John Kirby

Colorado western 213. Za každou cenu

„Jezdci, mami!“ Na dvoře se ozval vysoký dětský hlas.

Lorna Traversová vyšla ze dveří domu a utřela si ruce do zástěry. Pak si dlaní zastínila oči.

Viděla tři jezdce, kteří se pomalu blížili ke stanici. Zdálo se, že s sebou vedou soumary. Byli dobře vidět na pozadí narudlé planiny.

„To jsou zase indiáni, mami? Kdy se vrátí strýc Lee?“ zeptal se světlovlasý hoch.

Lorna ho polaskala po tváři. „To nejsou indiáni, Kene. To jsou běloši.“ Odvázala si zástěru a podala mu ji. „Vezmi ji dovnitř, Kene,“ řekla. „A přines mi strýcovu pušku.“

„Co to je?“ zeptal se Lloyd Jarvess. „Nemám tušení, ještě jsem tu nikdy nebyl.“

Muž, který to řekl, se předklonil, loktem se opřel o hrušku sedla a vyplivl kousek žvýkacího tabáku.

„A co to je podle vašeho mínění, Dawsone?“

Druhý jezdec se s povzdechnutím narovnal a chytil dlouhé laso, k němuž bylo přivázáno šest mezků, kteří se svěšenými hlavami stáli v řadě za ním.

„Jeďme tam,“ řekl, „a dozvíme se to…“

Lloyd Jarvess letmo pohlédl na třetího jezdce, který stál nalevo od něj.

Unaveně a sklesle seděl na strakatém, černobílém koni a působil apaticky.

Měl na sobě staré, ošoupané manšestráky, které měl zastrčené do vysokých, zaprášených kavaleristických holínek, a starou žlutou košili. Na zápěstích měl želízka. K těm bylo přivázáno laso, jehož druhý konec byl omotán okolo hrušky Jarvessova sedla.

Zajatec se ohlédl a usmál se na Lloyda Jarvesse.

„To už jsme v Amarillu?“ tiše se zeptal. „To jsem musel většinu cesty prospat.“

„Ještě máš chuť na žertování,“ řekl Dawson. „Ale to tě přejde, Hardine…“

„Člověk je vyřízený teprve, když ztratí chuť na žertování,“ řekl zajatec. „A to není můj případ.“

Lloyd Jarvess rychle pohlédl na Dawsona.

„Jedeme dál,“ řekl.

+ + + + +

Jeli dál. Lloyd Jarvess, který jel jako první, pozoroval stanici, k níž se blížili. Připomínala příbytek indiánů z kmene Papagů. Stěny obytného domu byly postaveny z tenkých trámů, mezi nimiž bylo bláto, které pouštní slunce proměnilo v hmotu tvrdou jako kámen.

Nízká střecha byla z nepálených cihel. Ve světlých zdech se černala malá okna. Byly na nich těžké okenice s úzkými střílnami.

Dveře domu byly otevřené. Stálo v nich dítě, které k sobě cosi tisklo. Pak Lloyd Jarvess pohlédl na postavu uprostřed dvora a spatřil ženu, která tam stála.

Měla na sobě široké, staré bavlněné šaty, které jí sahaly až po paty. Kaštanové vlasy měla spletené do velkého copu, který si obtočila kolem hlavy.

Stála u studny, která byla postavena z nažloutlých kamenů. Ve večerním slunci se leskla hlaveň krátké sharpsky, kterou držela v rukou.

„Zůstaňte tam, kde jste,“ zvolala, když Jarvess dorazil na kraj dvora.

Zastavil koně a Dawson s Hardinem přijeli k němu.

„Co tu chcete?“ zeptala se.

Lloyd Jarvess si sáhl na okraj klobouku. „To je dostavníková stanice?“ zeptal se.

„Ano.“

„Pak bychom se tu chtěli postarat o koně a přenocovat tu, pokud je to možné.“

„Není to možné…“

„Samozřejmě za všechno zaplatíme.“

„Ne.“

„Madam, jedeme z daleka a naše zvířata už nemůžou.“

„Ne!“ odsekla.

„Jedeme do Amarilla,“ dodal na vysvětlenou.

Zavrtěla hlavou. „Pak jste na správné cestě. Ale zůstat tu nemůžete.“

„Vy jste tu úplně sama, slečno…?“ váhavě se zeptal Dawson.

Lloyd Jarvess, který si ji prohlížel, viděl, jak se jí neznatelně rozšířily zorničky.

„Můj muž se může vrátit každým okamžikem,“ řekla. „Jenom jel k řece.“

„Dobrá,“ řekl Jarvess. „Počkáme na něj a promluvíme s ním!“ Pozvedl se ve třmenech, jako by chtěl sesednout.“

„Zůstaňte v sedle, cizinče! Varuju vás, jestli sesednete, budu střílet!“

Dawson se otočil v sedle. „Ukažte jí svůj odznak, Jarvessi,“ řekl. „Jinak dnes budeme znovu tábořit pod širým nebem.“

Lloyd si rozepnul kabát. Na hrudi se mu leskla marshalská hvězda.

„Jsem marshal z Amarilla,“ řekl. „Vezu zajatce.“

Kývl na svázaného muže, který shrbeně seděl v sedle a hleděl na ženu.

„Jsme na cestě už dva týdny,“ dodal Jarvess. „A po celou dobu spíme pod širým nebem. Byli bychom vám vděční, kdybychom dnes mohli přespat tady. Naši koně jsou vyčerpaní. A do Amarilla jsou to ještě dva dny cesty.“

Zatímco hovořil, viděl, jak se hlaveň sharpsky pomalu sklání.

„Kdo je ten muž, kterého vezete do Amarilla?“ zeptala se s pohledem upřeným na zajatce.

Lloyd chvíli váhal, načež řekl. „Zastřelil jednoho člověka…“

„Vrah?“

„Áno,“ protáhle řekl.

„Pak jeďte dál,“ vyhrkla. „Nechci mít nic společného s někým takovým…“

„Zůstal by ve stáji,“ řekl Lloyd. „A my s ním.“

Viděl na ní, že váhá.

Tu se do toho vložil Dawson. „Jsem obchodník,“ řekl. „A mám tu spoustu věcí, které lidé na takových odlehlých stanicích potřebují. Jestli dovolíte, odvedu své mezky do ohrady a pak vám ukážu své zboží. Není drahé…“ Usmál se na ni.

