a chvíli s odpovědí váhal.

„Gwynn je má dcera,“ řekl potom.

Dee byl překvapený.

„Nikdy ses nezmínil o tom, že jsi ženatý.“

„Byl jsem ženatý. Krátce po tom, co se naše cesty rozdělili, jsem dostal zprávu z Texasu, že má žena zemřela. Dcera zůstala sama. Musel jsem se o ni postarat. Takže jsem pověsil revolverový opasek na hřebík a vrátil se domů. Celé ty roky, co jsem pracoval jako pistolník pro železniční společnosti, jsem se nemohl starat ani o svou ženu, ani o Gwynn. Teď tuto chybu musím aspoň částečně napravit. Pokouším se být Gwynn dobrým otcem.“

„Proč jsi nezůstal v Texasu?“ zeptal se Dee Bishop.

„Neměl jsem dost peněz na to, abych choval dobytek,“ odvětil Rando. „Pistolník si vydělá méně, než si lidé myslí. Vydal jsem se s Gwynn hledat šanci na nový život. A pak jsem za své poslední dolary koupil opuštěný zlatý důl, vjehož šachtách jsem našel tenkou, ještě nevytěženou zlatou žílu. To, co jsem zatím nakopal, není moc, ale stačí to na to, aby to uživilo dva lidi.“

„Proto tedy ve stáji stojí dva důlní koně,“ řekl Dee. „Kde ten důl je?“

„Vchod do štoly je na druhé straně kopce. Ale nevěřím, že zbohatnu. Víc než dvě, tři unce zlata za měsíc odtud nevytěžím.“

„To je chudé živobytí pro člověka, jehož jméno se už za jeho života stalo legendou. To jsi nikdy nepřemýšlel o tom, že by sis zase připnul revolverový opasek?“

„Nemůžu Gwynn nechat o samotě. A nechci ani, aby žila v saloonech železničních nebo dobytkářských měst,“ odvětil Rando. „Neví, jaký jsem dřív vedl život. Dej mi své slovo, že se to od tebe nedozví. Změnil jsem si jméno. Už se nejmenuju Rando, ale Proctor. Ben Proctor. Jsem člověk bez minulosti.“

„Často vzpomínám na doby, kdy jsme spolu jezdili,“ řekl Bishop. „To ty jsi mě naučil tak rychle střílet z koltu…“

„Když vidím, co se z tebe stalo, tak toho lituju,“ skočil mu Rando do řeči. „Jsi psanec, bandita.“

„Nikdy jsem při přepadení nikoho nezastřelil. I když zabíjím – a to už se stalo nejednou – pak vždy v poctivém souboji, při kterém má můj protivník stejné šance jako já. Já nejsem vrah, Bene.“

„Ale jezdíš bok po boku s vrahy,“ nemilosrdně odsekl Rando. „Jsi hledán v mnoha státech. Čeká tě jen šibenice nebo – když budeš mít štěstí – kulka.“

„Možná přece jen dostanu šanci,“ řekl Bishop. „V Ely jsme ukořistili sto tisíc dolarů. Můj podíl je dvacet tisíc. Když se mi podaří dorazit na mexickou hranici, budu v bezpečí a budu moct začít nový život.“

Rando zavrtěl hlavou.

„Mnoho psanců už jelo do pouště, protože si mysleli, že tam budou v bezpečí. A poušť se stala jejich hrobem. Mnozí měli sedlové brašny plné peněz, tak jako ty. Několik z nich jsem pohřbil. Oddělali je jejich vlastní lidé – kulkou ze zálohy. A pro mnohem méně peněz, než je sto tisíc dolarů. Když se jedná o tolik peněz, jde čest a věrnost stranou.“

„Většina mužů, kteří se mnou jsou, je spolehlivá,“ namítl Dee Bishop. „Johnny Beauregard je horkokrevný kluk z Jihu a je celkem rychlý s koltem. Žije podle svých vlastních pravidel, ve kterých se občas projeví i cosi jako rytířskost. Ještě v něm je hrdost a čest starého Jihu. Ten by svému druhovi do zad nestřelil. A Rod Everett a Waco Latimer jsou sice tvrdí hoši – pistolníci apsanci, ale jsou to věrní kamarádi. Když muži tak dlouho jezdí bok po boku, můžou se na sebe spolehnout.“

„Jenže tu je ještě někdo další,“ namítl Rando. „O něm jsi zatím nic neřekl. Já takové znám. Je to vlk v lidské podobě. Pravděpodobně je s koltem stejně rychlý jako ty, možná dokonce i rychlejší. A nenávidí tě. Viděl jsem mu to na očích.“

„Já Clinta Bucketa nepodceňuju,“ řekl Dee. „Ale dokud jsem tady, neodváží se tvé dcery dotknout, Bene.“

Randovi ztvrdly rysy ve tváři.

„Jestli to udělá, zabiju ho. Odpravil bych každého, kdo by Gwynn něco udělal. I tebe, Dee.“

Bishop poznal, že to myslí vážně. Jenže ani Ben Rando nemohl bojovat proti čtyřem protivníkům zároveň. Dee věděl, že boji musí zabránit.

„Nikdo vám nezkřiví ani vlas, Bene,“ sliboval. „Jestli ještě máš revolverový opasek, tak mi ho dej, než ho najdou ostatní.“

Rando váhal, ale pak mlčky přikývl.

Opustili kůlnu a šli do domu, kde Ben Rando rozsvítil lucernu, jež visela ze stropu. Otevřel truhlu, vyňal z ní cosi, co bylo zabalené v plátně, a položil to na stůl. Dee Bishop to rozbalil. Šlo o revolverový opasek s pouzdrem, v němž byl armádní kolt. Zbraň byla čistá a dobře naolejovaná, ale bylo na ní vidět, že se z ní už dlouho nestřílelo. Dee opasek strčil do jedné ze svých sedlových brašen.

„Vrátím ti to, až zítra ráno pojedeme dál,“ řekl.

„Kdyby o tom měl rozhodnout ten pistolník s vlčíma očima, kterýpřijel s tebou, zanechali byste za sebou dvě mrtvoly,“ odvětil Rando.

„Ty jsi slyšel, o čem jsme mluvili ve stáji?“

„Vrata byla otevřená a mluvili jste dost nahlas. Slyšel jsem i to, že ses postavil za nás. Ještě v tobě je jakási slušnost. Možná jsem tě odhadl špatně…“

Rando na něho upřeně hleděl. Ten pohled by vydrželo jen málo lidí. I Dee měl co dělat, aby ho snesl.

„Pokud dojde k boji, nechci jen přihlížet,“ dodal Rando.

„Pokud k tomu opravdu dojde, vrátím ti tvůj kolt,“ slíbil Dee. „Ale nestane se nic jiného, než že se zítra zase rozloučíme. Nemůžeš nám být nebezpečný. Přesvědčím o tom ostatní. Až se dostaneme na druhou stranu hor, budeme před muži z Ely v bezpečí. Nebudou nás pronásledovat pět set mil pouští.“

„Je možné, že máš pravdu. Ale můžete tam narazit i na nepřítele, před kterým neuniknete.“

„Kdo by to měl být?“

„Indiáni,“ odpověděl Rando. „Na východ odtud, v Coloradu, vypuklo v utažské rezervaci povstání. Agentura lehla popelem a všichni běloši v okruhu dvaceti mil přišli o život. Několik dnů nato rudoši rozdrtili švadronu kavalerie z Fort Fred Steele, která měla povstání potlačit. Teprve když přitáhl čtvrtý pluk kavalerie z Fort D. A. Russell, indiáni to vzdali. Ale silné bandy Utahů uprchlí do pouště na západ. Vraždí a drancují. Každý běloch, který jim padne do rukou, zemře děsivou smrtí.“

Dee s odpovědí váhal. Pokud měl Rando pravdu, pak by cesta přes poušť byla mimořádně obtížná. O povstání v Coloradu však slyšel poprvé a nebyl si jistý, zda Randovi může věřit. Možná se jen pokoušel je tímto falešným varováním zastavit.

„V Ely se už celé dny nemluví o ničem jiném,“ dodal Ben Rando, jako by mu četl myšlenky. „Ale vy jste tam nebyli dost dlouho na to, abyste o tom mohli slyšet.“

„Pokud je tu tak nebezpečno, proč ses sem s Gwynn vrátil?“ zeptal se Dee.

„Ty mi nevěříš, co?“ opáčil Rando. „Můžeme se uchýlit do dolu, který se dá snadno bránit. A jestli potřebuješ ještě nějaký důkaz, tak se podívej na to, co jsme přivezli z města. V jedné bedně najdeš pět set nábojů ráže 40-44. To je dost na to, abychom se mohli bránit celé dny. To tě možná přesvědčí o tom, že jsem mluvil pravdu.“

„Proč jsi mě varoval?“ zeptal se Dee. „Proč nás nenecháš odjet? I kdybychom jeli třeba do samotného pekla, tak ti to přece může být jedno.“

Rando zavrtěl hlavou.

„Kdysi jsi byl můj přítel a na to já nezapomínám. Už nejednou jsem viděl bělochy, které Apači nebo Utahové umučili.

Možná nechci, abys tak skončil i ty. Indiáni jsou strašliví, obzvlášť, když jsou na válečné stezce.“

Dee přemýšlel. Randova slova zněla poctivě. Byl ochotný mu věřit. Tím se však jeho situace ještě více komplikovala.

„Musíme přes poušť, i kdybychom měli na každém kroku bojovat. Máme jen tuto šanci,“ odvětil.

„Pak se aspoň držte stranou od větších studánek,“ radil Rando,, jinak indiánům vjedete do náruče.“

„To pouští nevede žádná jiná cesta?“ ozval se hlas od dveří. Dovnitř vešel Clint Bucket a za ním Gwynn Randová, Johnny Beauregard, Everett a Latimer.

„Ano, existuje,“ odvětil Rando po jistém váhání. „Ale je těžké ji najít. A je nebezpečná. Vzdálenosti mezi jednotlivými studánkami jsou tak velké, že pokud by některá z nich byla vyschlá, byli byste ztraceni. Zahynuli byste žízní.“

„Pokud se tak můžeme vyhnout indiánům, měli bychom to zkusit,“ řekl Dee. Hodil své sedlové brašny do kouta a opřel winchestrovku o stěnu. Ostatní ho napodobili a Latimer tam položil těžké vaky s penězi.

„Nakreslím vám na kousek papíru mapu,“ odvětil Rando a pohlédl na Deeho.

„A jak máme vědět, že to není bluf, že nás nechceš zavést do pustiny, odkud není návratu?“ řekl Clint Bucket.

„Já mu věřím,“ řekl Dee.

Bucket se jenom pohrdavě zašklebil.

„Jsi hlupák,“ řekl. „Ten muž…,“ vrhl při tom nenávistný pohled na Randa, „…nemá důvod pro to, aby nám pomáhal. Ale má důvod pro to, aby nás poslal k čertu.“

„Pokud jde o tebe, tak to je možná pravda,“ řekl Rando. „Já bych pro někoho takového, jako jsi ty, nehnul ani prstem. Pro mě můžeš klidně chcípnout.“

Clint Bucket se pootočil. Jeho tvář byla bledá, rukama trhal ke koltům. Dee Bishop však rychle vstoupil mezi něj a Randa a vyhrkl: „Nech toho, Clinte!“

„Jdi mi z cesty!“ zasyčel Bucket. „Já už mu zacpu zobák!“

„Nech toho!“ opakoval Dee a jeho hlas měl nyní výhružný tón. „Rando nemá revolver. A já nedovolím, abys střílel na neozbrojeného člověka.“

„Ale co když má Clint pravdu a ta druhá cesta, o které nikdo z nás nikdy neslyšel, nás zavede do pouště?“ pochybovačně řekl Everett.

„Nesu stejné riziko jako vy. A Randovi věřím,“ opáčil Dee. „Teď už potřebujeme jen teplé jídlo a horkou kávu. Co ty na to, Bene?“

Věděl, že jsou hladoví. Toto byl ten nejlepší způsob, jak odpoutat jejich pozornost – aspoň na chvíli. Rando to podle všeho pochopil, protože kývl na Gwynn.

Dívka přišla ke krbu a rozdělala oheň. Nespouštěla z očí Deeho Bishopa. Její instinkt jí napovídal, že je jediný z těch mužů, komu může věřit.

V Ely už mnohokrát potkala pistolníky, ale tito zaprášení jezdci s kolty nízko u pasu jí připadali nebezpečnější, než byli všichni ostatní. Jen z Deeho Bishopa čišelo cosi, co ho nějakým zvláštním způsobem odlišovalo od ostatních. Jako by byl slušný, pokud se to o banditovi vůbec dá říct.

Před jednou minutou zachránil život jejímu otci. Kromě toho však ve hře bylo ještě něco jiného: pocit, který ještě tváří v tvář muži neměla. Pocit, který ji mátl.

Clint Bucket se rozhlédl po místnosti a na poličce spatřil láhev whisky. Sáhl po ní, zuby vytáhl korkovou zátku, vyplivl ji a napil se. Whisky mu protékala hrdlem. Potom se zády opřel o stěnu a pohlédl na Gwynn. Už dlouho neměl ženu, protože se při svém putování do Ely vyhýbali civilizaci. Při pohledu na dívku mu však začala vřít krev. Kdyby nebylo Deeho Bishopa, nikdo by mu nezabránil se jí zmocnit – i kdyby předtím musel zabít jejího otce.

Před hlavněmi jeho koltů už zemřelo mnoho mužů. Zabíjel při pistolnických duelech i při přepadeních. Lidský život pro něj moc neznamenal.

Než se banda dostala na toto zvláštní místo, chtěl jen svůj podíl na kořisti. Nyní však toužil i po dívce. A chtěl zabít Deeho Bishopa. Nenáviděl ho, protože Bishop si zachoval zbytek slušnosti, zatímco pro Bucketa byly věrnost, odvaha a čest prázdné pojmy.

Zabíjel kvůli zabíjení. Kolty v jeho pouzdrech byly nástroje jeho touhy po krvi.

Pomalu pil a whisky ho dál rozvášňovala. Chtěl to děvče a co možná největší podíl na kořisti. Kdybych zastřelil Deeho Bishopa, můj podíl by se zvětšil, pomyslel si. Ale musím jednat, ještě než vyrazíme do pouště.

Jinak se té dívky nezmocním.

Johnny Beauregard viděl, jak se Gwynn snaží pověsit měděný kotel nad oheň.

„To udělám já, ukažte,“ řekl a chtěl jí vzít kotel z ruky, tu však dostal ránu do boku a mezi něj a děvče vstoupil Ben Rando.

„Pokud potřebuje pomoc, tak jí pomůžu já,“ řekl ostrým tónem.

Chvíli to vypadalo, že Beauregard chce něco odseknout, ale potom jen pokrčil rameny a otočil se.

Ženy se mu líbily, tak jako se on líbil ženám. Měl však v sobě příliš mnoho jižanské krve na to, aby obtěžoval děvče, které ho k tomu nevyzvalo přinejmenším pohledem.

Pocházel z Virginie. Byl ještě dítě, když vypukla občanská válka mezi Severem a Jihem. Jeho rodina v roce 1864 přišla o střechu nad hlavou, když kavalerie generála Sheridana táhla údolím Shenandoah. Tehdy všechny plantáže lehly popelem a Jižané, kteří neuprchli, byli zmasakrováni – včetně žen a dětí.

Johnny Beauregard jako jediný člen své rodiny přežil. Pak dobrovolně vstoupil do armády Konfederace. Když Jih o rok později kapituloval a válka skončila, uměl Johnny střílet a zabíjet, ale to bylo také všechno, co uměl. Pro normální život se už nehodil. V tom se podobal mnoha jiným bývalým vojákům poražené jižanské armády. Měl jenom koně, sedlo a kolt. Práce na porobeném a vyloupeném Jihu nebyla a tak se Johnny Beauregard vydal po stezce psanců. Hlad ho dohnal k lupičskému životu.

Neměl nikoho, kdo by ho mohl navrátit do normálního světa, protože jeho kumpáni byli stejní jako on sám. Děvče jako Gwynn by ho možná změnilo jenže s její láskou počítat nemohl, protože to byl bandita.

Dee přemýšlel o něčem jiném, zatímco si balil cigaretu. Uvažoval o náročné cestě, která je čekala. Pak ucítil pohled Gwynn, otočil hlavu a opětoval jej.

„Co s námi uděláte, než pojedete dál?“ zeptala se tak tiše, že to kromě něho nikdo jiný neslyšel.

„Nemusíte mít strach. Ani vám, ani vašemu otci se nic nestane.“

„Odkud se s otcem znáte?’

„Potkali jsme se před několika lety. Potom jsme se dlouho neviděli.“

Pohlédla na Clinta Bucketa.

„Mám z něho strach,“ řekla. „Dívá se na mě, jako kdyby – jako kdyby…“

Než mohl Dee odpovědět, přišel ke krbu Ben Rando. „Přines vědro vody, Gwynn,“ nařídil jí, vzal ji za ruku a odstrkal ji ke dveřím. „Bude lepší, když s nimi nebudeš mluvit,“ zašeptal. „Ani s Deem Bishopem, i když možná není tak nevypočitatelný a divoký jako ostatní. Ale psanci jsou vždycky nebezpeční.“

„Důvěřuju mu,“ odvětila. „Nepřipustí, aby nám ublížili.“

„Všiml jsem si, jak se na něho díváš,“ řekl Rando. „Přestaň s tím! Zapomeň na něho! Někdo takový se k tobě nehodí. Je to bandita.“

Vystrčil ji ven a zavřel za ní dveře.

„Hej, dědku! Kam jsi ji to poslal?“ nedůvěřivě se zeptal Bucket. Mezitím už téměř vypil láhev whisky a byl opilý. Nic z toho, co se dělo v místnosti, mu však neuniklo.

„Jde pro vědro vody. Za pár minut se vrátí,“ klidným hlasem odvětil Rando, zatímco se vrátil ke krbu a vzal z poličky kus papíru a tužku.

„Načrtnu vám plánek cesty přes poušť,“ řekl k Deemu Bishopovi.

Přišli ke stolu. Tam, ve světle petrolejky, začal Rando kreslit. Bishop, Latimer, Beauregard a Everett mu hleděli přes rameno.

„Musíte jet na jihozápad,“ řekl. „Odtud pojedete k řece Kern. Pramení v poušti a také se v ní ztrácí, je jen pět mil dlouhá a touto roční dobou v ní voda nebude. Pak jeďte k Salt Marsh, tam jsou dvě slabé pánve s dobrou vodou. Nato musíte urazit padesát mil pustinou k Red Bluff Springs a odtud stejnou vzdálenost do Penoyer Valley.

Pak se dostanete do hor Shoshone Mountains. Tam jsou jen dvě studánky – tady a tady v kaňonu Fourty Miles. Potom před vámi bude nejtěžší část cesty: Údolí smrti. Tam se dá voda najít jenom v takzvaném Ďáblově poli…“

Náhle jeho výklad přerušil dívčin výkřik. Dee Bishop okamžitě pohlédl na místo, kde ještě před několika minutami seděl Clint Bucket, teď však bylo prázdné. A protože mu došlo, co se děje před domem, věděl, že tam musí být dřív než Ben Rando, protože jinak by Bucket starého muže zastřelil.

Rychle přiběhl ke dveřím a otevřel je.

Z kůlny, jejíž vrata byla otevřená, se ozýval lomoz. Rozběhl se tam a když dorazil dovnitř, uviděl ve svitu lucerny Clinta Bucketa a Gwenn, jak tam zápolí. Pistolník zatlačil dívku do rohu. Její plátěná košile byla roztrhaná, přesto se dál zoufale bránila.

Bucket slyšel Deeho kroky. Pustil Gwynn, otočil se a zároveň pravou rukou tasil kolt. Bishop mu ho vykopl z ruky. Bucket zavrávoral a sáhl po levém revolveru. Dee se vrhl proti němu, chytil ho oběma rukama za zápěstí a zkroutil mu je tak, že hlaveň mířila do země. Potom mu mlátil levou rukou o stěnu kůlny, dokud zbraň nepustil na zem.

Clint Bucket se však nevzdával. Vrazil Deemu pravým ramenem do brady a současně ho pěstí udeřil do žeber. Deeho ty rány odhodily. Bucket mu pár přidal. Jeho tvář byla strhaná, v očích se mu objevily chladné jiskry. Bishop inkasoval několik tvrdých ran, než se mu podařilo Bucketův útok zastavit.

Levým předloktím vykryl jeden pistolníkův úder, načež ho pravou pěstí trefil do brady. Zabolela ho při tom celá ruka až po rameno. Bucket však tu ránu ustál, aniž by se na něm nějak projevila. Už nebyl opilý, působil střízlivě a velmi nebezpečně. Hákem srazil Deeho k zemi. Ten před očima spatřil holínku s ostruhou, která se velmi rychle blížila. Chytil ji oběma rukama a prudce jí otočil. Clint Bucket se s žuchnutím svalil na zem.

Oba muži vrávoravě vstali. Pistolník kopl Deeho do boku a odhodil ho ke stěně kůlny. Dee nezřetelně viděl blížící se pěst a sám udeřil. Bucket strnul a Dee ho levačkou praštil do břicha, načež ho kolenem udeřil do obličeje, protože Bucket se sklonil. Pistolník zaklonil hlavu a Vzepjal se. Pak se skácel na podlahu, převalil se na bok a zůstal ležet.

Dee byl otřesen údery, které koupil, a potřásal hlavou. Na rtech cítil krev, utřel si je.

Když se otočil, uviděl v otevřených dveřích ostatní. Ben Rando objímal dceru kolem ramen. Gwynn si oběma rukama držela roztrhanou košili. Ještě stále se jí v očích zračilo zděšení.

„Byl opilý a nevěděl, co dělá, Bene,“ řekl Dee. „Nechci ho omlouvat, ale whisky už připravila o rozum nejednoho muže. Teď už tvou dceru nechá na pokoj i, to ti slibuju.“

„Sám bys měl vědět nejlépe, Dee,“ řekl Rando, „že desperátovi se věřit nedá. Kdybych měl kolt, zastřelil bych ho. Proč vás osud musel přivést zrovna sem? Žili jsme v míru, dokud jste se tu neobjevili.“

Odvedl Gwynn ven. Čtyři muži, kteří tam zůstali, na sebe mlčky hleděli.

„Chci být s Clintem o samotě, až se probere,“ řekl Dee.

Waco Latimer a Johnny Beauregard mlčky odešli. Jen Everett váhal.

„Clint ti to nikdy neodpustí,“ řekl. „Ale ať se stane cokoli, já budu stát při tobě, Dee. V Ely jsi mi zachránil život, když ses pro mě vrátil. A sám jsi při tom riskoval krk, mohls to koupit. Na to nikdy nezapomenu. Dokud budu tady, budeš mít krytá záda.“

Potom šel ven.

Dee věděl, že své slovo dodrží.

Rod Everett nebyl špatný člověk. Tak jako většina ostatních se mimo zákon dostal díky okolnostem. Loupil dobytek, protože trpěl hladem. Byl úplně vyřízený, když našel osamělé tele, které se páslo na prérii. Potom tam přijeli dva kovbojové a tasili kolty. Měli smůlu, že byli pomalejší. Jeden z nich se skácel z koně, druhému se s kulkou v hrudi podařilo uprchnout na ranč.

Celý den a noc pak Everetta štvali. Zastřelili mu koně, ale on se vrhl do řeky a unikl. Pak se přidal k bandě, u které už zůstal. Uznával Deeho jako vůdce, protože byl rychlejší než on sám, ale i proto, že byl klidný, spolehlivý a chladnokrevný – narozdíl od Clinta Bucketa.

Bishop zvedl svůj černý texaský klobouk, oklepal si jím prach z kožených chráničů a pak si nasadil klobouk. Šel ven, přinesl vědro s vodou a vylil ho na Bucketa.

Ten se pohnul, načež se opřel o lokty a vzhlédl na Deeho. Jeho tvář nesla stopy Bishopových pěstí. Vlasy měl rozcuchané, z úst mu vytékala krev.

„Kdybych nebyl opilý, neporazil bys mě,“ zamumlal a vrávoravě vstal.

„Kdybys nebyl opilý, zastřelil bych tě,“ odvětil Dee.

Hleděli si do očí. Pak se Bucket sklonil pro své kolty. Dee ho nespouštěl z očí a pravou dlaň držel na pažbě svého revolveru. Nebyl si jistý, co teď Bucket udělá. Ale porážka ho podle všeho zchladila. Strčil zbraně do pouzder, přivrávoral ke studni a umyl se studenou vodou.

„Rando a jeho dcera jsou asi tvoji dobří přátelé,“ řekl, zatímco se vyčerpaně opíral o studnu.

„Ano, to jsou,“ odpověděl Dee. „Dobře mě poslouchej, Clinte! Jestli se ještě jednou dotkneš toho děvčete, zemřeš.“

Chtěl mu ta slova říct mezi čtyřma očima, ale to nevyšlo. Teď bylo jisté, že si z něj udělal zarytého nepřítele. Už dvakrát ho pokořil. Ale to, že jeho výhružku slyšeli i Rando, Gwynn a ostatní, bylo pro Bucketa to nejhorší. Bylo to horší než porážka v souboji.

„Nezapomeň, že jsem tě varoval. Je to mé poslední varování,“ dodal Dee.

„Já na nic nezapomínám. Nikdy,“ opáčil Bucket.

Dee předstíral, že přeslechl výhružný tón jeho hlasu, a vrátil se do domu. Rando stál u krbu, ostatní seděli u stolu a na truhle. Gwynn nikde neviděl. Panovalo tam tísnivé ticho.

„Budeme spát ve stáji,“ řekl Dee Randovi. „V noci do tvého domu nikdo z nás nevstoupí, o to už se postarám.“

„Radši bych se o to postaral sám,“ opáčil starý muž. „Ale to bys mi musel vrátit můj kolt a jak tě znám, tak to neuděláš.“

„Ve chvíli, kdy by sis připnul opasek, by v tobě moji lidé začali vidět nepřítele,“ klidným hlasem řekl Dee. „Dokud nejsi ozbrojený, jsi v bezpečí. Dělám to pro tvé a Gwynnino dobro!“ Obrátil se k Beauregardovi, Everettovi a Latimerovi. „Vezměte své sedlové brašny a pojďte se mnou! Dnes v noci budeme spát ve stáji. Bude lepší, když zůstaneme poblíž koní. Možná budeme muset rychle do sedel, jestli se objeví šerif z Ely se svým oddílem.“

+ + + + +

Gwynn ležela v posteli ve své ložnici, byla přikrytá dekami a vytřeštěnýma očima hleděla do tmy. Nepřemýšlela o tom, jak se na ni vrhl Bucket, ani o souboji mezi oběma muži v kůlně. V myšlenkách byla s Deem Bishopem.

Ještě nepoznala muže, jako byl on. Byl tvrdý, ale i klidný a sebejistý. A výraz v jeho tváři prozrazoval, že se cítí osamělý a nešťastný. A navíc tady byla ta skutečnost, že její otec Bishopa, přestože to byl desperát, respektoval. Tím si byla jistá. A Ben Rando respektoval jen málo lidí.

Před hodinou do její ložnice přišel otec. Varoval ji: „Jsou to nebezpeční chlápci, Gwynn. Chtějí prchat přes poušť. Nevěřím, že tu cestu přežijí. Na Deeho Bishopa zapomeň.“

Z jeho slov pochopila, že dobře ví, co k Deemu cítí. Dělal si o ni starosti, ba přímo se o ni bál.

Od chvíle, kdy před dvěma lety vstoupil do jejího života, se jí snažil být dobrým otcem. Nerozuměl však tomu, co se s ní děje. Neviděl nebo nechtěl vidět, že už není dítě, ale žena. Pravděpodobně ženám moc nerozuměl. Možná právě proto tak zanedbával její matku. Několikrát se ho ptala, proč tak jednal, ale nikdy jí to pořádně nevysvětlil. Jeho minulost byla obestřena tajemstvím. V tom se podobal Deemu Bishopovi.

V uzavřené místnosti bylo horko, vzduch tam byl štiplavý. Venku skučela meluzína. Gwynn vstala a pouze v košili vyšla ven, přičemž otevřela tak tiše, jak to jen šlo. Nechtěla otce probudit.

Venku byl příjemný chládek. Přišla ke studni. Stáj byla po její levé ruce. Často chodila do stáje za zvířaty, když se cítila osaměle. Musela nějak vyjádřit svou lásku a náklonnost. Vůči otci to nešlo a stejně uzavřeně se choval i on k ní.

V dáli se blýskalo. Zvedal se vítr – vanul z pouště. Nad Grant Range hřmělo. Pak mezi mračny vyhlédl měsíc. V jeho svitu se zvířený prach třpytil.

Náhle Gwynn uslyšela kovové cvaknutí – jako když se nabíjí Winchestrovka, načež někdo vyšel z vrat stáje. Byl to Dee Bishop.

„Neměla byste chodit ven, Gwynn,“ řekl, když ji poznal. „V noci člověk indiána spatří, až když už je pozdě.“

„Vevnitř je příliš horko,“ odvětila. Neměla strach.

„Já vím, ale indiáni jsou nevypočitatelní. Obvykle v noci nebojují. Jenže to jim nebrání zabíjet, když jim nehrozí žádné nebezpečí.“

Nevěděla, co mu má odpovědět. Chtěla však něco říct, chtěla strhnout hradbu, která mezi nimi stála. Chtěla mu ukázat, že je žena – a chtěla vidět, zda vůči ní cítí totéž, co ona. Mužům příliš nerozuměla.

Hovořila jen s několika muži, protože její otec ji držel zkrátka.

„Neměl bych s vámi mluvit,“ řekl Dee. „A vy byste se neměla přibližovat k lidem, jako jsem já. Víte přece, že jsem bandita, který je na útěku před zákonem.“

„Já – já vás mám ráda.“

Vyslovila to váhavě a cítila, jak se červená. Téměř Deeho Bishopa neznala. Bylo to vůbec poprvé, co to někomu řekla, a sama tím byla překvapená.

„Jsem psanec.“

„Vím.“

Stáli jen pár kroků od sebe a hleděli si do očí. V dáli se zablesklo a zahřmělo.

Gwynn strnula.

„Venku je zima,“ řekl Dee. „Měla byste se vrátit dovnitř.“

Nepohnula se. Opřel winchestrovku o stěnu stáje, přistoupil ke Gwynn, objal ji a políbil. Klidně stála a chvěla se, ale líbilo sejí to. Přála si, aby ji k sobě přitáhl ještě víc.

Najednou bouře ustala. Odkudsi se ozval jakýsi zvláštní zvuk. Dee sáhl pravou rukou po koltu. Gwynn cítila ten pohyb, ale nechápala jeho smysl.

„Co – co uděláš, když se ti podaří uniknout oddílu z Ely?“ zeptala se.

„Odjedu do Mexika.“

Hodně o Mexiku slyšela, o té zemi, která byla útočištěm psanců a pistolníků na útěku před zákonem.

„Vrátíš se?“

„To těžko.“

Opět se ozval ten zvuk. Ohlédl se a spatřil Bena Randa.

„Běž domů, Gwynn!“ řekl otec nesmlouvavým tónem. Vyděšená dívka pustila Deeho a odběhla.

Bishop měl ruku na koltu. Věděl však, že proti Randovi zbraň nezvedne, i kdyby na něho starý muž zaútočil. Tušil, jak se teď Rando cítí.

„Doufám, že oba budeme mít zbraně, až tě potkám příště,“ řekl Ben Rando.

„Jsi na omylu,“ klidným hlasem odvětil Dee. „Nic se nestalo. To děvče se chtělo napít a já se bál, že poblíž jsou indiáni.“

„Slyšels, co jsem ti řekl.“ Rando se otočil a šel k domu. Zavřel za sebou dveře a Dee osaměl. Obrátil se ke stáji. Když sáhl po winchestrovce, vyšel ven jeden muž: Johnny Beauregard.