„Tak dobrá! Ale zítra ráno musíte jet dál, rozumíte?“

Jarvess přikývl a seskočil ze sedla, zatímco Dawson zůstal sedět. Vzal revolver a natáhl kohoutek, zatímco Jarvess odvázal zajatce z hrušky sedla a odstoupil od něj.

„Sesedat!“ ostře řekl.

Spoutaný muž se usmál a seskočil ze sedla.

Přes pintovo sedlo pohlédl na ženu, která šla blíž.

„Vidíte, že jsem dobře hlídaný,“ řekl s úsměvem. „Na mou hlavu je vypsaná odměna padesát tisíc dolarů. To je spousta peněz.“

Mezitím Dawson sesedl a dlouhohlavňovým pattersonem kývl na zajatce.

„Tamto je stáj?“ zeptal se a když žena přikývla, řekl k Hardinovi: ,3ěž tam.“

Jarvess pověsil laso na hrušku sedla a šel za nimi, zatímco žena zůstala stát u koní.

Ve stáji už byla tma. Na tak malou dostavníkovou stanici byla překvapivě velká. Vonělo tam seno a hnůj a bylo tam velmi teplo. V přítmí podupávali koně. Jeden z nich zafrkal.

„Tady,“ řekl Lloyd Jarvess a kývl na Hardina.

V chodbičce stálo několik trámů, které nesly střechu.

„Posaď se!“ řekl Lloyd Jarvess a Hardin se posadil. Zatímco Dawson tam stál s koltem v ruce, Jarvess zajatci odemkl želízka, dal mu ruce kolem trámu a zase mu pouta nasadil.

„Chcete mě přivést do Amarilla,“ tiše řekl Hardin., Ale musím vás zklamat. Tam mě nedostanete. Cítím to. A nepřijedete tam ani vy dva.“

„Já tě do Amarilla přivedu,“ řekl Jarvess. „Na to se spolehni, Hardine.“

Hardin se škodolibě zasmál a řekl:, A vím i proč. Než jsem odjel z Amarilla, slyšel jsem o tobě spoustu věcí. Znám tvé tajemství, Jarvessi. Vím, kdo jsi. Spoléháš se na toho starého kreténa, který ti pomohl mě chytit. Byl jsem neopatrný. Dobrá! Udělal jsem chybu, ale podruhé už ji neudělám.“

Lloyd Jarvess ho chytil za košili a přitáhl ho k sobě.

„Poslouchej!“ přidušeně řekl. „Dokud se udržím v sedle, povedu tě dál. Ať to stojí, co to stojí.“

„Možná jednoho dne už nebudeš moct,“ odvětil Hardin. „Ten starý muž vedle tebe si myslí, že jsi mě zajal kvůli odměně. Jenže já vím, jak to je doopravdy. A vím také, že mu nedáš jediný dolar.“

Lloyd Jarvess se otočil a šel k vratům stáje. Když vyšel ven, kdosi ho chytil za rameno.

„Co j e?“ zeptal se, aniž by se otočil.

Přistoupil k němu Dawson.

„Chci se vás na něco zeptat, Jarvessi.“

‚Ano?

„Jak to myslel?“ řekl Dawson, „že mi nedáte jediný cent z odměny.“

Lloyd Jarvess neodpověděl.

„Vím, že se mezi nás snaží vrazit klín,“ zamumlal šedovlasý obchodník. „Ale tentokrát to znělo jinak. To…“

„Dostanete svůj podíl z odměny,“ řekl Lloyd Jarvess.

„Samozřejmě že věřím vám, Jarvessi,“ řekl a Lloyd Jarvess cítil, že kamarádský tón jeho hlasu je nepřirozený. „Jsme přece společníci, ne?“

„Jsme společníci. Nezapomněl jsem, že jste mi pomohl, Dawsone. Ještě něco?“

, Ano, jak rozdělíme hlídky? Myslím, že bychom Hardina neměli spustit z očí.“

Lloyd Jarvess pohlédl přes Dawsonovo rameno na ženu, která stála ve dveřích a hleděla na ně. Přišel k ní hoch a ona mu položila ruku kolem ramen.

„Vystřídáme se,“ řekl. „Jestli chcete, můžete mít první hlídku, Dawsone.“

„Dobrá…“

Lloyd viděl, jak starý obchodník jde ke svým mezkům. Odvedl je k velké ohradě vedle stáje. Tam z nich sundal náklad, načež je přihnal do ohrady. Pro šest mezků ve stáji dozajista nebylo místo. Lloyd Jarvess vzal uzdy tří jezdeckých koní a odvedl je do stáje. Zatímco jim vybíral prázdná stání a odsedlával je, cítil Hardinův pohled.

Apak uslyšel Hardinův hlas. „To je snad vtip, Jarvessi. Ten starý muž si myslí, že jsi mě štval proto, že jsem zastřelil Cala. Chápe to a souhlasí s tím. Co myslíš, že by řekl, kdyby znal pravdu?“

Ozval se šramot, načež se otevřela vrata. Stál v nich ramenatý obchodník.

„Mám vám pomoct, Jarvessi?“ zeptal se.

„Ne, jsem hotový.“

Lloyd Jarvess pověsil poslední sedlo na kozu a vyšel z přítmí stáje.

„Díky, Dawsone,“ řekl. „Běžte ke studni a přineste koním pár věder vody, pokud už jste se postaral o mezky. A o Hardina si starosti dělat nemusíte. Dostanete polovinu odměny. Tak jsme se dohodli a tak to i zůstane. Všechno ostatní nechte na mně.“

„Ano,“ řekl Dawson. „Chci svůj podíl, to je všechno.“

+ + + + +

Lloyd Jarvess šel potmě po dvoře k domu.

Z ohrady se ozývalo řehtání jednoho mezka, v dáli vyl kojot.

V domě se svítilo. Lloyd Jarvess zaklepal na dveře.

„Ano?“ ozvalo se zevnitř.

„Smím dovnitř? To jsem já, Lloyd Jarvess.“

„Pojďte dál, marshale!“

Otevřel dveře a vešel do středně velké místnosti, jejíž stěny byly zamazané jílem. V záři dvou lamp působila útulně. Byl tam krb, ve kterém plápolal oheň, z něhož sálalo příjemné teplo.