„Myslím, že starý by tě zastřelil, kdyby měl revolver,“ řekl.

„Jak dlouho tu stojíš?“

„Dost dlouho na to, abych všechno slyšel. Je krásná. Mnoho mužů by za ni obětovalo ruku, jen kdyby ji mohlo mít.“

„Tobě se líbí?“

„Ano,“ řekl Beauregard. „Ale má oči jen pro tebe. Ještě nikdy jsem na nikoho nežárlil. Až teď.“

+ + + + +

Waco Latimer, který měl poslední hlídku, nad ránem probudil Deeho. Ostatní už byli vzhůru a balili si deky. Za hodinu mělo vyjít slunce.

Mlčky sedlali koně. Everett přivlekl texaské sedlo, které našel ve stáji, a položil jej na jednoho z Randových koní. Do sedlového pouzdra strčil Randovu winchestrovku.

„Rád bych si dal kávu,“ řekl Latimer. Chvěl se chladem. Otevřenými vraty tam táhlo.

Šli k domu, z jehož komína stoupal kouř. Linula se odtud vůně fazolí se slaninou a kávy. Gwynn stála u krbu. Když muži vešli dovnitř, pokradmu pohlédla na Deeho, ale hned se zase otočila. Rando se opíral o stěnu a okénkem hleděl směrem na západ. Vůbec si psanců nevšímal.

„Chceme se jen najíst a napít kávy, pak hned odjedeme,“ řekl Dee. Vytáhl svazek bankovek a hodil je na stůl.

„To je za tvé koně, sedlo a winchestrovku, Bene,“ dodal. „Nechci okrást přátele.“

„A já si zase nevezmu uloupené peníze,“ opáčil Rando, aniž by se otočil. „Vezměte si, co chcete, a zmizte!“

Gwynn postavila na stůl misky s jídlem, hrnky a konvici s kávou. Dee si všiml, že je velmi bledá. Když se však jejich pohledy setkaly, nahrnula se jí krev do tváře.

„Hej, starouši!“ zvolal náhle Clint Bucket. „Na co to celou dobu hledíš?“ Pistolník dosud mlčel, jeho slova však prozrazovala, jak je nedůvěřivý.

Vstal ze židle, vyhlédl z okna, u kterého stál Rando, a zaklel.

„Kouř,“ řekl. Jenom toto jediné slovo. Víc ani říkat nemusel. Vše nečekané a nezvyklé znamenalo nebezpečí. To jim bylo jasné.

Dee šel ke dveřím. Na západě – zhruba deset mil daleko – nad Grant Range k nebi stoupal sloupec kouře. Vrátil se dovnitř.

„Co to podle tebe znamená?“ zeptal se Randa.

Ten pokrčil rameny. „Kouř tady znamená vždycky jenom indiány.“

„Co to tam podle tebe hoří?“

„Těžko říct. V horách nejsou žádné osady, ani zlatokopecké tábory. Ale vede tudy cesta ze západu na východ.“

„Kouř stoupá přesně tam, kam chceme jet,“ namítl Bucket. „Ještě pořád jsem pro to, abychom starého a děvče vzali s sebou.“

„Myslel jsem si, že už nemá cenu o tom mluvit,“ odvětil Dee Bishop ostrým hlasem.

Rozhořčený Bucket se k němu otočil. „Jsi hlupák,“ řekl. „To chceš, aby tě odpravili indiáni? Snadno jim můžeme vjet do náruče, protože neznáme cestu. Ale on…,“ kývl na Bena Randa, „… tady zná každý kout. Možná vjedeme do záhuby, když se budeme řídit jeho mapou. Když s námi ale bude on a jeho dcera, zachrání nás, už jenom kvůli sobě…“

„Přestaň!“ skočil mu Dee do řeči. „Neměli bychom ztrácet čas. Než vyjde slunce, chci být v horách.“ Vydal se ke dveřím, ale Bucket ho zastavil.

„Ty tu chceš Randa a děvče opravdu nechat? Pak ale dál budeme muset jet bez tebe.“

Dee Bishop se otočil a současně trhl pravou rukou po koltu. Udělal to však příliš pomalu. Bucket tasil revolvery z pouzder, ještě než stačil vytáhnout revolver. Viděl dva rudé záblesky a pak ho cosi udeřilo do levého spánku.

Vypálil ještě z armádního koltu, jenže ten už mířil na podlahu. Kulka jenom zvířila prach.

To poslední, co viděl, byl Clint Bucket, který tam stál s rozkročenýma nohama a škodolibě se na něho usmíval.

Potom se Dee skácel na podlahu. Měl pocit, že slyší výkřik Gwynn, ale potom ho obklopila temnota a už nic nevnímal.

Byla to smrt?

+ + + + +

To první, co ucítil, když se probral, byla bolest hlavy. Otevřel oči a uviděl, že ještě stále leží na podlaze. Sáhl si na levý spánek. Kulka tam po sobě zanechala hluboký šrám. Jen o coul dál a byl by teď mrtvý. Tvář musel mít od krve, protože měl zakrvácenou dlaň, když na ni pohlédl.

Bucket si pravděpodobně myslel, že je mrtvý.

Ztěžka se postavil. Byl sám. Vládlo tam ticho. Zvedl svůj kolt z podlahy a strčil si ho do pouzdra, načež vyvrávoral ven. Dorazil ke studni, kde si umyl tvář.

Pomalu se posadil na studnu a rozhlédl se. Slunce ještě stálo vysoko na obloze. Mohl být v bezvědomí tak hodinu, možná dvě.

Pak šel do stáje. Tam stáli oba důlní koně. Sedlo tam žádné nenašel, jen staré, mnohokrát opravované ohlávky. Vrátil se do domu. Káva byla studená. Napil se, ale musel ji vyplivnout. Chutnala hrozně, ale to pravděpodobně bylo dáno nikoli kávou, ale jeho zraněním.

V truhle našel kus plátna, který roztrhal na cáry, aby si mohl ovázat čelo a spánky.

Banda jela dál a vzala s sebou Bena Randa a Gwynn. Jejich náskok byl velký. Věděl, že nebude snadné je dostihnout. Přesto se o to musel pokusit.

Myslel na Gwynn a na to, jak si ji prohlížel Bucket. Přemýšlel, zda Beauregard nebo někdo jiný děvče před pistolníkem ochrání. S koltem byl rychlejší než ostatní. Přesto soudil, že Johnny Beauregard se o to pokusí, protože Gwynn pro něj cosi znamenala. Pokud by však proti Bucketovi vytáhl kolt, znamenalo by to jeho konec. Beauregard sice byl s koltem rychlý, na Bucketa však neměl.

Mezi Randovými věcmi našel dvě láhve, do kterých nabral vodu. Potom šel do stáje, kde oběma důlním koním nasadil ohlávky. Mohl měnit koně, což pro něj znamenalo výhodu, protože je tak mohl šetřit. Winchestrovku v domě žádnou nenašel.

Ztěžka se vytáhl na neosedlaný hřbet jednoho koně, sáhl po uzdě druhého zvířete a vyjel na západ. Stopy banditů byly jasně vidět. Stačilo jet podle nich. Jelikož ho Bucket a ostatní považovali za mrtvého, bylo jasné, že se nebudou obávat pronásledování.

Sloupec kouře nad horami zmizel, ale když Dee urazil zhruba deset mil divokou krajinou, spatřil na obloze hejno supů.

S rukou na koltu jel dál. A pak, když překonal jeden balvany posetý kopec, před sebou spatřil starou dostavníkovou cestu, o které mluvil Rando, a shořený kočár. Popel už byl vychladlý. Ze zuhelnatělých bočnic trčely opeřené šípy.

Kočí ležel na kozlíku, ruce a hlava mu visely dolů. Zabil ho oštěp.

Dee napočítal pět mrtvých. I koně rudoši postříleli. Ve vzduchu se vznášel pach kouře.

Krokem projel kolem kočáru. Nezastavoval. Beztak tam už nemohl nikomu pomoci. Nesměl ztrácet čas, protože bandité měli příliš velký náskok.

S napětím se rozhlížel na všechny strany, indiány, kteří dostavník přepadli, však nikde neviděl.

Všiml si pouze otisků jejich neokovaných koní.

Po jedné míli se stáčely na jih a ztrácely se mezi kopci.

Když dorazil do hor, spatřil nad jedním vzdáleným hřebenem sloupec kouře a o něco dál na západě další.

+ + + + +

Snědí, winchestrovkami ozbrojení bojovníci na pomalovaných koních se hnali po svahu, jako když se sokol vrhá na svou oběť. V řadě směřovali na západ.

Druhý sloupec kouře jim napovídal, že tudy jede pět bělochů a jedna žena. Věděli, že to bude snadné vítězství, možná až příliš snadné.

Indiáni měli výrazné lícní kosti a přivřené oči. Koleny vedli koně, prsty drželi na spouštích. Kouřové signály jim nedovolily polevit.

+ + + + +

Pět mužů a děvče už mělo hory za sebou a nyní jeli jihozápadním směrem, podél výběžků Grant Ranger. Dusot koní tlumil horký písek. Vzduch nad pouští se tetelil jako nad rozpálenou pánví. Slabiny koní byly tmavé od potu.

Gwynn hleděla před sebe, aniž by něco viděla. Cítila se prázdná a osamělá jako ještě nikdy. Ztratila muže, kterého milovala. Dee Bishop byl mrtvý a její život rázem ztratil smysl.

Jen pomalu se probrala z šoku. Začala přemýšlet, ale to jí nepomohlo, protože bolest byla nyní ještě silnější. Tiše vzlykla.

Ben Rando, který jel po jejím boku, se vyklonil ze sedla a položil jí ruku na rameno. Chtěl jí dát najevo, že není sama, věděl však, že ji tím nijak neutěší. Dělal si starosti. Byl k ní v noci příliš tvrdý a teď toho litoval. Stále si neuvědomoval, že to už není dítě, že se z ní stala žena a že je ve věku, kdy ženy myslí na muže.

Dee Bishop byl první muž, do kterého se zamilovala. Rando jí to viděl na očích. A pak musela přihlížet, jak Deeho odpravil jeden zabiják.

Clint Bucket, který jel s spolu s Latimerem v čele kavalkády, se otočil v sedle a zvolal: „Tam jsou nad horami dva sloupce kouře. Co to znamená?“

„Nevím. Možná se týkají nás,“ zamumlal Rando, aniž by od Gwynn odtrhl zrak.

„Pořád myslete na to, co se s vámi a s vaší dcerou stane, pokud dojde k boji s indiány,“ varoval ho Bucket. „Víte přece, co Utahové a Apači dělají se zajatými běloškami?“ Poposedl si v sedle a řekl k Latimerovi: „Tomu bývalému pistolníkovi nevěřím, ale nemáme jinou možnost.“

Ta slova Gwynn probrala. Nevěřícně pohlédla na otce, načež sklonila hlavu.

„Chtěl jsem, aby ses to nikdy nedozvěděla – nebo aspoň ne takto,“ zamumlal.

„Znamená to, že jsi opravdu kdysi byl pistolník?“

Přikývl. „Přestal jsem s tím před dvěma lety. Předtím jsem dělal pistolníka pro velké železniční společnosti v Texasu, Kansasu a Coloradu. Jistější předtím přemýšlela, proč jsem si změnil jméno. Teď znáš důvod: chtěl jsem začít nový život. Ale minulost mě dostihla. Říká se, že člověk potřebuje dlouhé nohy, pokud chce uprchnout před svou minulostí. Mě potkala v podobě Deeho Bishopa. Ano, je to pravda, byl jsem pistolník, Gwynn. Ale ne psanec a bandita. Mé jméno nikdy nestálo na zatykači, narozdíl od Bishopova.“

Jen, co to jméno vyslovil, toho litoval. Nechtěl její bolest ještě víc jitřit.

Gwynn však zůstala klidná.

„A tehdy ses poznal s Deem?“ zeptala se.

„Ano. Ale naše cesty se brzy rozdělily. Pak v Arizoně v pistolnickém souboji zastřelil jednoho muže a tak se stal psancem.“

‚A proto jsi nechtěl, abych si s ním začala?“

„Na světě je dost dobrých mužů,“ řekl Rando. „Má dcera by si neměla vzít pistolníka.“

„Má matka si jednoho vzala.“ To ho umlčelo. Náhle Gwynn pochopila, že vůči ní trpí pocity viny kvůli tomu, jak ji a její matku zanedbával. Bylo jí ho líto. Aby ho utěšila, dodala: „Poznals mnoho pistolníků, takže si myslíš, že jsou to všichni grázlové. Ale to přece ve tvém a Deeho případě není pravda.“

„Ano, vypadá to tak, že jsem ho odhadl špatně,“ přisvědčil Rando. Myslel to upřímně. Jistě, Dee Bishop byl psanec. Byl stíhaný. Na jeho hlavu byla vypsána odměna. Přesto byl věren svým zásadám a nebyl to ničema jako Clint Bucket.

I mezi desperáty se najdou dobří lidé, pomyslel si Ben Rando. Možná byl Dee Bishop dokonce lepší než on sám. Možná by svou ženu a dítě nikdy neopustil, tak jako Rando. Snad by z něj Gwynn mohla udělat slušného člověka, kdyby na to měla dost času.

Ale teď bylo nesmyslné o tom dál přemýšlet. Rando věděl, že jsou s Gwynn v ohrožení života. Indiáni museli být blízko, přestože je nebylo vidět. Aprotože přepadali dostavníky, bylo jasné, že se odváží i na malý oddíl, který se vydal do pouště.

Ben Rando pohlédl k horám. Kouřové signály se již rozplynuly. Ohně už musely vyhasnout. To mohlo znamenat jen to, že povstalečtí Utahové je sledují jako hladoví vlci.

To, jak velká byla jejich nenávist vůči bělochům, dokazoval masakr na dostavníkové cestě. Ta horda musela být velmi silná, podle stop v horách šlo o 30 až 50 bojovníků, a dírky po kulkách ve vraku dostavníku svědčily o tom, že jsou ozbrojeni opakovacími puškami.

Jelikož po krvavém povstání uprchlí z rezervace a cestu zpátky jim odřízl čtvrtý pluk kavalerie, který přitáhl z Východu, byli pravděpodobně odhodlaní bojovat do posledního muže. Museli počítat s tím, že zemřou, předtím však chtěli pobít co nejvíce bělochů.

A to pro Bena a Gwynn Randovy znamenalo bezprostřední nebezpečí.

Rando věděl, že Clint Bucket a ostatní bandité jim budou nebezpeční teprve, až nebudou ohrožení oddílem z Ely. Byl si jistý, že dokud budou odkázaní na jeho pomoc, nechají je na pokoji.

Hleděl na Johnnyho Beauregarda, Waca Latimera a Roda Everetta. Nikdo z nich nebyl tak prohnilý jako Bucket, přestože to byli tvrdí chlápci. Poslouchali ho, protože Dee Bishop byl mrtvý a protože byli na útěku. Jak by se však zachovali, kdyby se Clint Bucket pokusil vyřídit zajatce, bylo nejisté.

Johnny Beauregard neustále pošilhával po Gwynn. Rando cítil, co se s mladíkem děje. Možná by se o dívku postaral, kdyby se mi něco stalo, pomyslel si. Byla to však jen slabá naděj e, protože Bucket už dal najevo, že Gwynn považuje za svou kořist.

A pokud by mu ji někdo chtěl upřít, musel by být s koltem rychlejší než Clint Bucket.

Rando si všiml, že Gwynn na něho hledí, a otoěil se k ní.

„Víš ty vůbec, jak tě matka milovala? Víš, že se nikdy nevzpamatovala z toho, že jsi ji zanedbával?“ tiše řekla. „Stále čekala na tvůj návrat.“

„Ve tvých očích asi za moc nestojím?“ odvětil. Její slova ho zasáhla víc, než dal znát.