U krbu seděl na podlaze hoch, který si hrál s vlčetem.

Lloyd Jarvess se usmál a pohlédl na ženu, která stál za krbem s polenem v ruce.

„Chtěl jsem se jen zeptat, jestli můžeme něco dostat k snědku,“ řekl.

Ukázala na stůl. Bylo tam prostřeno pro čtyři osoby.

„Můžete se samozřejmě najíst s námi, marshale,“ řekla. „Nechcete zavolat svého společníka?“

Lloyd Jarvess za sebou zavřel.“Dawson je ve stáji,“ řekl. „Nesmíme Hardina spustit z očí.“

„To je tak nebezpečný?“ ustaraně se zeptala.

„Je nebezpečný. Ale nemusíte si dělat starosti. Budeme na něho dávat dobrý pozor.“

Obrátila se a řekla: „Kene, musíš panu Dawsonovi odnést jídlo do stáje. Ale nechoď dovnitř! Zůstaň u vrat a zavolej ho, rozumíš?“

Pihovatý hoch vstal, vzal vlče pod paži a šel k ní. Zatímco žena dávala talíře s jídlem pro Dawsona na vyřezávaný tác, pozoroval Jarvess hocha, který na něj zkoumavě hleděl.

„Běž, Kene,“ řekla žena.

Chlapec chvíli váhal, ale potom podal vlče Lloydovi.

„Podržíte ho?“ zeptal se.

Lloyd vzal kňučící vlče do náruče a hoch se otočil. Potom s Dawsonovým jídlem zmizel venku.

„Ken vám musí hodně věřit,“ řekla žena, Jinak svého vlka nikomu nepůjčí.“

„Kde je váš muž, madam?“ zeptal se marshal.

„Nemám muže,“ odpověděla a pohlédlajinam.

„Chcete tím říct, že tu s chlapcem žijete sama?“

Zavrtěla hlavou, přišla ke stolu a posadila se do křesla.

„Ne, Žiju tu s bratrem, který vede stanici,“ řekla. „Ale dnes ráno odjel do Lubbocku. Jediný muž, který tu kromě něj byl, byl jeden Komanč, jenže ten před týdnem zmizel. Lee za něj chce v Lubbocku sehnat náhradu, protože sami na všechno nestačíme.“

„Rozumím,“ řekl.

„Nevěděla jsem, že jste marshal, když jste přijel,“ řekla. „Člověk tu musí být opatrný. Proto jsem vám řekla, že mám muže.“

Lloyd na ni pohlédl. „Váš bratr neměl vyjíždět,“ řekl. „V kraji panuje neklid. Před několika týdny vypuklo severozápadně odtud na hranici s Novým Mexikem povstání Komančů. Kwahadiové zaútočili na lovce bizonů v Adobe Walls a několik tuctů bělochů při tom přišlo o život.“

„Vím. Ale dozvěděla jsem se o tom příliš pozdě…“ Odmlčela se.

Jarvess postavil vlče na podlahu.

„Byli tu indiáni?“ zeptal se. „Snad ne Komanči?“

Ztěžka přikývla.

„Kdy?“ zeptal se.

„Kolem poledne. Zmizeli, když přijel dostavník…“

„Byli to Kwahadiové?“

„Nevím. Víte, nejsem tu dlouho a nepoznám Komanče. Dnes v poledne jsem indiány viděla poprvé v životě. Vlastně jsme tu s Kenem jenom dva týdny. Ken Komanče viděl jako první a já šla ven s puškou. Stáli u studny. Byli to čtyři jezdci. Jeden z nich se mnou lámaně mluvil a řekl, že přijeli proto, aby nakoupili. V tom okamžiku další z nich uviděl dostavník a všichni čtyři zmizeli. Měli naspěch…“

„Kdy se vrátí váš bratr?“

„Asi zítra večer,“ odpověděla.

„Všimli si Komanči, že tu krom vás a chlapce nikdo není?“ zeptal se.

„Nemám tušení,“ odvětila. „Varoval mě i kočí. Od něho jsem se dozvěděla o komančském povstání. Od té doby Žiju ve strachu, že se indiáni vrátí, ale zatím se neukázali.“

„To nic neznamená,“ řekl Lloyd. „Pokud si všimli, že jste sama, vrátí se, slečno… slečno…“

„Jmenuju se Lorna Traversová,“ řekla.

Vstal.

„Půjdu ven a promluvím o tom s Dawsonem,“ řekl.

+ + + + +

U dveří zůstal stát a zády se opřel o stěnu.

Ve svitu měsíce nad zemí tančil prašný vír.

V dáli štěkal kojot.

Lloyd Jarvess pomalu kráčel po dvoře ke stáji. Štěkání kojota přešlo ve vytí a pak utichlo.

U otevřených vrat stáje viděl tmavou postavu. Poznal, že to je Dawson.

„Dnes v poledne tudy táhlo několik Komančů,“ řekl Lloyd, aniž by na něho pohlédl. „Kdyby se zrovna neobj evil dostavník, možná bychom tu našli jen ohořelé trosky. Ta žena je tu s tím klukem úplně sama, Dawsone.“

Obchodník zaklapl nůž a strčil si ho do kapsy.

„To jsem si myslel,“ řekl. „Tvrdila ale, že není sama.“

„Ano.“

Obchodník si uválel kuličku ze žvýkacího tabáku a strčil si ji do úst.

„Co teď?“ zeptal se. „Pokud to skutečně byli rudokožci, budou si myslet, že je tu čeká snadná kořist. Vrátí se a…“

„Můžeme udělat dvě věci,“ řekl Lloyd. „Buďto osedláme koně a pojedeme do Amarilla, nebo tu zůstaneme.“

Když viděl, že Dawson váhá, dodal: „Bratr paní Traversové se zítra večer vrátí z Lubbocku.“

Dawson si odplivl do písku a řekl: „Hezké! Nevím, jestli jste někdy měl co do činění s Komanči, ale pokud ne…“ Odmlčel se, uviděl, že Jarvess vrtí hlavou, a dodal: „Ne? Pak vám řeknu jedno: Jestli tu zůstaneme, se vší pravděpodobností se s nimi setkáme. A to tedy nemám chuť. Už nějakou dobu s nimi obchoduju. Jsou nevypočitatelní a divocí jako chřestýši.“

„I já bych raději jel pryč,“ řekl Lloyd Jarvess. „Jenže když opustíme stanici, zůstanou ta žena a dítě sami. Ano, chci pryč, protože nebudu mít klid, dokud Hardin nebude stát pod šibenicí. Ale víte, co se stane, pokud odjedeme, Dawsone.“

Pohlédl k domu, kde se otevřely dveře. Ve světle jež odtud pronikalo ven, byla vidět silueta chlapce. Potom se dveře znovu zavřely.

„Ten kluk se mi líbí,“ řekl Dawson., ‚Mám děti rád. Vždycky jsem chtěl mít děti, kopu dětí, ale nikdy z toho nic nebylo.“

Hoch k nim přišel.

Jarvess náhle cítil, jak sebou Dawson trhl.

„Co je?“ zeptal se.

„Vy to neslyšíte?“ řekl obchodník.

„Ne.“

„Ale já ano. Dusot. K zemi!“ sykl. Chytil hocha, který stál vedle nich, a přitáhl ho k sobě. Potom dal Lloydovi znamení a zmizel s hochem v otevřených vratech stáje.

Lloyd vstal a vydal se kolem stáje. Při tom odepnul bezpečnostní poutko revolveru. Pak dorazil k protější stěně stáje.

Vytáhl revolver z pouzdra a natáhl kohoutek.

Náhle měl pocit, že skrze skučení větru slyší dusot koně.

Z prachu se vynořil jezdec. Kroky koně byly díky větru slyšet tlumeně, potom však uslyšel i frkání a řehtání. Viděl ho stále zřetelněji. Ozvalo se cinkání kovových součástek sedla a Lloyd hned poznal, že to je běloch.

Vyšel zpoza rohu, když jezdec byl jen deset yardů od něj.

„Stát!“ zvolal.

Neznámý se pokusil otočit koně, ale v tom okamžiku se otevřela vrata stáje.

Před jezdcem stál Dawson s winchesrovkou u boku.

„Jen klid, příteli,“ zvolal obchodník.

Muž se krátce rozesmál a pomalu zvedl ruce.

„Nečekal jsem, že tu narazím na bandity,“ řekl.

„Sesedat!“ řekl Jarvess.

Jezdec poslechl.

„A teď?“ zeptal se.

Dawson přišel k němu. S puškou v rukou.

„Posvítíme si na něho, Jarvessi?“ zeptal se.

„Ano.“

„Jdu pro lampu. Dávejte na něho pozor.“

Lloyd přikývl.

Zatímco Dawson běžel k domu pro lampu, posadil se Lloyd na studnu.

Muž, který stál se zvednutýma rukama vedle koně, na něho chvíli mlčky hleděl, načež řekl: „Přijel jsem proto, abych tu koupil koně. Jedu do Adobe Walls.“

„Co tam chcete?“

„Někoho hledám.“

„Koho?“

Jezdec pomalu odpověděl: „To vám řeknu, až mi povíte, kdo jste.“

Lloyd Jarvess slyšel, jak se dveře domu za ním otevřely a zase zavřely. Potom se přiblížily kroky a světlo. Lloyd nespouštěl cizince z očí, dokud k němu nepřišel obchodník s puškou pod paží a petrolejkou ve zvednuté ruce. Potom řekl: „Dawsone, ten chlápek chce do Adobe Walls.“

Šedivý, starý obchodník si udiveně povzdechl, přišel k jezdci a posvítil mu do tváře.

Lloyd viděl, jak cizinec přivřel oči. Měl úzkou tvář se zapadlýma očima, rovný, poněkud široký nos a plné rty s koutky staženými dolů. Oděn byl do tmavého pláště a úzkých, černých jezdeckých kalhot. Na nohou měl vysoké boty stejné barvy. Na hlavě měl černý stetson s plochou korunou a úzkou krempou. Stužku zdobily stříbrné mince – byla to navažská práce.

Lloyd vstal, přistoupil k cizinci, rozhrnul mu plášť a vytáhl mu revolvery z pouzder.

„Do Adobe Walls nepojedete,“ řekl. „To jste asi dlouho nebyl v žádném městě, když jste to neslyšel. Adobe Walls obklíčili Kwahadiové. Odtud ani tam se nikdo nedostane.“

„To vím,“ klidným hlasem odvětil muž. „Někoho hledám. Muže, který jel do Adobe Walls. Sledoval jsemjeho stopy až sem a myslím, že jel dál na severozápad. Pokud chce uniknout indiánům, musí do Adobe Walls. Proto chci do toho města – a pojedu tam.“ Strčil si ruku do kapsy. Dawson mu okamžitě namířil na obličej.

„Dejte tu pušku pryč,“ řekl. „Chci jen…“ Nedokončil tu větu, vytáhl malý, pokrčený papír, rozbalil jej a podal jej Jarvessovi. „Znáte toho muže?“ zeptal se.

Lloyd na papír krátce pohlédl. „Ne!“ řekl.

„A vy?“ Cizinec podal papír Dawsonovi.

Obchodník si ho rychle prohlédl. „Ne,“ řekl i on.

Lloyd viděl, jak se muž dívá na papír. Byl to zatykač. Pod podobiznou dotyčného byl utržený. Jarvess věděl, co to znamená. Znal manýry lidí, kteří chtěli zabránit, aby je někdo pronásledoval kvůli odměně.

Aby je pronásledovali lovci lidí.

„Toho muže jsem nikdy neviděl,“ řekl. „Odkud jste jeho stopu sledoval?“

„Co vás to zajímá?“ opáčil cizinec.

„Jedete přece za ním, ne?“

„To je pravda. A chci tu koupit koně.“

„Tady ale žádného nekoupíte,“ řekl Jarvess a pohlédl na Dawsona.

„Nějaké vidím v ohradě,“ řekl muž. „Nechcete mi vrátit mé zbraně?“

„V ohradě jsou mezci,“ řekl Lloyd Jarvess, „a kromě toho patří všichni koně tady dostavníkové společnosti Lubbock – Amarillo. Tady žádného koně nekoupíte. Vezměte toho svého a jeďte dál, pane!“

„Jmenuju se Miller. Frank Miller! Nevím, jestli jste o mně už slyšeli.“

Lloyd zavrtěl hlavou. „Neznám vás, Millere, a nikdy jsem o vás neslyšel. Nechceme vás tady a protože tu žádného koně nekoupíte, doporučuju vám, abyste jel dál. A to okamžitě!“ Vrátil mu oba těžké revolvery.