„Ne, to není pravda. Ale myslím, že lidem příliš nerozumíš. Nerozuměls matce a špatnější odhadl i Deeho.“

Randa ta slova bolela. Gwynn to neřekla proto, aby ho ranila, ale proto, že při svých úvahách došla k tomuto závěru. Tušil, že nyní si dcera půjde svou cestou.

Dívala se na lidi jinak než on. A měla na to právo. On se špatně zachoval k oběma osobám, které Gwynn měla nejraději. Teď už ve svůj úsudek nevěřil.

„Gwynn…,“ ztěžka řekl.

A právě v té vteřin třeskl výstřel.

+ + + + +

Ben Rando slyšel tlumený zvuk, když kulka narazila do masa. Zároveň se ozvalo řehtání Gwynnina koně, které znělo jako lidský křik. Apak se ozvalo ještě něco jiného – ten nejstrašnější zvuk ze všech – krátký bojový pokřik útočících indiánů.

Zničehonic se nalevo od Randa objevila horda Utahů. Uzdy strakatých koní drželi v zubech a za jízdy stříleli z winchestrovek, spencerovek a sharpsek.

Někteří z nich na sobě měli armádní klobouky, kavaleristické kabáty a žluté šátky – to byla kořist z bojů s kavalerií.

„Vyskoč za mě – rychle!“ vykřikl Rando na dceru, která spadla ze sedla svého smrtelně raněného koně. Ještě byla otřesená. Naštěstí se nedostala pod zhrouceného koně, jinak by byla ztracena.

Rando vytáhl levou nohu ze třmenu, takže mohla nasednout. Ještě než se posadila za něj, pobídl koně a cvalem vyrazil ke skalám, za kterými byl brod přes řeku Kern.

Zvedl kolt a vystřelil. Jeden indián s čelenkou ve vlasech pustil winchestrovku, rozhodil rukama a skácel se z koně.

Potom bandité otočili svá zvířata a se svěšenými uzdami se vydali za Randem. Při tom se neustále otáčeli a stříleli na cválající indiány. Další dva mustangové bez jezdců vyrazili do pouště.

Pronásledovaní přeskočili nízké skalní bradlo. Brod byl už jen sto yardů daleko. Randův kůň, nesoucí dvojnásobnou tíhu, však skalku přeskočit nedokázal. Zřítil se a shodil oba jezdce. Pokusil se vstát, ale opět se zhroutil. Řehtal bolestí, načež svěsil hlavu a jen bezmocně frkal.

Bandité seskočili ze sedel a chopili se winchestrovek. Zatímco Johnny Beauregard odvedl koně za dva yardy vysoký balvan a tam je přivázal k topolu, běželi ostatní ke skalnímu bradlu, kde si lehli a začali ostřelovat Utahy. Pálili tak rychle, jak jim to jen páky winchestrovek dovolovaly.

Po přepadení dostavníku indiáni očekávali další snadné vítězství. Tentokrát však narazili na soupeře, který jim byl rovnocenný.

Kulky z pušek desperátů indiánský útok zastavily. Padlí koně se váleli po zemi.

Jezdci se káceli ze sedel tiše nebo s výkřiky. Indiáni náhle stočili koně a zmizeli. Střelba utichla.

Gwynn zvedla tvář z prachu. Teprve nyní si uvědomila, že otec ji chránil vlastním tělem. Slezl z ní a posadil se.

Ve vzduchu se vznášel šedý, štiplavý kouř. Trvalo to dlouho, než se rozplynul. Bandité vytáhli z poutek revolverových opasků nové náboje a dobili si karabiny.

Gwynn pohlédla na otcova koně. Tiše tam ležel a dech z jeho nozder zviřoval prach. Přední pravou nohu měl zlomenou těsně pod spěnkou. Ze srsti mu trčel úlomek kosti, písek kolem byl rudý.

Rando vzal dceru za ruku a přivedl ji za skalní bariéru.

„Kůň, otče,“ řekla chvějícím se hlasem. „Musí trpět hroznými bolestmi.“

Přiběhl tam Johnny Beauregard a skryl se vedle nich. Slyšel dívčina slova, takže bez váhání nabil winchestrovku a zastřelil raněné zvíře.

„Díky,“ řekla, aniž by na něho pohlédla. Neodpověděl. Bylo toho hodně, co jí chtěl říct. Ale ne teď a tady.

Náhle třeskly výstřely a kulky se odrazily od skalky, za níž leželi. Jedna z nich přeletěla nad nimi. Přitiskli se k zemi.

„Dejte mi pušku!“ řekl Rando. „Pokud máme mít šanci se odtud dostat, potřebujeme každého muže, který umí střílet.“

Clint Bucket neodpověděl. Pootočil se a pozoroval okolí. Leželi v jakési prohlubni. Napravo od nich se zvedaly vysoké skály.

K brodu to mohlo být tak sto yardů. Za řekou se táhly kopce. Kdyby tam indiáni poslali své ostrostřelce, mohli je odtud snadno vyřídit. Šance bělochů nebyly nijak zvlášť dobré.

Bucket přemýšlel o vacích se sto tisíci dolary z banky v Ely. Útěk se jim už téměř zdařil. Šerifův oddíl již pravděpodobně setřásli. Kdyby se jim však nepovedlo uniknout z této pasti, indiáni by je jednoho po druhém dostali.

Bucket chladnokrevně uvažoval. Musel jednat, dokud byla cesta k brodu a dál do pouště ještě volná.

Kdyby je indiáni začali ostřelovat z kopců za řekou, byli by ztraceni. Kdo by jim však kryl záda, kdo by Utahům zabránil v pronásledování?

Jeho myšlenky připouštěly pouze jediné řešení. To, co musel udělat, musel udělat sám. A musel jednat rychle a odhodlaně. „Johnny, Rode, Waco,“ řekl, „běžte ke koním, přebroďte se a čekejte na druhém břehu. Randův revolverový opasek pověste na hrušku mého sedla a nechejte tu i jeho winchestrovku.“

„Co chceš dělat?“ zeptal se Beauregard s nedůvěrou v hlase.

Bucket na něho vrhl ocelový pohled. „Chci zachránit naše životy a dva vaky se sto tisíci dolarů,“ odvětil.

„Ajak to chceš udělat? Nevěřím ti. Je to nějaká finta.“

„Já už vím, co mám dělat, a ty budeš poslouchat, jinak tu zemřeš.“

Bucket na něho namířil winchestrovku a prst položil na spoušť. Jeho pohled svědčil o tom, že by střílel, kdyby ho Beauregard nechtěl poslechnut.

„A co bude s tebou, s Randem a s dívkou?“ zeptal se Waco Latimer., Až indiáni uvidí, že jedeme pryč, okamžitě zaútočí.“

„Slibuju ti, že se nedostanou přes řeku, dokud nebudeme v bezpečí,“ odpověděl Bucket. „A teď dělejte! Nesmíme ztrácet čas.“

Jeho tři kumpáni si vyměnili pohledy, načež se přikrčeni rozběhli k balvanu, za kterým byli koně. Johnny Beauregard jako poslední. Pokusil se pohlédnout Gwynn do očí.

Jen o minutu později se opět objevili. Nyní seděli na koních a jeli k řece. Rychleji přebrodili.

„Rando, vaše zbraně leží za skalkou,“ řekl Bucket. „Máme už jen jednoho koně, takže dva z nás musejí zůstat tady. Děvče bych možná mohl vzít do sedla před sebe. Nu?“

„S vámi bych neutíkala ani z pekla,“ opáčila Gwynn hořkým, nenávistným hlasem. „Jste ten nejhorší člověk, jakého jsem kdy potkala. Pro to, co k vám cítím, nejsou žádná slova.“

„Mohl bych tě přinutit, abys jela se mnou,“ řekl Bucket a namířil karabinu na Randa. „Pokud ti je jeho život drahý, pak…“

„Vy mě nezastřelíte,“ skočil mu Ben Rando do řeči. „Prohlédl jsem vás. Potřebujete mě, abych indiány udržel na tomto břehu řeky.“

„Pak pro mě za mě jděte oba k čertu!“ odsekl Bucket. Přiběhl ke svému koni, vrhl se do sedla a pobodl zvíře ostruhami. Indiáni ho začali ostřelovat, hned jak vyjel zpoza skal. Kličkoval, aby jim ztížil míření, a pak vjel do řeky. Rando a Gwynn sledovali, jak se brodí. Nato zmizel v křoví. Indiáni ho netrefili.

„Pojď,“ řekl Ben Rando k dceři, oba vyskočili a rozběhli se k balvanu, za kterým předtím byli koně. Nyní tam ležela Winchestrovka a Randův revolverový opasek.

Vzal zbraně, pověsil opasek přes levé rameno a nabil karabinu.

„Musíme si najít nějaké bezpečné místo mezi balvany u úpatí skal,“ řekl. „Tam aspoň budeme mít krytá záda.“

Rozběhli se. Třeskly výstřely, kulky se zarývaly do země. Přesto se v pořádku dostali za skaliska.

„To…,“ začal Rando. Dál se nedostal. Zvedl hlavu, protože slyšel škrábání mokasínů na skále nad sebou. Vrhl se dozadu a zády narazil do rozpáleného kamení, právě když indián skočil dolů.

Winchestrovka mu trhla v rukou a kulka indiána zabila, ještě než se mohl dostat k Randovi. Třesk výstřelu se odrážel od skal, načež se ztratil v údolí Kernu.

Gwynn se zachvěla, když spatřila mrtvé tělo. Bojovník byl až na bederní roušku, mokasíny a nábojový opasek nahý. Jeho tvář byla pomalovaná bílou barvou, oči tak působily jako dvě dírky. Orlí pera, která měl ve vlasech, se houpala v pouštním větru. V pravé ruce ještě svíral tomahavk, kterým chtěl zabít Randa.

Zprava se ozvaly ječivě výkřiky. Několik Utahů na strakatých, pomalovaných koních se chystalo přeskočit skalní bradlo, za kterým jen před několika minutami leželi Rando a dívka.

„Tady!“ Ben Rando hodil Gwynn winchestrovku. Věděl, že s ní umí dobře zacházet. Sám ji to naučil. Pravou rukou vytáhl z pouzdra na opasku kolt.

Gwynn namířila na prvního jezdce, pomalovaného Utaha s čepicí z bizoní kůže s rohy a červenou dekou okolo beder. V rukou držel spencerovku. Když dorazil na deset yardů od ní, zmáčkla spoušť. Indián se při výstřelu svezl ze hřbetu koně a spadl do prachu.

Ben Rando vystřelil na dalšího bojovníka, který měl na hlavě černý kavaleristický klobouk. Vrhl proti starému muži oštěp, ale pak ho zasáhla kulka a svalil se ze sedla.

Ratiště oštěpu Randa udeřilo do boku. Zavrávoral, ale vzpamatoval se a dalšímu Utahovi vpálil kulku do pomalované hrudi. Bojovník pustil karabinu a křečovitě se chytil hřívy koně, který ho pak odnesl pryč.

Oba poslední indiáni otočili své koně a zmizeli v oblaku prachu, než na ně muž s dívkou mohli vystřelit.

Gwynn pustila winchestrovku. „Jednoho z nich jsem zastřelila,“ řekla. Měla co dělat, aby potlačila třas.

„Jsi dobré děvče.“

Rando jí chtěl něco říct. Možná už mu na to nezbývalo moc času. A tížilo ho to již celé hodiny.

„Udělal jsem ve svém životě hodně chyb. I vůči tobě. Ale nikoho jsem neměl radši než tebe.“

Bylo pro něj obtížné to říct. Nebyl zvyklý dávat před ostatními najevo své city. A ani se neuměl vyjádřit tak, aby své pocity mohl sdílet s ostatními. Ale teď, tváří v tvář smrti, mu ta slova vyšla z úst sama.

„Odsuzuješ mě za to, co jsem udělal špatně?“

Pohlédla na něho a měla v očích soucit. Vůbec poprvé pocítila, že potřebuje její náklonnost. Zavrtěla hlavou.

„Vždycky jsem tě měla ráda,“ odvětila. „Jenom sis toho nevšiml, protože sis nikdy nikoho nepustil k tělu.“

Rando se k ní na okamžik otočil zády. Když promluvil znovu, měl pohnutý hlas. Její slova ho dojala.

„Děkuju ti,“ řekl. Potom si sundal revolverový opasek z ramene. V poutkách bylo ještě 25 nábojů, čtyři další byly v bubínku koltu. To dělalo dohromady 29. Z nich bylo 28 určeno pro indiány. Poslední pro Gwynn. Byl rozhodnutý ji zastřelit, než aby padla do rukou Utahům. To bylo to poslední, co pro ni mohl udělat.

+ + + + +

Hodinu předtím i Dee Bishop dospěl k zásadnímu rozhodnutí.

Při poslední přestřelce, když se otočil a pohlédl směrem, odkud jel, v dáli spatřil oblak prachu.

Jelikož indiáni byli někde před ním, mohli to být pouze jezdci z Ely. A to znamenalo, že pokud pojede dál zvoleným směrem, dostane se v průběhu následujících hodin mezi dva mlýnské kameny.

Myšlenka na Gwynn a Bena Randa, kteří byli v rukou jeho někdejších kumpánů, ho však dovedla k jednoznačnému závěru. Přidal do kroku, vyjel z hor a spatřil před sebou rozpálenou poušť, která se táhla od obzoru k obzoru.

Pouze na východě byla ohraničena výběžky hor. Skály byly zčásti černé a tu a tam byly vidět prastaré, ztuhlé lávové řeky, které vypadaly jako prsty nějaké obří ruky. Na úpatí hor rostly seschlé topoly, jejichž šedé větve vyhlazené písečnými bouřemi byly němými žalobci pouště.

Do této strašlivé krajiny už odnepaměti prchali jen lidé, kteří měli smrt v patách. A nyní tam vedly stopy šesti jezdců.

Deeho trápily výčitky kvůli tomu, že tam někde byl muž, který kdysi býval jeho přítelem, a děvče, které miloval. To ho sužovalo víc než bolest v ráně na spánku.

Miloval Gwynn, o tom nebylo pochyb. Nevěděl, jak v něm ten pocit vznikl. Co ho k té štíhlé dívce v sepraných věcech tak poutalo? Byl to její dotek? Vzpomínka na její chladné rty? Ne, šlo o něco hlubšího. Bylo to cosi, co vyvěralo z hloubi jeho duše, co spojovalo jeho a její osamělost.

Náhle se z dáli ozvala střelba. Zastavil oba koně a naslouchal. Střílelo se ještě chvíli, načež se rozhostilo ticho. Pak se však znovu rozhořela přestřelka. Na jihu zuřil boj, lítý boj. Dee soudil, že je to tak pět, šest mil daleko.

Vyšvihl se na čerstvějšího koně apobodl ho do slabin. Druhé zvíře nechal stát. Neměl čas ho vést za uzdu. V plném cvalu vjel do pouště. Střelba sílila, jak se blížil k bojišti.

Vůbec poprvé v životě cítil strach – ale ne o sebe, nýbrž o Gwynn Randovou. Potom palba rázem utichla a jeho obavy narůstaly. Přijedu pozdě? To už boj skončil?

Bičoval koně volným koncem uzdy, ale zvíře již bylo příliš vyčerpané a v písku běželo jen pomalu. Začalo hekat.

Od huby mu odlétávala pěna.

Pak se znovu začalo střílet. Dee vedl hnědáka tím směrem. Tasil zbraň. Tu se napravo od něj objevil indián na strakatém koni. Zvedl winchestrovku a namířil na Bishopa.

Dee třikrát vypálil. Utah a jeho zvíře se v oblaku prachu skáceli k zemi. Zvedl se jen kůň.

Náhle nad ním hvízdly kulky. Otočil se a spatřil několik indiánů, kteří vyjeli z jedné doliny. Několikrát na nS vypálil a pobodl koně ostruhami.

Před sebou viděl skalní bradlo. Přiměl koně, aby jej přeskočil. Nalevo se tyčila vysoká skaliska. Tam viděl Bena Randa. Zastavil koně, sesedl a rozběhl se k šedivému muži. Teprve nyní spatřil Gwynn, která v rukou držela winchestrovku a hleděla na něho vytřeštěnýma očima.