Miller si strčil zatykač mezi rty a dal revolvery do pouzder. Tu mu papír spadl na zem.

Lloyd se pro něj sklonil, ale někdo byl rychlejší.

Ken Travers, který dosud stál vedle Dawsona, jej rychle zvedl.

Pohlédl na podobiznu muže, vytřeštěnýma očima vzhlédl na Lloyda Jarvesse a řekl: „To je přece ten muž, který je svázaný ve stáji!“

+ + + + +

Chvíli panovalo ticho. Potom se Lloyd sklonil a vzal chlapci zatykač z ruky. Při tom se mu rozhrnuly klopy kabátu.

„Och, marshal,“ ironicky řekl Miller.

Lloyd složil zatykač a podal mu ho.

„Tady!“ řekl jen.

Miller si ho vzal a roztrhal ho. „Už ho nepotřebuju,“ řekl.

Lloyd přikývl. „To je pravda.“

Millerovi ztuhl úsměv na rtech. Lloyd Jarvess pomalu položil ruku na pažbu koltu, ale Miller si toho pohybu všiml, protože řekl: „Takže co mám dělat, marshale?“

„Jet zpátky!“ odpověděl Dawson.

Lloyd přikývl. „Musíte zpátky,“ řekl. „Před vámi jsou Komanči a tady zůstat nemůžete.“

„Mám jiný návrh. Nechte mě tu přespat a zítra ráno pojedeme společně zpátky. To bude pro nás všechny bezpečnější.“

„S vámi za zády, Millere,“ řekl Dawson, „nepojedu nikam.“

„Mnohokrát děkuji,“ chladně řekl Miller.

„Ještě jsem neslyšel o lovci lidí, kterému by se dalo věřit,“ opáčil Dawson.

„A co děláte vy?“ zeptal se Miller. „Na Hardinovu hlavu je vypsáno padesát tisíc dolarů. Chcete mi tvrdit, že ho do Amarilla vezete z etických důvodů?“

Jarvess rychle řekl: „Dělejte, Millere, už žádné řeči. Vezměte si svého koně a jeďte zpátky do Lubbocku.“

Miller těkal pohledem mezi nimi. „Dobrá,“ řekl, „vyhrál jste, marshale. Pojedu.“

Mlčky vzal uzdu, strčil nohu do levého třmene a vyšvihl se do sedla. V tom okamžiku se otevřely dveře domu. Stála v nich Lorna Traversová.

„Kene!“ zavolala. „Kene!“

„Ano, mami!“ Hoch odběhl.

Miller strnul. „Žena?“ řekl. „Tady?“

Lloyd si vyměnil pohled s Dawsonem a řekl: „Jeďte, Millere. A už se nevracejte. Pokud se tu teď někdo objeví, musíme ho považovat za Komanče. Chápete?“

Lovec lidí na něho krátce pohlédl, otočil koně a vyjel do noci.

Oba muži na sebe pohlédli. Dawson si odkašlal a řekl: „Myslíte, že nás nechá na pokoji?“

„Možná ano, možná ne,“ zamumlal Lloyd.

„Ten kluk nám to pěkně zavařil.“

„Ano, půjdu za ním a pokusím se zjistit, odkud zná Hardinovu tvář,“ řekl Jarvess. „Zůstaňte u stáje, Dawsone. Jestli se Miller vrátí, vůbec ho sem nepusťte.“

Dlouhými kroky přešel dvůr a zaklepal na dveře domu. Pak, aniž by počkal na vyzvání, vstoupil dovnitř.

Lorna Traversová seděla u stolu a pomáhala Kenovi se svlékáním.

Vzhlédla, když tam Lloyd vešel, a řekla: „Už je pryč? Ken mi řekl, že…“

Lloyd přikývl a dřepl si před chlapce.

„Kene,“ řekl, „odkud znáš tvář toho muže na obrázku?“

Hoch zrudl. Mlčel.

„Je velmi nebezpečný, Kene,“ dodal Lloyd.

„Je nevinný,“ vyhrkl chlapec. Chvěly se mu rty.

„Ty jsi byl ve stáji, že?“

Hoch mlčel a upřeně na něho hleděl.

„Mluvils s ním?“

„Je nevinný. A– a je to můj přítel!“

„Mložná,“ řekl Lloyd. „Všichni říkají, že jsou nevinní.“

„Proč je potom svázaný?“

Lloyd mu položil ruku na rameno. „Poslouchej , chlapče,“ řekl.,,Když někdo spáchá něco zlého, musí za to být potrestán. Kdyby někdo něco udělal tvému příteli, i ty bys chtěl, aby byl potrestán, že?“

„Jenže muž, kterého zastřelil, byl zlý, a nebyl to tvůj přítel.“

Lloyd pohlédl za něj na Lornu Traversovou.

„Ne,“ řekl. „Nebyl to můj přítel. Byl to můj – bratr.“

Chlapci náhle vhrkly slzy do očí, načež se otočil a běžel pryč.

Lloyd obešel stůl a posadil se na židli.

„Váš bratr?“ nevěřícně se zeptala Lorna.

„Můj bratr Cal,“ řekl. „Teď víte, proč Hardina musím přivést do Amarilla.“

„Omlouvám se,“ zamumlala.

„Považovalajste mě za lovce lidí,“ řekl. „Vím. Ale těch padesát tisíc dolarů mi je lhostejných.“

„To jsem nevěděla,“ tiše řekla. „Ale – mělo mě napadnout, že vám nejde o peníze. Musel jste svého bratra mít moc rád.“

„Rád?“ řekl. „Nenáviděl jsem ho. „Bál jsem se ho a nenáviděl ho. Hardin je ve čtyřech státech hledán za vraždu. Můj bratr to věděl a přesto to byli přátelé. Onoho večera, když byl Cal – byl městským marshalem v Amarillu – zastřelen, byli oba opilí. Pohádali se kvůli nějakému děvčeti. Cal se opil a rozzuřil se. Ale Hardin byl asi rychlejší. Odpravil ho hned první ranou. Cal stál podle výpovědí očitých svědků nahoře na schodech saloonu a viděl, jak se Hardin baví s tím děvčetem. Tasil kolt, děvče se otočilo a Cal minul. Potom střílel Hardin a ten byl přesnější. Cal se zřítil ze schodů, ale už nic necítil, protože Hardinova kulka byla přesná. Hardin vyběhl ze saloonu, zranil jednoho honáka, který ho chtěl zastavit, a unikl na uloupeném koni.“

Odmlčel se a pohlédl na ni.

„Rozumím!“ řekla.

„Tomu nemůžete rozumět,“ trpce odvětil. „Tím to ještě nekončí. Cal byl z nás dvou ten bezohlednější. Vždycky mě považoval za zbabělce a nijak se tím netajil. Podařilo se mu rozšířit názor, že jsem největší zbabělec v celém kraji. Už v dětství mě často trýznil a já se mu nedokázal bránit. Byl to sadista, potřeboval někoho, koho by mohl mučit. Byl to ksindl a já ho nenáviděl, ale nemohl jsem proti němu nic dělat. Takže bych vlastně Hardinovi měl být vděčný. Hlavně proto, že Cal mě několik týdnů předtím přinutil, abych si připnul hvězdu zástupce marshala. Jenže příliš mnoho lidí mě považovalo za nulu. Právě kvůli nim jsem dva týdny štval Hardina. Přísahal jsem si, že ho přivedu do Amarilla, ať to stojí, co to stojí. Ajá ho tam přivedu. Dostanu ho na šibenici. Je nebezpečný. Je to chladnokrevný pistolník, mnohonásobný vrah a je prohnaný. Čeká, až udělám chybu. Nebude váhat a oddělá Dawsona i mě.“

Odmlčel se a dodal: „Proto nechci, aby Ken chodil do stáje. Hardin ví, jak jednat s lidmi. Možná v Kenovi vidí svou poslední šanci.“

Lorna Traversová najednou vstala, přišla ke krbu a vzala velkou smaltovanou konvici, která stála vedle vyhaslého ohniště.

„Dáte si ještě šálek kávy?“

„Rád. Proč ne?“

Přinesla hrnek a nalila do něj kávu. Při tom řekla: „Vy to zvládnete.“

„Děkuji!“ Hleděl za ni.

Postavila konvici ke krbu. „A teď,“ řekla, „můžete…“

V tom okamžiku venku třeskl výstřel.

Nato se ozvalo řehtání, načež znovu práskl výstřel. Ještě než dozněla jeho ozvěna, vystupňovalo se bolestivé řehtání do pronikavého tremola, načež utichlo. Ozvalo se žuchnuti a ječivý výkřik: „Stůj!“ Pak následoval další výstřel.

Komanči, pomyslel si Lloyd. Levou rukou smetl petrolejku ze stolu. Proletěla místností, narazila do stěny a rozbila se. Náhle tam byla tma.

„Lehněte si na zem, paní Traversová,“ řekl. Potom přiběhl ke dveřím, pootevřel je a vytáhl revolver.

Viděl dvůr zalitý svitem měsíce. Poblíž kůlny něco leželo a vedle stál kůň, který neklidně tančil. Za studnou ležel Dawson, který mířil winchestrovkou na stín za kůlnou.

V tom okamžiku se zpoza kůlny ozvalo: „Nestřílejte!“

„Sakra!“ zamumlal Lloyd a stáhl kohoutek revolveru.

„Dawsone!“ vykřikl. „Nestřílejte, to je Miller!“

Lloyd Jarvess strčil kolt zpět do pouzdra. Dawson zamumlal: „Ten ksindl!“ Potom zvolal: „Vyjděte ven, Millere.“

Ze stínu kůlny se vynořil stín, který pak kulhavým krokem přišel k nim.

„Nestřílejte!“ zvolal lovec lidí. „To jsem já, Miller! Zastřelil jste mi mého koně.“

Lloyd přes rameno řekl: „Můžete rozsvítit, paní Traversová.“

Potom šel ven. Od studny se blížil Dawson.

Miller zůstal stát před Lloydem.

„Který idiot mi zastřelil koně?“ řekl.

„Vy sám jste idiot,“ odtušil Dawson. „Proč jste se neozval, když jste sem přijížděl? Myslel jsem si, že jste indián.“

Miller, který ve svitu měsíce připomínal temný stín, si shodil plášť z ramen.

„Rád bych věděl, jak rychle byste jel, vy hrdino, kdybyste měl za zády hordu Komančů, kteří by vás každou chvíli mohli prostřílet šípy.“

„Co je to za nesmysl?“ zeptal se Dawson. „Já žádné Komanče neslyšel. Vy jste přivedl dva koně?“ zeptal se. „Odkud máte toho druhého?“

„Od jednoho Komanče,“ řekl Miller.

Dawson zabručel: „Neslyšel jsem střelbu.“

„To bych řekl,“ zamumlal Miller. „Výstřel v noci by pobouřil lovce skalpů v okruhu tří mil.“

Přišli ke koním. Ten, který ležel na zemi, patřil Millerovi. Druhý, který před nimi couval, byl urostlý, hezký ryzák se silnými spěnkami, širokými plecky a skvrnou na čele ve tvaru čtyřcípé hvězdy. Měl na sobě mexickou ohlávku a sedlo s vysokou hruškou a zadní rozsochou ze stříbra a mosazi. I třmeny byly zdobené.

Dawson, který ryzáka poplácal po krku, řekl: „To je kůň nějakého Mexičana. Vy jste si potmě spletl Mexičana s Komančem?“

Miller se sklonil ke svému koni, kterého zastřelil Dawson, a něco povytáhl ze sedlového pouzdra. Byla to hlaveň pušky. Předpažbí bylo rozbité a pažba chyběla.

„Co to je?“

„Toto?“ Miller se tiše zasmál. „Kdysi to byla puška. Pažba leží vedle Komanče, kterého jsem srazil z tohoto sedla. Potom jsem musel zpátky, protože se objevili jeho čtyři druhové.“ Odhodil hlaveň pryč.

„Co teď?“ zeptal se. „Mám zase jet pryč?“

„Venku jsou možná jen čtyři indiáni,“ řekl Dawson.