Deeho hnědák, vyděšený palbou a pachem krve a střelného prachu, cválal k řece.

Dee dorazil k Randovi, který na něho mířil koltem. Starý muž mu v noci, když ho spatřil v objetí s Gwynn, slíbil, že ho při jejich dalším setkání zabije. Chvíli na sebe hleděli, ale pak Rando sklonil kolt.

Pokud se mi něco přihodí, bude mít Bishop mou dceru, pomyslel si. A to bude dobře. Dee Bishop je dobrý chlap a Gwynn ho miluje.

„Posaď se, chlapče,“ chraplavě řekl. „Místa je tu dost.“

Dee se usmál. „To teda je. Akorát je tu tak trochu horko.“

Potom se otočil a pohlédl na Gwynn. Byla bledá a cukalo jí v koutku úst, jako by měla slzy na krajíčku. Náhle pustila winchestrovku, přistoupila k němu a objala ho. „Myslela jsem si, že jsi mrtvý, když jsem tě viděla, jak ležíš v krvi,“ zašeptala přidušeným hlasem.

„To si musel myslet i Clint,“ odvětil Dee. „Kde jsou ostatní?“

„Není to ani čtvrt hodiny, co se přebrodili,“ řekl Rando. „Nechali nás ve štychu. Od banditů se nic jiného ani nedá očekávat. Myslí jen na to, jak si zachránit život a kořist.“

„Od Clinta Bucketa bych nic jiného nečekal,“ zamumlal Dee. „Ale Beauregard, Everett a Latimer… To bych do nich neřekl.“

Rando kývl na čutory, které měl Dee přivázané k revolverovému opasku. „Je v nich voda?“ zeptal se.

Bishop je odvázal. „Jedna je ještě plná, v druhé jsou tak dva couly vody.“

Podal Gwynn plnou láhev. „Napij se jen tolik, kolik nezbytně potřebuješ,“ řekl Rando k dívce. „Na dlouhou dobu to bude naše jediná zásoba vody. Abychom mohli doplnit láhve, museli bychom k břehu řeky. A Utahové by nás oddělali, ještě než bychom tam dorazili. Bez koní jsme příliš pomalí.“

Gwynn se napila jen doušek, načež láhev podala zpátky otci. Ta trocha vody její žízeň neutišila, naopak to teď bylo ještě horší.

„Pokud indiány dokážeme zadržet do setmění, možná se nám za tmy podaří uprchnout,“ řekl Dee.

Možná, pomyslel si. Možná, ale není to příliš pravděpodobné. Bylo jasné, že indiáni už se nebudou dlouho zdržovat. Utrpěli velké ztráty, což jen roznítilo jejich nenávist. Chtěli zabíjet. A kromě toho se chtěli zmocnit dívky.

„Máme co do činění s pětadvaceti, třiceti Utahy. Možná i s více,“ odvětil Rando. „A většina z nich je vyzbrojená opakovačkami.“

Jeho slova prozrazovala, že i on se už vzdal veškeré naděje.

Pak se náhle začalo střílet. Utahové přecválali přes bradlo a namířili přímo k obrannému postavení tří bělochů. Vypadali jako smečka ďáblů, která právě vyrazila z pekla.

Dee chladnokrevně mířil a pálil ránu za ranou.

Vedle něho klečela Gwynn s winchestrovkou opřenou o rameno.

Bojiště bylo zahaleno prachem. Vládl tam zmatek. Třesk výstřelů se mísil s bojovým pokřikem indiánů.

+ + + + +

Clint Bucket, Beauregard, Everett a Latimer ujeli jen pět mil, protože terén na druhém břehu řeky byl takřka nesjízdný. Koně v některých chvílích zapadali až po spěnky do písku, jindy zase museli běžet po ostrém kamení. Krom toho byli vyčerpaní.

„Za námi se rozpoutalo peklo,“ zamumlal sklíčený Johnny Beauregard, když se na severu začalo střílet. Při tom se nepodíval na ostatní. Myslel jen na děvče, které tam zanechali. Stáhlo se mu hrdlo. Ve svém bezcílném, zpustlém životě ještě necítil větší hanbu a palčivější výčitky svědomí než teď. Ani myšlenka na podíl na kořisti to nedokázala potlačit. Zastavil koně.

„Co je s tebou? Dál! Dál!“ zvolal na něho Clint Bucket.

Beauregard váhal, ale potom otočil koně, pobodl ho ostruhami a vyrazil směrem, kde se střílelo. Udělal to mlčky, nebylo co říct.

Tím, co učinil, právě udělal čáru za svým dosavadním životem.

„Ten idiot!“ vyhrkl Bucket. Jede do záhuby!“ Vytáhl kolt, ale pak ho zase sklonil. „Ať si chcípne, když chce. O to větší bude podíl na kořisti, který každému z nás připadne. Teď už jsme jenom tři.“

„Myslím, že to dělá kvůli tomu děvčeti,“ řekl Waco Latimer. „Ta malá se mu líbila. Možná s ní chce zemřít, když už ji nemůže mít.“

V tom okamžiku se z místa, kde Johnny Beauregard zmizel, ozval dusot blížícího se koně.

„Vrací se,“ zvolal Latimer. Byl to však jenom hnědák bez sedla a bez jezdce, který procválal kolem nich.

„To je jeden z důlních koní, které jsme nechali v Randově stáji,“ řekl Everett podivně znějícím hlasem. „Poznal jsem ho podle pruhu na hrudi. Jak se sem dostal? To může znamenat jen jedno: Dee není mrtvý. Jel za námi na tomto koni a dostihl by nás – kdyby nezůstal s Randem a děvčetem u řeky.“

„Dee je mrtvý. Já nikdy neminu,“ opáčil Bucket. „To zvíře zřejmě ukradli indiáni, když jsme odtud odjeli.“

Rod Everett však zavrtěl hlavou. „Musí to být tak, jak říkám,“ řekl. „Dee je ještě naživu. A pokud je to tak, pak mu něco dlužím. V Ely mi zachránil život.“

„Znamená to snad, že se chceš vrátit?“ zeptal se Latimer.

„Život za život,“ řekl Everett. „Dee mě zachránil, teď jsem na řadě já. Nepojedu dál, dokud mu ten dluh nesplatím.“

„A peníze?“ zeptal se Waco Latimer.

Everett pohlédl na oba těžké plátěné vaky, které visely přes hrušku sedla druhého koně.

„Počkejte na nás s kořistí u Salt Marsh,“ odvětil, načež vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku, otočil koně a cválal dál.

„Jedeme!“ řekl Clint Bucket.

Latimer jel váhavě za ním. Byl to tvrdý pistolník, bandita, obávaný štvanec. Ale ještě nikdy svého druha nenechal ve štychu. Za tu dobu, co jezdil s Deem Bishopem, Beauregardem a Everettem, mezi nimi vzniklo přátelství – pokud se u psanců, kteří ve všech lidech vidí jenom nepřátele, dá vůbec o něčem takovém mluvit. Nyní se Wacovi druhové dostali do těžkého, možná bezvýchodného boje. A on zůstal s Bucketem, který nikdy nebyl jeho přítelem.

Zastavil koně. Byl rozhodnutý.

„Jedu zpátky,“ řekl.

I Clint Bucket zastavil.

„Jestli tam pojedeš, vjedeš přímo do pekla,“ řekl. „Na jihu na nás čeká nový život a pro tebe padesát tisíc dolarů – protože nikdo z ostatních to nepřežije – na severu tě čeká jenom bídná smrt.“

Waco tušil, že Bucket má pravdu. Náhle cítil prázdnotu. Věděl, co to znamená bojovat s Apači nebo Utahy. Viděl spálené mrtvoly lidí, kteří jim padli živí do rukou. Sevřelo se mu hrdlo, když na to pomyslel. Bál se Utahů. Když člověk s oprátkou na krku padne do propadliště, je během jedné minuty mrtvý. Indiáni však člověku dokázali zařídit velmi pomalou smrt.

A přesto: kdyby své přátele nechal ve štychu, ztratil by úctu sám k sobě. Čest bandity nemá velkou cenu. Jenže bylo to to jediné, co kromě svého sedla a koltu měl.

„Jedu zpátky,“ opakoval.

„Ale ne s kořistí,“ řekl Clint Bucket. Uzdu držel volně v levé ruce. Pravou měl nad kostěnou pažbou koltu a Latimer věděl, že by ho zabil, kdyby mu nevydal peníze. Jenže sto tisíc dolarů mu nyní již nepřipadalo tak důležitých.

Odvázal vaky z hrušky sedla a hodil je Bucketovi. „Rozděl peníze na pět dílů a počkej na nás.“ Otočil koně a vydal se směrem, kam předtím odjeli Beauregard a Everett.

+ + + + +

Indiáni, kteří byli v prachu vidět jen nezřetelně, stále útočili. Dee Bishop chvatně vyházel prázdné nábojnice z komor bubínku a nahradil je novými náboji. Vedle sebe slyšel Gwynninu winchestrovku a Randův revolver. Z hlavní utažských opakovaček se blýskalo.

Jeden z bojovníků, který měl zbraňový opasek se starým perkusním koltem, se kryl štítem z bizoní kůže a mířil oštěpem na Gwynn. Dee vpálil do štítu tři kulky, ale indián se přesto udržel v sedle. Tu Dee vyskočil z úkrytu, chytil oštěp, ještě než jej Utah mohl vrhnout, a strhl indiána ze hřbetu strakáče.

Rudoch sáhl po koltu a Dee ho z bezprostřední blízkosti zastřelil. Potom se přikrčil a dvakrát vypálil na nezřetelné postavy, které se blížily. Bál se, že ho předejdou.

Náhle se objevil jezdec na valachovi. Winchestrovku držel za hlaveň a prorážel si jí cestu. Dva Utahové se skáceli ze sedel, ostatní ustoupili. Dee v něm poznal Johnnyho Beauregarda.

Mladý bandita pustil winchestrovku a vytáhl kolt. Jeho výstřely odrazily útok indiánů.

Beauregard seskočil ze sedla, sundal koni sedlové brašny a čutoru a nechal ho běžet. Pak vzal winchestrovku a vrhl se do úkrytu mezi Deeho a Gwynn. Nad ním hvízdaly kulky z karabin vracejících se Utahů.

„Kde jsou ostatní?“ zeptal se Dee. Křičel, přestože palba utichla. Výstřely ho však ohlušily. V uších mu hučelo.

„Za řekou,“ odpověděl mladík.

„Přijdou nám na pomoc?“

„Nevím. Clint určitě ne. Rod a Waco váhali.“

„A ty? Proč ses vykašlal na svůj podíl na kořisti a vrátil ses?“

Johnny neodpověděl. Jenom pohlédl na Gwynn. Výraz v jeho tváři byl výmluvnější než všechna slova.

Pak přijel Everett. Jeho kůň přeskočil bradlo na nejnižším místě, načež se jezdec vrhl ze sedla a přivrávoral k nim. Na krku měl červený šrám po kulce, levý rukáv měl roztržený a zakrvácený.

I on svého koně nechal běžet, když z něj předtím vzal sedlové brašny a čutoru. Utahové koně postříleli, jakmile vyběhli z prachu.

„Proč na mě tak hledíš?“ zeptal se Deeho. „Jsem ti něco dlužný. A nemám dluhy rád.“

Našel si úkryt a položil winchestrovku mezi dva kameny. A potom, když vítr odvál prach, se přebrodil Waco Latimer.

Poznali ho podle koně, přestože jezdce neviděli. Zvíře cválalo a ztěžka oddechovalo. Latimer na něm visel jako indián.

Utahové ho začali ostřelovat, ještě než se přebrodil přes Kern. Přesto dorazil na druhý břeh. Deset yardů před skalami ovšem jeho koně zasáhly kulky. Latimer však měl štěstí, protože kůň se svalil na druhou stranu. Jinak by ho rozmačkal.

Ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku a klopýtavým krokem se rozběhl k obráncům. Beauregard a Everett ho kryli. Dorazil k úpatí skalisek a lehl si vedle nich.

„Teď už chybí jenom Clint,“ řekl Rod Everett, „a budeme všichni.“

„Na toho čekat nemusíte,“ opáčil zadýchaný Latimer. „Jel s penězi k hranici. Nečeká na nás. Na to vsadím své ostruhy.“

Zvedl winchestrovku a vypálil na stín, který se pohnul na hřebeni. Indián zmizel. To, zda to koupil, se nedalo poznat.

„Šetřete střelivem,“ radil Dee Bishop. „Budeme potřebovat každý náboj, až Utahové znovu zaútočí.“

„Co bys udělal se svým podílem na kořisti, kdybychom to přežili?“ zeptal se Latimer Everetta. Ten se usmál a jeho široká tvář se zlomeným nosem díky tomu byla ještě širší.

„Koupil bych si saloon v Mexiku, hned za hranicí. Saloon s tisíci láhvemi kořalky. Potom bych zevnitř zabarikádoval dveře a začal bych pít. Jednu láhev po druhé.“

„A až bys dopil poslední?“

„Pak bych si koupil nový saloon,“ odpověděl Everett. „Ale teď tu ležím v písku bez jediného doušku whisky a Clint, ten bastard, jede se sto tisíci dolarů do bezpečí. Za ty peníze si v Mexiku bude moct koupit všechnu kořalku a všechny krásné holky, co tam jsou. Dee, jak vidíš naše šance?“

Dee Bishop k němu otočil svou zpocenou, zaprášenou tvář. Pokrčil rameny.

„Ze severu sem jede oddíl z Ely. Nevím ale, kdy sem dorazí. Může to trvat hodiny, možná až do setmění.“

„Doufám, že pro nás nevezou oprátky,“ zamumlal Latimer a nabil winchestrovku. „Je tak ticho – příliš ticho. Proč indiáni nezaútočí?“

„Proto,“ řekl Rando a ukázal na sever, kde k nebi stoupal tenký sloupec dýmu. „Svolávají své roztroušené bandy. Před setměním budeme mít co do činění s padesáti nebo sto Utahy. Do té doby nás tu budou držet.“

„Ještě jednou bych se rád podíval na nebe bez těch zatracených kouřových signálů,“ řekl Latimer.

„A já bych zase rád viděl nebe nad údolím Shenandoah, než zemřu,“ řekl Johnny Beauregard.

„Vy jste z Virginie?“ zeptala se Gwynn.

Přikývl. „Bylo to to nejkrásnější místo na světě, než ho Yankeeové za občanské války proměnili v hromadu trosek. Byly tam kukuřičné, tabákové a bavlníkové plantáže, na břehu řeky kvetly mimózy. Když slunce stálo nízko, vypadaly břehy jako ze zlata. Rád bych Shenandoah ještě znovu viděl.“

„Uvidíte ho,“ řekla.

Beauregard opětoval její pohled a otočil se.

„Se svým podílem na kořisti bych tam mohl začít nový život,“ zamumlal. „Údolí Shenandoah je to pravé místo pro někoho, kdo chce postavit dům, obdělávat půdu a založit rodinu. Jenže já…“

Už to nedořekl, protože náhle se ozvala nepravidelná, ale intenzivní palba z hřebene. Kulky se s hvízdáním odrážely od skal.

Dee okamžitě poznal, co mají Utahové v úmyslu. Nebyli sice dost vysoko na to, aby mohli obránce za skalkou zasáhnout, spoléhali však na odražené kulky.

„Pokuste se Utahy zahnat!“ zvolal na své druhy.

Poslechli ho.

Pak dal Gwynn znamení a dívka mu hodila svou winchestrovku. Chladnokrevně pálil, ale indiáni se dobře kryli a jejich palba byla stále intenzivnější.

Náhle spatřil jakýsi stín. Třikrát vypálil, tak rychle, jak mu to jen pákové nabíjení winchestrovky dovolovalo. Ozval se výkřik a polonahý indián se skutálel ze svahu.