„Tak tam běžte a přesvědčte se,“ řekl Miller a rozesmál se. „Je možné, že to je jen hrstka, protože z východu se blíží McKenzie s kavalerií. Přesto je pravděpodobnější, že tu bude celá horda, která jenom neví, kolik bělochů tu je. Kdyby to věděli, už je tu dávno máme.“

Rozzuřený Dawson řekl: „Zdá se, že se ho jen tak nezbavíme.“

„Na něho můžeme dát pozor,“ řekl Lloyd. „Ale Kwahadiové…“

„Souhlasím,“ řekl Miller a sklonil se pro klobouk a plášť. „Slyšíte, jak vyjí kojoti? Tito jsou dvounozí. Dohodněme se. Zůstanu tady a zato se zajatce ani nedotknu.

Život je pro mě víc než padesát tisíc dolarů. Toto je dostavníková stanice. Kdy sem přijede další dostavník?“

„Pokud vůbec nějaký přijede, tak to nebude dřív, než sem přitáhne McKenzie.“

Lloyd chtěl ještě něco dodat, ale v tom okamžiku se otevřely dveře domu a na dvůr vyšla Lorna Traversová. Chvíli tam mlčky stála, načež rychle přišla k nim. Lloyd, který letmo pohlédl na Millera, si všiml, jak se jeho tvář náhle změnila. V tom momentě se ozval jeho instinkt. Varoval ho před tím mužem. Cosi mu napovídalo, že Miller je nebezpečný, možná ještě nebezpečnější než Dean Hardin…

Když Lorna Traversová přišla k němu, uklonil se.

„Madam!“ řekl.

„To je pan Frank Miller. Unikl Komančům,“ představil ho Lloyd.

„Bohužel,“ zamumlal Dawson, odplivl si a pomalu odešel.

„Buďte vítán,“ řekla Lorna Traversová.

„Díky!“

Lloyd, který stál vedle ní, si pomyslel: Musí vědět, co je to za člověka! A přesto ho tu vítá! Ale co je mi do něj? A do ní?

Lorna Traversová náhle pozvedla hlavu a pohlédla přes jeho rameno na koně, který stál za ním.

Potom si položila ruku na hruď a vyděšeně vykřikla.

Jarvess slyšel jen slovo: „Apači“

Odstrčila Millera stranou a chytila koně za uzdu.

„Paní Traversová,“ řekl. „Vy toho koně znáte?“

Neodpověděla. Rychle prohlédla sedlo a ohlávku.

„Proboha,“ tiše řekla. „To je Apač. Leeho ryzák, kůň mého bratra.“

Na sedle byly tmavé skvrny.

Oba muži na sebe nepřátelsky pohlédli.

„Možná to je krev Komanče, kterého jsem srazil,“ řekl.

Vzlykla a opřela se o koně. Celá se chvěla, když se křečovitě držela srsti koně.

Lloydjí položil ruku na rameno. „Mohu vám pomoci, paní Traversová?“

Odstoupila od koně a oběma rukama si promnula tvář. Hovořit nedokázala, pouze vrtěla hlavou. Na nikoho nepohlédla a vydala se přes dvůr k domu. Zavřela za sebou dveře.

+ + + + +

Miller si hodil plášť přes ramena a řekl. „Můžu jít za Hardinem?“

„Ne.“

Přišel k nim Dawson. „Té ženy mi je líto,“ řekl.

„Mně též,“ řekl Miller.

Dawson si ho vůbec nevšímal.

„Je ještě tak mladá,“ řekl. „Nemůže jí být víc než šestadvacet. A teď toto. Je tu s malým Kenem úplně sama. A přitom vypadá tak dobře.“

„To bych řekl,“ přisvědčil Miller.

„Ano?“ Lloyd se otočil a chytil ho za límec.

„Jestli se na tu ženu jen křivě podíváte, oddělám vás!“ Náhle ucítil cosi tvrdého v boku a uslyšel kovové cvaknutí kohoutku revolveru.

„Pusťte mě, marshale,“ řekl Miller.

„A vy zase schovejte kolt,“ řekl za nimi Dawson. „Mám vaši hlavu na mušce, Millere. Dejte tu zbraň pryč!“

Miller poslechl. „Dobrá, dobrá,“ řekl. „Jen klid. Teď půjdu a ustelu si v kůlně.“

+ + + + +

Ve stáji byla ještě větší zima než venku. Koně spali a občas některý z nich ve spánku narazil do stěny stání. Lloyd vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře. Několik vteřin stál v temnotě provoněné senem a naslouchal Hardinovu dechu.

„Hardine!“ ostře řekl.

Oddechování bylo stále tišší, načež Jarvess z temnoty uslyšel zajatcův hlas. „To jsi ty, marshale?“

„Ano.“ Lloyd k němu přišel. Pravou ruku měl na chladné pažbě pětačtyřicítky.

Zabiják se tiše zasmál. „Slyšel jsem výstřel,“ řekl. „Pohádal ses s tím dědkem?“

„Máme návštěvu. Říká ti něco jméno Frank Miller?“

Slyšel, jak Hardin syčivě vydechl.

„Miller?“ zeptal Se. „Miller? Frank Miller z Dodge City?“

„To bude on. Utekl sem před Komanči a zůstane tady…“

„To řekl? Pak lhal,“ procedil Hardin mezi zuby. „Jde po mně, že?“

„Je na stopě padesáti tisícům dolarů.“

Hardin chvíli mlčel, načež řekl: „Hajzl! Netušil jsem, že bude tak daleko na jihu. Jeho revír je na severu.“

„Máš strach?“ zeptal se Lloyd.

Hardin se rozesmál, ale znělo to neupřímně. „Strach? Ne. Ale jestli mě chceš přivést do Amarilla, pak si na něho dávej pozor. Tomu je jedno, jestli nosíš hvězdu. Pokud má zálusk na tu odměnu, pak se pokusí tě o ni připravit. Oddělej ho, Jarvessi, dokud je čas.“

„O mě se bát nemusíš…“

„Ne, to máš pravdu.“

„Dostanu tě na šibenici, Hardine.“

„Ty ne, Jarvessi! Ty ne! Člověk se tak rychle nezmění. Vždycky jsi byl zbabělec. To říkal už Cal.“

„Na svou minulost jsem už zapomněl,“ řekl hořkým tónem. „Poslouchej, Hardine! Nenáviděl jsem svou minulost stejně, jako jsem nenáviděl Cala a jako teď nenávidím tebe. Jestli se mi povede tě přivést do Amarilla, pak to bude znamenat, že jsem se s ní vypořádal. A já se s ní vypořádám. Proto tě tam přivezu.“

Hardin se neklidně pohnul. Řetízek pout zacinkal.