Tu vedle sebe Dee uslyšel hekání a ohlédl se. Beauregard ležel zkroucený na zemi. Jedna z odražených kulek ho zasáhla do hrudi. Dusil se vlastní krví. Klečela u něho Gwynn.

„Radši – zůstaň – s Bishopem – je lepší. Vy už to – zvládnete,“ hlesl.

Dee se k němu připlazil. Hned viděl, že mu už není pomoci.

„Jsi dobrý člověk, Johnny,“ řekl. „Jsem hrdý na to, že jste se vrátili.“

„Možná vám – má smrt – pomůže. Lepší kulka – než šibenice…“

Palba byla opět intenzivnější.

Dee se připlazil zpátky na své místo a strčil nové náboje do zásobníku karabiny. Everett s Latimerem stříleli. Rando se připlížil pro Beauregardovu pušku.

Po nějaké době, Deemu to připadalo jako věčnost, střelba utichla. Náhle se rozhostilo ticho. Kromě Beauregarda byli všichni v pořádku.

Muži chvatně nabíjeli své zbraně. Dee Bishop se o horkou ocel winchestrovky téměř popálil. Opřel zbraň o skálu, za kterou ležel, a spočítal náboje v poutkách svého revolverového opasku.

Nebylo jich moc. Byli ztraceni.

„Jak je na tom Johnny?“ zeptal se Gwynn.

„Je mrtvý.“

Její hlas zněl velmi tiše. Rychle na ni pohlédl. Měla úzkou, bledou tvář, její oči mu připadaly nepřirozeně velké. Byla ještě velmi mladá a zatím se neocitla tak blízko smrti jako nyní.

Viděla umírat muže a sama bojovala a zabíjela. To se na ní projevilo.

A přece: který muž by nechtěl takové děvče? Děvče, které by i v nebezpečí stálo po jeho boku, pracovalo s ním, bojovalo s ním a vše s ním sdílelo.

Taková žena mohla být pro muže tím, čím je pro loď kotva. Na ni by se mohl spolehnout i v té největší bouři.

Tu seshora začaly padat kaménky. Vyskočil na nohy a ucouvl.

„Pozor! Jsou nad námi!“ nahlas vykřikl.

Jeho varování zaniklo v dunění výstřelů a výkřicích Utahů. Ze skalisek seskočili čtyři bojovníci. Jeden z nich, statný muž s plochou tváří, která naháněla hrůzu, dopadl na všechny čtyři jako kočka a namířil karabinu na Deeho. Ten tasil kolt. Dvakrát vypálil. Utah zavrávoral a vystřelil. Kulka Deeho minula o vlas. Pak se indián skácel.

Další Utah se vrhl se zvednutým tomahavkem na Waca Latimera. Ten úder vykryl winchestrovkou. Potom ji pustil a oběma rukama chytil indiána za zápěstí. Vrávorali sem a tam, zatímco Dee Bishop, Rando a Everett stříleli na ostatní bojovníky. Kouř u úpatí skály byl tak hustý, že byly vidět jen obrysy lidí.

Ze skalisek seskočili další Utahové. Museli tam vylézt z druhé strany a počkat, až střelba jejich druhů ustane. To pro ně bylo znamením k útoku.

Deeho na opasku škrábla kulka ze spencerovky. Náraz ho odhodil na skálu. Zvedl kolt a namířil na indiána, který na něho střílel. Vypálil a rudokožec se skácel na zem.

Boj skončil tak náhle, jak i vypukl.

Jenom Waco Latimer a poslední Utah spolu ještě zápolili. Latimer indiánovi udeřil pěstí o kámen a bojovník pustil tomahavk. Pak ho Latimer oběma rukama chytil za krk. Utah zoufale bojoval, ale Latimerovo sevření bylo ocelové.

Náhle se ozval děsivý výkřik. Indián zahrabal nohama v písku a zůstal ležet. Waco Latimer zaúpěl a klesl na zem. Teprve teď všichni viděli, že mu z břicha trčí nůž. To on předtím tak vykřikl. Zabil svého protivníka, ale sám též zemřel.

Dva Deeho spolubojovníci byli mrtví – a oddíl z Ely ještě musel být daleko.

+ + + + +

Clint Bucket jel na jih tak rychle, jak mu to jen náročný terén dovoloval. Před chvílí viděl na severu kouřové signály. Nevěděl, co znamenají. Chtěl však do setmění ujet co nejdál.

Pravou ruku měl neustále na koltu, prst v lučíku spouště. Rozhlížel se a hledal náznaky nebezpečí.

Váha vaků s penězi dávala koni zabrat, ale Bucket ho nemilosrdně hnal dál.

Za sebou slyšel střelbu. Jízlivě se usmál, když pomyslel na Beauregarda a ostatní. Idioti, zahodí své životy kvůli holce a starému muži, když za pouští je čeká bohatství…

Bezděky sáhl na vaky s penězi. Ty dolary teď patří mně! Jenom mně. Nikdo jiný na ně nemá nárok.

Přijedu do Mexika, dokážu to. Mám dobrého koně, čutoru plnou vody a Randovu mapu. Vzal ji Deemu Bishopovi z kapsy.

Bezděky přemýšlel o tom, zda měl Everett pravdu se svým tvrzením, že Bishop žije. Ale to bylo jedno. I kdyby žil, tak by ho zabili Utahové. Možná byl v této chvíli dokonce mrtvý a ostatní rovněž.

Jel dál.

Podkovy cinkaly na skále, ze které bouře odvála písek. Byla protkána žilkami. Za skalami se již táhla poušť. Bucket si byl jistý, že tam bude jízda snadnější. Věřil, že ještě do setmění dorazí ke studánkám v Salt Marsh.

Opět pomyslel na Deeho Bishopa. Jeho nenávist k němu ještě žila. To, čím se odlišoval od Bishopa, byl sklon k násilí.

Při přepadeních nebo v soubojích zabil dvanáct mužů. Na každém koltu měl šest zářezů. Bylo mu teprve dvacet, když zastřelil prvního. Cítil zvláštní zadostiučinění, když se díval, jak umírá. Od toho dne ho hnala touha zabíjet.

Dee Bishop byl jiný. Pro něj byl kolt jen prostředkem k přežití, ne nástrojem vášně. Proto ho Bucket nenáviděl. Nikdy si to však neuvědomil. Cítil jen neutuchající nenávist, když na něho pomyslel.

Vzpomněl si na porážky a pokoření z Bishopovy strany a v očích se mu objevily jiskry. Přemýšlel, zda ho ta nenávist bude trápit do konce života.

A začínal tušit, že nevyhasne, i když se Bishopovy kosti budou už dávno bělat v písku Nevadské pouště.

Pomyslel na nový život, který ho čeká. Jeho představy byly jiné než Bishopovy.

Bucket nebyl ochotný se spokojit s kouskem země, na kterém by mohl chovat dobytek. Nyní byl bohatý a chtěl si to bohatství užít. Chtěl žít bez omezení. Jeho lačnost po životě byla nekonečná. Tak jako všichni pistolníci totiž trpěl přímo panickým strachem ze smrti. Příliš často viděl zděšení v očích mužů, kteří zemřeli před hlavněmi jeho koltů. Smrt byla něco hrozného: byl to konec všeho. Proto tolik lpěl na životě.

+ + + + +

Dorazil na konec skalnatého území. Před ním se táhla široširá, skličující písečná poušť.

V tom okamžiku před sebou uviděl oblak prachu. Z jihu přijížděla dlouhá řada indiánů.

Otočil koně a vydal se doleva, k jedné skále. Utahové ho dosud nespatřili. Jeli právě tam, odkud přijel. Náhle pochopil, co znamenaly ony kouřové signály na severu: svolávaly všechny indiánské houfy, které byly na dohled. A on jednomu z nich málem vjel do náruče. Napočítal osmnáct Utahů. Většina byla vyzbrojena opakovacími puškami.

Náhle uslyšel frkání koně. Otočil se v sedle a už měl povytáhnutý kolt, když tu spatřil bojovníka, který stál na nízkém hřebeni.

Winchestrovkou mířil na Bucketa a jen skutečnost, že se bandita pohnul, mu zachránila život. Třeskl výstřel a kulka banditovi proletěla pláštěm.

V následujícím okamžiku Bucketův kolt vyslal své smrtící poselství a Utahův kůň se zhroutil. Jezdec a zvíře se svezli v oblaku prachu ze svahu.

Bucket otočil svého valacha a pobodl ho ostruhami. Prchal na sever. Za jeho zády se ozývaly výkřiky Utahů.

Otočil se v sedle a viděl, že jedou v řadě za ním.

Udeřil koně koltem do hřbetu a po svých vlastních stopách se hnal zpátky.

+ + + + +

V údolí Kernu vládlo zrádné ticho, které jen občas narušil výstřel. Tři muži a dívka byli v bezpečném úkrytu. Na občasnou utažskou palbu však neodpovídali. Měli příliš málo střeliva.

Dee a Gwynn leželi tak těsně vedle sebe, že by se mohli dotknout, kdyby jen natáhli ruce.

„Kdy zase zaútočí?“ zeptala se Gwynn do tísnivého ticha.

„Až jim dorazí posily. Každopádně ještě před západem slunce.“

„Ubráníme se?“

Tu otázku si kladl i on sám. Kdyby Beauregard a Latimer ještě žili, možná by měli šanci. Ale takto to bylo nejisté.

Pokrčil rameny. Nechtěl lhát. Pravdu jí však říct nedokázal.

Přesto mu rozuměla. Nějakou dobu mlčela, načež pohlédla na otce.

„Myslím – ne, vím – že teď o tobě a o mužích, kteří tu s námi bojovali a zemřeli, uvažuje jinak,“ řekla. „Nechtěl věřit tomu, že psanci jsou schopní něco cítit k druhému člověku. Ale vy jste mu dokázali opak.“

„Ty myslíš, že změnil své mínění o mně? Když to přežijeme a já tě budu chtít za ženu – co řekne pak?“

„Tím si nejsem jistá. Ale vím, že se stanu tvou ženou, bez ohledu na to, co řekne otec. Půjdu s tebou kamkoli.“

„Měli jsme se potkat dřív,“ odpověděl. „Pak by naše životy vypadaly jinak.“

Natáhl k ní pravou ruku. Tu se však zarazil. Byla to ruka pistolníka.

Uvědomil si, že jí zatím jen ničil. Ničil to, co ostatní vybudovali. Zprvu jen z mladické lehkomyslnosti, potom už to bylo horší.

Přál si, aby tou rukou, kterou dokázal tak rychle sáhnout po koltu, uměl pracovat se sekerou a kladivem, aby jí vybudoval domov pro Gwynn. Aby jí mohl dokázat svou náklonnost. Teď však už bylo pozdě.

„Ještě žijeme,“ řekla Gwynn. „A možná oddíl z Ely přijede včas a zachrání nás.“

Dee trpce a rezignovaně zavrtěl hlavou.

„Já už tak jako tak žádnou naději nemám. Když nepadnu v boji, pověsí mě, nebo odsoudí na mnoho let do vězení. Teď vím, že všechno, co se v mém životě stalo, je jen má vina. Dřív jsem vinu hledal u druhých. Ale mýlil jsem se. Člověk není bezmocnou hračkou v rukou ostatních. Může život vzít do svých rukou a směřovat ho. Já všechno udělal špatně.“

„Přesto tě miluju a půjdu za tebou kamkoli. Třeba i do Mexika.“

Pohlédl na ni a poznal, že mluví pravdu. Těmito strohými slovy mu vyznala lásku. V tom okamžiku ji miloval tak, že pohled na ni ho bolel.

„Za mexickou hranicí je ves jménem Orovada,“ odvětil. „Jsou tam bílé domky z nepálených cihel a španělský kostel. Tam bych se rád usadil. Dal bych všechno za to, kdybych tě tam mohl přivést.“

„Možná ještě nejsme ztraceni,“ řekla.

„Možná budeme mít štěstí. Nesmíme se vzdát.“

„Máš pravdu. Dokud dýchám, doufám.“

Rád by ji objal jako uplynulé noci, když za ním přišla a měla na sobě jen košili. Ale v přítomnosti ostatních to nešlo. Takže se připlazil k Everettovi, který se zarudlýma očima hleděl přes hlaveň winchestrovky.

„Kolik máš ještě nábojů, Rode?“ zeptal se.

„Dvacet a to je zatraceně málo.“

„Ano. Jeden z nich si nech. Jestli se mně a Randovi něco stane, pak budeš muset zastřelit děvče, aby nepadlo Utahům do rukou.“

„Tyji miluješ, že ano?“

Dee cítil, jak se mu stáhlo hrdlo.

„Ano, miluju,“ chraplavě odvětil.

„I já měl jednou děvče. Dobré děvče. Poctivé, rozumíš?“ řekl Everett. „Byl jsem hlupák a opustil ji. To byl začátek všeho zlého v mém životě. Jestli to tu přežijeme, zůstaň s Gwynn.“

„To udělám.“

„Muž bez dobré ženy je jako strom bez kořenů. A Gwynn je děvče, jaké by si přál každý.“

Dee se plazil dál a dostal se k Benu Randovi, který se právě napil z láhve. Podal ji Bishopovi, ale ten zavrtěl hlavou.

„Máme příliš málo střeliva, Bene,“ řekl. „Jeden útok ještě odrazíme, ale další už ne. A oddíl z Ely musí být ještě nejméně dvacet mil odtud. Možná se obrátili, když viděli kouřové signály.“

„Tomu nevěřím,“ zamumlal Rando. „Luke Brady, šerif z Ely, je tvrdý chlapík. Je to bývalý pistolník, lovec bizonů a armádní zvěd. Se svými lidmi jel pravděpodobně přes noc. A to ho rozběsnilo. Musí být rozčilený tak, že se prostě nemůže vzdát. Ne, tomu nevěřím. V oddíle je nejméně pětadvacet mužů a s nimi se nemusí bát.“

„Myslíš, že nás pověsí?“ zeptal se Dee bez hořkosti jako by žertem. Rando na něho vrhl vážný pohled.

„Není pro mě snadné se omlouvat,“ řekl. „Ale myslím, že jsem tebe a tvé lidi odhadl špatně – aspoň většinu z nich. Jestli to přežijeme a postaví tě k soudu, budu vypovídat ve tvůj prospěch.“

„A nebudeš proti, když Gwynn požádám o ruku?“

Rando chvíli mlčel. Bylo na něm vidět, že to rozhodnutí je těžké.

„Když tě bude chtít,“ odpověděl, „máš mé svolení.“

„To je všechno, co jsem chtěl vědět. Děkuju ti, Bene. Už ti to sice nebudu moct připomenout, ale jsem rád, že již nejsme nepřátelé.“

„Naučil jsem se od Gwynn, že člověk má druhým odpouštět,“ zamumlal Rando.

Smysl těchto slov zůstal pro Deeho hádankou. Všiml si však, že s Randem se něco stalo. Něco, co ho změnilo.

Život více lidí v údolí Kernu se v těch hodinách změnil – a někteří tam zemřeli.

„Opravdu chceš do Mexika?“ zeptal se starý muž po chvíli.

„Ano.“

Opět mezi nimi zavládlo mlčení.

Pak Rando řekl: „Možná bych tam mohl jet s vámi, pokud to tu přežijeme.“ Řekl to váhavě, nepohlédl při tom na Deeho.

Ten pochopil, že starý muž se obává prázdnosti a osamělosti, která by mu bez dcery hrozila.

„Samozřejmě, Bene,“ odvětil. „Pojedeme tam všichni – nebo nikdo. Za hranicí leží jedna vesnice. Vyprávěl jsem o ní Gwynn. Jmenuje se Orovada a…“

Odmlčel se, protože náhle se z druhého břehu řeky ozvaly výstřely. Krátce nato zpoza křovin vyjel jezdec a v plném cvalu vjel do řeky. Voda stříkala zpod kopyt yard vysoko. Jezdec se otočil v sedle a vystřelil na někoho, kdo jej pronásledoval. Pak pohodl valacha ostruhami a rychle se blížil k druhému břehu.

„To je Clint!“ zvolal překvapený Everett.

V tom okamžiku se za Bucketem objevila horda Utahů. Okamžitě vjeli do řeky.

„Kryjte ho!“přikázal Dee. Dva jezdci se skáceli ze sedel, ostatní se rozprchli.

Clint Bucket dorazil na břeh a zmizel obráncům z očí. Krátkou dobu ho neviděli, ale pak se zase objevil, již bez koně. S winchestrovkou v jedné a vaky s penězi v druhé ruce běžel k nim. Zadýchán se svalil vedle Everetta. Pak pohlédl na Deeho, který na něho mířil winchestrovkou.

„Ahoj, Clinte,“ řekl Bishop. „Myslel jsem si, že už jsi i s penězi na cestě k hranici.“

„Takže jsi opravdu naživu,“ vyhrkl Bucket. „Musel ses spolčit s ďáblem. Na tu vzdálenost jsem ještě neminul.“

„Můžeš se pokusit tu chybu napravit. Možná je to tvá poslední šance.“

Bucket viděl, že Dee má prst těsně vedle spouště. Rozesmál se.

„Nedám ti záminku k tomu, abys mě oddělal. Musíš to udělat bez toho.“

„Nepatřím k lidem, kteří někoho odpraví, aniž by mu dali šanci,“ řekl Dee. „Proto tě nechám naživu. Ale možná brzy přijde chvíle, kdy toho budu litovat.“

„Svého koně nechals běžet?“ zeptal se Everett. Bucket odpověděl, aniž by Bishopa spouštěl z očí.

„Ne, stojí přivázaný ve výklenku skály. Není odtud vidět, ale je tam pro něho dost místa.“

Pistolník shodil z ramene vaky s penězi a svlékl si plášť. Potom nabil winchestrovku.

„Mezi Grant Range a Salt Marsh se to jen hemží indiány,“ řekl. „Bude obtížné prorazit. Ale možná to zvládneme, ještě než vyjde měsíc.“

Everett na něho hleděl s chladným úsměvem.

„Do té doby budeme buďto mrtví, nebo s želízky na rukou na cestě do Ely. Blíží se sem šerifův oddíl.“

„Jak to víš?“

„Dee viděl zvířený prach.“

Clint Bucket neodpověděl. Pohlédl na Beauregarda a Latimera, kteří tam leželi.

„Mě nikdo v želízkách na šibenici nedostane,“ řekl, jako by mluvil sám se sebou.

„Asi máš pravdu,“ připustil Everett. „Zemřeš tady, tak jako ostatní.“

Dee však cítil, že Bucket svá slova myslel vážně. Pistolník hledal možnost, jak uprchnout. Bylo jasné, že se nevzdá, dokud bude naživu. Podobal se vlku, který se chytil do pasti, ale ještě stále kouše kolem sebe.

Převalil se na záda, vytáhl z pouzder kolty, vyndal z bubínků prázdné nábojnice a nahradil je novými náboji.

Dee ho pozoroval. Přemýšlel o jeho koni – který stál ve výklenku skály jen deset nebo dvacet yardů odtud.

Čtyři lidé a jeden kůň. Jenom jeden z nich tedy měl šanci vyváznout.

A bude to Gwynn, pomyslel si. O to už se postarám.

+ + + + +

Šerif Luke Brady byl hromotluk. I velký šedák, na kterém seděl, pod ním vypadal malý. Brady byl tvrdý jako skála. V Ely se říkalo, že byste o něj mohli rozbít kladivo. Vedl své muže na jihozápad. Bankovní lupiči měli bezpochyby velký náskok. Možná už dokonce dorazili na jižní hranici Nevady, kde končily šerifovy pravomoci. A přece jel dál.

„Ať jsou, kde jsou, mají potíže,“ řekl k muži, který jel vedle něho. „Je jich jen hrstka a indiáni jsou početně mnohem silnější. Nedivil bych se, kdybychom je našli v poušti s utažskými kulkami v těle.“

Brady si dělal starosti. V kraji se to už nějakou dobu jen hemžilo indiány a on měl pouze pětadvacet mužů. Za normálních okolností to byl silný oddíl. Jenže toto nebyly normální okolnosti. Na bandity si troufal, boj s indiány však bylo jiné kafe. Byly tu ale uloupené peníze. Mohl by si rovnou odepnout hvězdu, kdyby je nepřivezl zpátky. Těžařská společnost ho jmenovala šerifem v Ely, protože od tohoto bývalého pistolníka očekávala ochranu svého majetku a zájmů. Kdyby se ukázalo, že toho není schopen, zase by mu hvězdu vzala.

Jenže Luke Brady myslel i na starého Bena a jeho dceru. Stopy banditů vedly přes jeho důl a dům byl prázdný, když tam dorazili. Ze stop Brady odvodil, že starý muž a děvče jeli s psanci na jih. Proč? Přinutili je k tomu?

Jezdec vedle něho mu zřejmě četl myšlenky, protože řekl: „Pokud už bandité nežijí, budou mrtví i starý Ben a jeho dcera.“

„K čertu s indiány a s tím, co vyvolalo jejich povstání,“ odvětil šerif. „Masakr v Coloradu a hrůzy, které mají na svědomí, zavinil nějaký špinavý obchodník, který je podváděl.“

Pomyslel na přepadený dostavník, který oddíl našel v Grant Range. Při pomyšlení na to, co by se stalo s ním a s muži, kdyby padli do léčky, mu přeběhl mráz po zádech, přestože tam bylo horko. Bezděky položil ruku na kolt.

„Nevěřím, že se starý Ben spolčil s bandity,“ řekl starý muž, který se jmenoval Morg Clanton, „i když se proslýchá, že dřív dělal ledasjaké věci. Víš o tom něco, Luku?“

„Ne,“ odpověděl Brady. „Na žádném zatykači jehojméno není. A od té doby, co se tu usadil s dcerou, se stará jen o ni a o svou práci. Nemám důvod mu nedůvěřovat. Myslím, že bandité je vzali s sebou proto, aby jim Ben ukázal cestu.“

„Jak si může být tak jistý?“

„Psanci jedou po málo známé cestě. Obvykle desperáti prchají po stezce, která vede kolem studánek. Tito bandité ale jedou západněji, po velmi nebezpečné cestě. Toho by se neodvážili, kdyby s sebou neměli někoho, jako je Ben, který v poušti zná každý kámen.“

Chvíli jeli mlčky.

„Tam, další kouřové signály,“ řekl náhle Clanton a ukázal dopředu. „Možná bychom se měli obrátit, Luku. Třeba už o nás vědí a brzy zaútočí.“

„Jsem si jistý, že ty signály se týkají banditů,“ odpověděl Brady. Postavil se ve třmenech a rozhlédl se. „Zatím jsme kouřové signály viděli jen před sebou. Můžou se týkat jen jezdců, kteří jsou na jih od nás. Kdyby se týkaly nás, viděli bychom je kolem. Myslím, že Utahové jsou natolik zaneprázdnění, že si nás ještě nevšimli.“

„Můžou být zaneprázdnění jen jediným: bojem.“

Luke Brady mlčky přikývl. Souhlasil s Clantonem. Kouřové signály, které viděli v uplynulých hodinách, napovídaly, že někde na jihu se strhl boj. A oni jeli přesně tím směrem.

Brady se však nechtěl vzdát. Indiáni mu vlastně pomohli. Nebýt Utahů, bandité by jim uprchlí. Pokud došlo k boji mezi psanci a Utahy, měl šanci dostat se k uloupeným penězům. A tuto šanci si nechtěl nechat ujít. Vzal s sebou dva nejlepší střelce z Ely – a tam bylo hodně dobrých střelců: lovců bizonů, bývalých vojáků, kovbojů a pistolníků.

Pokud by se vyhnuli léčce, mohli by indiány vyřídit.

„Kam myslíš, že vedou stopy banditů?“ zeptal se Clanton.

„Ke Kernu. To je jediný zdroj vody v okruhu pětadvaceti mil. To starý Ben ví. A indiáni též. Jejich kouřové signály stoupají poblíž řeky. Pokud se bandité zapletli do boje, pak u Kernu.“

Brady se ostruhami dotkl slabin koně a zvíře přidalo do kroku. Náhle měl pocit, že přijedou pozdě. Údolí řeky bylo ještě deset mil daleko a slunce už začalo zapadat.

Bylo jasné, že Utahové se pokusí rozhodnout ještě před setměním. Neradi bojovali v noci.

Muži se cvalem vydali za ním. Po třech mílích Brady zastavil svého valacha tak prudce, že zvíře pokleklo.

„Co je, Luku?“ zeptal se Clanton.

„Myslím, že jsem slyšel výstřel. Z dálky. Od Kernu.“

Jen co to vyslovil, ozvala se z jihu přerušovaná střelba. Jezdci se postavili ve třmenech. Všichni věděli, co ty výstřely znamenají.

Ozývaly se od brodu přes řeku. Nebylo pochyb, někdo tam bojoval o život.

„Co myslíš, Luku?“

Brady vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku.

„Jsou u Kernu, přesně jak jsem si myslel,“ odpověděl na Clantonovu otázku. „A přinejmenším pár z nich ještě musí být naživu. Doufám, že to platí i o Benovi a o děvčeti.“

Cvalem jeli dál ke vzdáleným skalám, za nimiž se táhlo údolí řeky.

+ + + + +

Dee přes hlaveň pušky hleděl na indiána, který seděl na strakatém koni a nad hlavou mával rudou dekou. Měl ho na mušce, ale nezmáčkl to. Vzdálenost byla příliš velká a on nechtěl plýtvat náboji.

Za poslední půl hodiny se přes řeku přebrodili další dvě hordy. Nyní proti sobě měli dobrých 50 indiánů.

„Vidíš toho Utaha tam, Bene?“ zeptal se. „Co znamenají ta gesta?“

„Těžko říct,“ odpověděl Rando. „Možná je to signál k poslednímu, rozhodujícímu útoku. Kdybych měl mušketu nebo bizonobijku, srazil bych ho kulkou z koně. Ale Winchestrovka nemá takový dostřel.“

Dee Bishop se otočil a pohlédl na slunce. Brzy se mělo šeřit. Již teď se stíny prodlužovaly.

Obrátil se k severu. Kde, k čertu, může být oddíl z Ely? Kéž by tu tak už byl, pomyslel si, aniž by uvažoval o tom, co přijde pak. Chtěl, aby Gwynn přežila. A Rando a Everett též.

Ani na okamžik nepochyboval o tom, že Utahové se chystají k rozhodujícímu útoku.

Nebezpečné bylo to, že indiány bylo vidět pouze při zteči. Zatím pravděpodobně číhali za hřebenem a skalami a čekali na znamení s trpělivostí vlků, kteří obklíčili oběť. Odkud útok přijde, se ovšem nedalo předvídat. Jasné bylo jen jedno: to, že bude nemilosrdný.

Utahové zřejmě velmi dobře věděli, že dva běloši už jsou mrtví a že mezi ostatními je žena. Ta byla důvodem jejich neústupnosti – a pak tu byly ještě zbraně. Indiáni pušky a náboje potřebovali jako sůl.

A kromě toho svou roli hrála i nenávist k bělochům.

Dee se obezřetně rozhlížel. Dva z jeho druhů byli mrtví a přitom teď mohli být daleko a v bezpečí. Vrátili se jen z přátelství, možná i z lásky k dívce. Nebo i proto, že v sobě našli cosi, co se dalo označit za rytířskost.

Uvažoval o Gwynn. Otočil se k ní. Ležela tam s připravenou puškou a navenek působila velmi klidně a vyrovnaně. Kdyby rychle běžela a oni ji kryli palbou, mohla by dorazit k Bucketovu koni a uprchnout na něm. To by ji však musel přesvědčit, aby ho a svého otce nechala ve štychu.

Pochyboval o tom, že by se mu to podařilo. Pravděpodobně by odmítla uprchnout. Musel si s ní však promluvit, připravit ji. Věděl, že při utažském útoku nebude moc času. Nebo bych to měl nechat na Benu Randovi, pomyslel si.

Byl si jistý i tím, že Bucket svého koně dobrovolně nevydá. Pro něho to zvíře bylo poslední šancí, jak se zachránit. Bylo jasné, že to nepůjde bez boje.

Připlazil se k Randovi. „Musíš Gwynn přimět, aby v rozhodujícím okamžiku uprchla na Bucketově koni na sever,“ tiše řekl. Děvče ho však přesto slyšelo.

„To neudělám,“ řekla chvějícím se hlasem. „Pět lidí má větší šanci než čtyři.“

„Obávám se, že má pravdu, Gwynn,“ řekl Rando. „Jenom nám zkomplikuješ situaci, když tu zůstaneš. Oddíl z Ely už musí být blízko. Když jim pojedeš naproti, budeš mít šanci.“

„Nikdy vás neopustím, to dobře víš,“ rozrušeně odvětila. „Umím se zbraněmi zacházet stejně jako muži. Až indiáni zaútočí, budete potřebovat každou pušku. Společně se můžeme bránit, dokud nepřijede oddíl.“

Dee na ni pohlédl.

„Zbytečně zemřeš, když tu zůstaneš s námi,“ řekl s brutální otevřeností a natáhl k ní ruku. Gwynn ucukla. Její bledá, strhaná tvář svědčila o tom, že se ovládá jen s vypětím všech sil.

„Sama neodjedu,“ vyhrkla. Svírala winchestrovku tak, že jí zbělaly klouby prstů.

Dee se zoufale snažil najít nějakou přesvědčivou odpověď. Musel ji nějak přimět k tomu, aby uprchla. Nikdy by si nebyl pomyslel, že je schopný takového strachu o někoho druhého.

„Myslím, že vycházíte z mylného přesvědčení, že bych svého koně přenechal někomu jinému,“ řekl v tom okamžiku Clint Bucket. Převalil se a namířil winchestrovkou mezi Deeho a Randa. Ukazováček měl na spoušti.

„Neodpravíš nás oba,“ chraplavě řekl Dee.

„Ale ano,“ řekl Bucket. „Stačí, když se jeden z vás pohne, a dokážu ti to. Kůň patří mně a tak to i zůstane.“

„Zdá se, že jsi zapomněl na mě,“ ozval se Everett. „Možná, že Deeho a Randa odděláš, ale než stačíš namířit na mě, koupíš mou kulku.“

„Pochopil bych tě, kdybys toho koně chtěl pro sebe,“ řekl Bucket.

„Jde o život toho děvčete,“ opáčil Everett. „Nechci, aby padlo do rukou indiánům.

„Kůň by možná unesl dva lidi, tebe a mě, Rode,“ sváděl ho Bucket. „A sto tisíc dolarů.“

„Napáchal jsem ve svém životě spoustu zla,“ řekl Rod Everett. „Když teď skončím v pekle, dostanu jen to, co si zasloužím. Ale to děvče je v tom nevinně. Musí přežít.“

„Jsi opravdu hlupák,“ řekl Bucket. „Tak jako Johnny Beauregard a Waco Latimer.“

„Ti dva aspoň udělali něco dobrého, než to koupili.“

„Myslíš, že takového člověka to bolí míň, když ho trefí kulka?“

„To nevím,“ odpověděl Everett. „Děvče každopádně odjede na tvém koni a ty tomu nezabráníš.“

Náhle opět začali střílet indiánští ostrostřelci na hřebeni.

Čtyři muži a dívka se přikrčili, když nad nimi hvízdaly odražené kulky.

„Zdá se, že jde do tuhého,“ řekl Rando. „Za chvíli Utahové zaútočí.“

Dee se odplazil zpět na své místo. Zatímco si upravoval revolverový opasek, hleděl na Gwynn.

„Poslouchej,“ řekl. „Až indiáni zaútočí, vyskočíš a poběžíš. První útok budou vést proti nám. To ti dá jednu minutu na to, abys dorazila ke Clintovu koni a vyšvihla se do sedla. Jeď tak rychle, jak jen můžeš podél řeky na sever a po dvou, třech mílích se vydej na východ. Pak brzy narazíš na šerifův oddíl.“

Zavrtěla hlavou.

„Řekla jsem ti, že tebe ani otce neopustím,“ odvětila. „A mé rozhodnutí je pevné.“

„Miluju tě, Gwynn. Jestli to pro tebe něco znamená, pak to udělej kvůli mně. Odjeď do bezpečí!“

Tu ho do levého ramene škrábla kulka. Zaklel a uskočil. Sáhl si na poraněné místo. Krvácelo.

„Jsi zraněný?“ zeptala se vyděšená dívka.

„Je to jenom škrábnutí, nic víc.“ Opřel si pušku o rameno, pečlivě namířil a vystřelil. Z keře na hřebeni se dolů svezla Winchestrovka, načež se odtud skutálel mrtvý indián.

„Těsně předtím, než rudoši zaútočí, jejich ostrostřelci na návrší přestanou střílet, aby netrefili své druhy. Toho musíš využít,“ řekl Dee ke Gwynn, zatímco nabíjel winchestrovku. „Nebudeme se loučit. Prostě vyskoč a utíkej, až ti dám znamení. Utíkej tak rychle, jak to jen půjde.“

Nedokázala mu odpovědět. Po tváři jí stékaly slzy. Chvěly se jí rty, z úst se jí vydralo vzlyknutí.

„Co to je? Kouř?“ zvolal náhle Everett. Dee vzhlédl a nad hřebenem spatřil bílý oblak. Zhoustl a brzy zahalil hřeben.

„To není kouř. To je prach,“ odvětil Rando. „Utahové jezdí za hřebenem sem a tam a tahají za koňmi otepi větví, aby zvířili prach. Vědí, že vítr ho ponese proti nám. Utrpěli těžké ztráty, takže teď budou útočit v prachu. A to znamená, že je uvidíme, teprve až budou jen pár kroků od nás.“

„Pak dojde k boji muže proti muži,“ řekl Everett. „Nebudeme mít čas dobít zbraně.“ Sáhl po těžkém noži bowie, který měl v pochvě na krku. „Kdybychom jenom měli výhodnější pozici. Tady na nás indiáni můžou zaútočit ze všech stran a přijet na koních až sem.“

Dee Bishop horečnatě přemýšlel.

„Existuje jedna možnost,“ zvolal. „Výklenek, ve kterém stojí Clintův kůň. Tam budeme aspoň do jisté míry v bezpečí, až kůň bude pryč. Skalní stěny nás budou krýt ze tří stran a Utahové na nás budou moct zaútočit jen zepředu.“

„Zkusme to!“ zvolal Rando. „Ale musíme si pospíšit, protože nejpozději za deset minut sem vítr přinese prach. A pak sem dorazí indiáni.“

Dee Bishop věděl, že starý pistolník má pravdu. Mračno prachu se nezadržitelně blížilo. Hřeben byl vidět jen nezřetelně. Utahové přestali střílet a v údolí se rozhostilo tísnivé ticho. Náhle bylo slyšet zurčení řeky.

Dee si na levé rameno pověsil Beauregardův revolverový opasek, vzal winchestrovku a vstal. Teď všechno muselo proběhnout rychle.

„Myslím, že je načase si vyjasnit, komu patří kůň,“ ozval se Bucketův hlas.

Dee se otočil. Pistolník tam stál široce rozkročen a rukama se dotýkal kostěných pažeb svých koltů. V jantarových očích měl číhavý výraz. U nohou mu ležely plátěné vaky s kořistí z Ely.

„Myslel jsem si, že už o tom nemusíme mluvit,“ odpověděl Dee. „Ten kůň je určen pro Gwynn. Tak jsme se dohodli.“

„Vy jste se tak dohodli. Já jsem nesouhlasil. Kůň patří mně. Pokud ho někdo chce, musí mi ho vzít násilím.“

„Jindy bych tvou výzvu přijal. Ale teď není chvíle pro souboj na kolty,“ řekl Dee.

„Ten, kdo zůstane tady, brzy zemře. Jenom jeden z nás má šanci vyváznout. Ten, kdo má koně. A ten je můj.“

Když to Bucket řekl, věděl Dee, že nyní se musí rozhodnout. Celou dobu tušil, že k tomu dojde. Tato chvíle však byla špatně zvolená. Bylo jasné, že v souboji jeden z nich zemře. Možná oba. A to ostatním jen ztíží obranu proti indiánům.

Dee však neměl na vybranou. Musel to udělat kvůli Gwynn. Její život závisel na tom, zda se dostane ke koni. Svěsil pravou ruku a zápěstím se dotkl dřevěné pažby armádního koltu.

Clint Bucket byl rychlý. Dee věděl, že to bude nejtěžší pistolnický souboj jeho života. A možná i poslední.

„Dělej, jak myslíš,“ řekl tvrdým hlasem. „Přesto nezabráníš tomu, aby to děvče odjelo.“

V tom okamžiku k Bishopovi přistoupil Rod Everett. Nikdo si ho nevšímal. Držel svou winchestrovku u boku a mířil jí na Bucketa.

„K žádnému pistolnickému souboji nedojde, dokud jsem tady,“ řekl. „Zastřelím tě, Clinte, jestli sáhneš po koltu. Už jsme ztratili příliš mnoho času. Musíme odtud pryč, dřív než se objeví indiáni.“

Clint Bucket se poněkud uvolnil a sundal ruce z revolverů. „Možná máš pravdu, Rode,“ zamumlal.“Možná to skutečně je špatná chvíle.“

Dee však viděl, že jiskry v jeho očích nevyhasly.

Přesto zvolal na Randa a Gwynn: „Pospěšte si! A vezměte s sebou každý náboj, který najdete!“

Otočil se a v tom okamžiku Everett vykřikl: „Pozor, Dee!“

Třeskly tři výstřely. Otočil se a uviděl Bucketa, jak tam stojí s kolty v rukou. Everett se svalil na zem. V pádu ještě zmáčkl spoušť winchestrovky, ale jeho kulka minula. Koupil olovo, které mířilo na Deeho.

Dee tasil tak rychle jako ještě nikdy. Kolt mu sám vyskočil z pouzdra. O zlomek vteřiny Bucketa předstihl a z hlavně jeho revolveru vyšlehl plamen právě v okamžiku, když Bucket zmáčkl spouště. Tři výstřely se slily v jediný.

Náraz kulky Bucketa odhodil a tak vychýlil hlavně jeho zbraní.

Minul svůj cíl o dlaň a sám byl zasažen přímo do srdce. Bezmocně mačkal spouště revolverů, načež zbledl a vyhasly mu oči. Již byl mrtev, když se skácel na zem.

Dee přiskočil k Everettovi a převalil ho na záda. Muž měl v hrudi dvě rány. Zbývalo mu jen pár vteřin.

„Neříkal – jsem ti – že Clint ti nestřelí do zad – dokud budu tady?“ chraplavě hlesl. Z úst mu tekla krev. „Teď je – dluh – vyrovnán. Přeju – vám štěstí. Tobě – a děvčeti.“

Hlava mu klesla a přestal dýchat. Byl mrtev.

„Sbohem, Rode,“ řekl otřesený Dee. „Byls věrný přítel, ať si už o tobě ostatní říkají cokoli. Věrný až do smrti.“

Na rameni ucítil něčí ruku. Když vzhlédl, spatřil Gwynn. Pomalu pustil Everetta.

„Musíme si pospíšit,“ řekl Ben Rando. Přikývl a mechanickými pohyby Everettovi odepnul revolverový opasek. Pak zvedl jeho winchestrovku. Rando si vzal Bucketův opasek a pak se vydali k úpatí skály.

Oblak prachu již téměř dorazil k nim. Slyšeli dusot kopyt a krátké pokřiky Utahů, nikde je však neviděli. Prach byl tak hustý, že brzy ztratili orientaci.

Náhle Dee po své levé ruce spatřil zhruba tři kroky širokou trhlinu ve skále. Rozběhl se tam.

Rando a Gwynn ho následovali. Byla to kotlinka, kterou kdysi vymlela voda. Právě v ní stál Bucketův kůň přivázaný k zakrslému topolu.

„Do sedla – honem!“ zvolal Dee na Gwynn.

„Pozdě!“ řekl Rando.

Dee se otočil a spatřil rudé jezdce, kteří cválali v oblaku prachu. Odřízli jim poslední únikovou cestu. Teď už měli čas jen na pár slov. Cosi si slíbili.

Pak se Dee skryl na okraji kotlinky a zvedl winchestrovku. Prvnímu Utahovi vpálil kulku do hlavy. Viděl, jak se skácel na zem. Vedle něho stříleli Rando a Gwynn. Kouř z hlavní se mísil s prachem, viditelnost činila necelých pět yardů.

Z prachu se vynořil strakáč. Indián na jeho hřbetu vystřelil z karabiny na Deeho. Krátce nato ho tři kulky srazily pod kopyta koní.

Utahové zarputile bojovali a palba ze tří winchestrovek jejich útok nedokázala zastavit.

Deeho Winchestrovka už byla vystřílená. Sáhl po Everettově karabině a začal z ní střílet. Potom ze zámku vyletěla poslední nábojnice a Dee vzal zbraň oběma rukama za hlaveň a srazil jednoho z Utahů pažbou. Při tom ji však rozbil.

Tasil svůj kolt a levou rukou Beauregardův revolver, který měl v opasku na rameni. Pak z obou zbraní začal střílet na indiány, kteří se vrhali z koní a s vítězoslavnými výkřiky běželi ke kotlince.

Jeden z bojovníků pustil karabinu, chytil se oběma rukama za tvář a svalil se na zem. Další to koupil do břicha.

Tu Deemu tomahavk vyrazil kolt z pravé ruky. Poslední kulkou v bubínku druhé zbraně zastřelil Utaha, který se rozmachoval ke smrtícímu úderu.

Otočil hlavu a chtěl pohlédnout na Gwynn. Při tom však jeho pohled padl na Bena Randa, který s jedním vysokým Utahem zápasil o svou winchestrovku. Dee rudocha udeřil pažbou koltu do hlavy a bojovník se zhroutil na Randa.

Pak Dee uviděl, jak se další indián zmocnil Gwynn. Pustil kolt, vytáhl z pochvy nůž a chytil rudocha levačkou kolem krku. Odtáhl ho od dívky a bodl ho boku.

Potom se vrhl proti Utahům, kteří pronikli do kotlinky. Bodal kolem sebe a čepel nože byla rudá od krve. Košili měl roztrhanou. Bojoval jako posedlý, dokud indiáni nezačali ustupovat.

Vyběhl z kotlinky, udělal několik kroků a rozhlížel se po nepřátelích.

Nikoho však neviděl. Bylo to zvláštní. Pootočil se a slyšel, jak na něho Gwynn cosi volá. Pak mu hodila winchestrovku.

Chytil ji a běžel dál, ani nevěděl, kam a proč. Běžel, zakopl a spadl na zem. Zvedl se a vrávoral dál, ale znovu upadl. Tentokrát už nedokázal vstát. Pohlédl na křoví před sebou a začal se tam plazit jako zvíře, které se chce skrýt. To poslední, na co si vzpomínal, byl Gwynnin hlas. Něco na něho volala.

Snaží se mi něco říct? Je to varování? A kde jsou indiáni?

Odkudsi se ozval zvuk, který zněl jako hřmění. Blížil se a pak se zase vzdaloval, až utichl.

Potom ho obklopila temnota. Už nic necítil, ani si na nic nepamatoval.

V bezvědomí ležel v horkém písku.

+ + + + +

Oddíl z Ely cválal k bojišti. Kopyta duněla na písčité půdě.

Muži drželi v rukou pušky. Když však překonali hřeben, očekávalo je tísnivé ticho. Údolí Kernu bylo liduprázdné.

Tam, kde ještě před chvílí zněly salvy, nyní skučel vítr. Ve vzduchu se vznášel kouř a zvířený prach.

Oddíl šerifa Bradyho jel dál krokem. Bylo to pochmurné místo. Prostranství mezi hřebenem a řekou bylo poseté mrtvými Utahy a koňmi. Indiáni před blížícím se oddílem uprchlí tak chvatně, že s sebou ani nevzali své mrtvé druhy.

Náhle se z kouře a prachu vynořily dvě vyčerpané postavy: šedivý postarší muž a dívka.

Šerif Brady jim vyjel naproti. Když se prach usadil, spatřil Waca Latimera, který s nožem v boku ležel na mrtvém Utahovi.

Latimer byl hledán v půltuctu států. A ležel tam i Jižan Beauregard, tvrdý, rychlý, nebezpečný pistolník. Everett a Clint Bucket zemřeli jen pár kroků od sebe.

„Tady jsou peníze,“ řekl Clanton a kývl na dva plátěné vaky s pečetí banky Nevada. Nesklonil se pro ně, jen na ně hleděl.

„Přijeli jste v hodině dvanácté,“ chraplavě vyhrkl Ben Rando, když muži zastavili před ním. „Kdyby za nás desperáti nebojovali, byli bychom s Gwynn už dávno mrtví. Udělali to, přestože mohli s kořistí odjet do bezpečí. Jeli do boje, ve kterém nemohli zvítězit. Přesto to udělali.“

„Musela to být zuřivá bitva,“ odvětil šerif Brady. „Leží tu dvacet, možná pětadvacet mrtvých indiánů. Ale vidím jenom čtyři mrtvé bandity. Když přepadli banku, bylo jich pět.“

Rando a Gwynn si vyměnili pohled.

„Pátý z nich,“ řekl Ben Rando, „padl Utahům živý do rukou už při prvním útoku. Pokud prohledáte okolí, zřejmě někde narazíte na jeho ohořelé ostatky.“

„Tolik času nemáme,“ řekl Brady. „Měli bychom odtud zmizet dřív, než se indiáni vrátí.“

Strčil winchestrovku do sedlového pouzdra, sesedl, vzal oba vaky a pověsil je na hrušku svého sedla. Rozhlížel se po skalách.

„Tam vzadu nic není,“ rychle řekl Rando. „Indiáni pořád útočili jen z hřebene. Jak jsou na tom ti dva muži, co je bandité postřelili při přepadení banky, šerife?“

„Přežijí,“ odpověděl Brady. „Bene, dá se nějak vysvětlit to, že psanci za vás obětovali své životy, když už přitom téměř byli v bezpečí?“

, Je pro to tolik vysvětlení, kolika cituje člověk schopen,“ řekl Rando vážným hlasem. „Lidé umějí překvapit.“

Šerif Brady přemýšlel o jeho slovech. Pak zavrtěl hlavou a chtěl něco odvětit, ale potom pohlédl na mrtvé desperáty a pomlčel. Obrátil se.

„Vezměte bandity s sebou!“ přikázal svým lidem. „Zaslouží si slušný pohřeb.“

Za setmění supi, kteří plachtili nad bojištěm, zmizeli. Až na skučení větru a zurčení řeky tam panovalo ticho.

Z mlází u skal vyvrávoral jeden muž. Byl zraněný a sotva se udržel na nohou. V ruce však držel winchestrovku.

Překračoval mrtvé indiány a mířil ke kotlince. Tam byl ještě stále přivázaný Bucketův kůň. Na hrušce sedla visel zbraňový opasek s koltem v pouzdře. Vedle něj dvě čutory.

Dee strčil winchestrovku do sedlového pouzdra a ztěžka se vytáhl do sedla. Na obloze svítil měsíc.

Za brodem snadno našel cestu na jih.

Tam v dáli ho čekal nový život.

Tam už neměl bezcílně bloumat a boj ovát o život. Chtěl tam tvrdě pracovat a něco vybudovat pro děvče, které miloval a které již jednou držel v náručí.

Každý si zaslouží druhou šanci. Tato však byla jeho poslední.

Údolí řeky Kern tonulo v temnotě. Poušť již na krvavý boj zapomněla.

Ozvěna výstřelů utichla, kouř se rozplynul. Poušť ve svitu měsíce působila pokojně.

Dee jel na jih. Za hranicí ho čekala ves s bílými domky z nepálených cihel a španělským kostelem. Tam se setkám s Gwynn a Benem Randem, pomyslel si. Slíbil jsem jim to.