„Ty a Miller,“ řekl, „budete muset bojovat o to, kdo mě přivede do Amarilla. Starého muže nepočítám. Není nebezpečný. Ale ať už zvítězí kdokoli, ty nebo Miller, nakonec se budu smát já. Do Amarilla mě nikdo nedostane.“

+ + + + +

Probudil se uprostřed noci a když otevřel oči, nevěděl, kde je. Potom si všiml siluety budov a došlo mu to.

Seděl v závětří za studnou. Zády se opíral o zídku studny, nohy měl natažené a pušku měl položenou na kolenou. Nevěděl, jak usnul.

Něco ho probudilo.

Nějaký tichý šelest.

Pohlédl doleva a zatímco sáhl po winchestrovce, uviděl, že dveře kůlny jsou otevřené a rytmicky mlátí o zeď. Právě ten zvuk ho probudil. Ohlédl se na Dawsona. Ležel ve stínu střechy domu. To znamenalo, že spí a nic neslyší.

Lloyd ještě chvíli naslouchal, načež vstal a odjistil winchestrovku. Nemělo smysl teď Dawsona budit. Už tušil, proč jsou dveře kůlny otevřené.

Přikrčen, s puškou v rukou, se rozběhl přes dvůr.

Oběhl stáj a spatřil oba osedlané koně, kteří stáli za ní. Trhali hlavami a nervózně švihali ocasy. Když ho spatřili, tiše zafrkali. Lloyd si strčil pušku pod paži a dal jim dlaně na nozdry, aby je umlčel. Jeden kůň byl jeho vlastní, druhý patřil Lorninu bratrovi.

Tiše se vrátil a přiložil ucho k vratům stáje. Zevnitř se ozývalo mumlání. Pootevřel je.

Vevnitř čadivě svítila petrolejka.

U boxů koní stál Frank Miller, jednou rukou se držel sloupu a druhou měl položenou na koltu.

Hardin seděl prostovlasý u svého trámu a hleděl na lovce lidí. Byl bledý jako stěna.

Lloyd slyšel, jak říká: „…jestli se ke mně přiblížíš, dám ti co pro to.“

„Když tě odpravím, už nikoho nevyřídíš, přítelíčku,“ řekl Miller. Sáhl si do kapsy kabátu a vytáhl z ní nůž s úzkou, dlouhou čepelí.

„Znamenáš pro mě padesát tisíc dolarů,“ řekl. „Mrtvý nebo živý.“

„Do Amarilla mě nepřivezeš živého ani mrtvého, Millere, to dobře víš.“

„Proč?“

„Kvůli Komančům.“

Miller se tiše rozesmál.

„Komančům?“ zeptal se. „Těch je tu jen pár.“

„Myslel jsem, že jsi tu kvůli nim.“

„To byl jen trik,“ řekl Lloyd a otevřel vrata. Zvedl winchestrovku a dodal: „Dejte ten nůž pryč, Millere.“

Miller pokrčil rameny a strčil si nůž do kapsy.

„Chtěl jsem se na něho jen podívat,“ řekl.

„To není pravda, Jarvessi,“ vyhrkl Hardin. „Zastřel ho! Zastřel ho, nebo toho budeš litovat.“

„Vím, že to není pravda,“ řekl Lloyd. „Mohl bych vás teď zastřelit, Millere – ale nejsem zabiják.“

„Ani já ne,“ odpověděl Miller s úsměvem. „Jinak bych vás oddělal, když jste spal. A toho starého troubu Dawsona taky.“

„Jestli to zkusíte ještě jednou, zastřelím vás,“ řekl Jarvess.

„Jen klid,“ řekl Miller.

„To je můj zajatec,“ dodal Lloyd. „A já, jenom já ho přivedu do Amarilla. Je to jasné?“

„Ano.“

„Pak teď běžte ven, odsedlejte koně a přiveďte je do stáje.“

Miller mlčky odešel.

„Druhou šanci už ti nedá,“ řekl Hardin. „Jsi vyřízený, Jarvessi. Je to vrah z povolání. Jestli ho chceš připravit o odměnu, odpraví tě.“

„Měls strach,“ odvětil Lloyd a usmál se. „Nevěděl jsem, že se umíš tak bát, Hardine.“

Zajatec zrudl.

„Jdi k čertu!“ zasyčel.

Zvenčí se ozvaly chvatné kroky. Lloyd uhasil petrolejku, vyšel ven a zavřel za sebou. Rychle k němu kráčel Dawson.

„Co se děje?“ nedůvěřivě se zeptal. „Viděl jsem, jak Miller jde ze stáje. Co tam dělal?“

„Chtěl našeho ptáčka přilákat do své klece,“ řekl Jarvess.

„Vy jste spal, marshale?“

„Vypadá to tak.“

„Škoda, že jsem nehlídal namísto vás,“ řekl. „Vyřídil bych ho a bylo by po problému.“

Vrátili se ke studni. Lloyd nabral dlaní vodu z vědra a napil se. Potom řekl: „Jakmile se rozední, projedu okolí. Pokud uvidím, že tu není víc než půl tuctu Komančů, vezmeme ženu a chlapce s sebou a pojedeme do Amarilla. Nechci tu s Millerem a Hardinem zůstávat déle, než je bezpodmínečně nutné.“

„Rozední se brzy,“ řekl Dawson a vzhlédl k obloze. „Za hodinu začne svítat. To je hodina Komančů. Pokud tu nějací opravdu jsou, pak se zjitra připlíží a porozhlédnou se tu.“

Odplivl si do písku a díval se, jak Miller vede oba koně zpátky do stáje. Potom se zamyšleně otočil k Lloydovi.

„Smím se vás na něco zeptat, marshale?“

Když Lloyd mlčky přikývl, řekl: „Hardin má pravdu. Nepronásledoval jste ho kvůli penězům. Vy nejste jako Miller. Nemám právo se vás ptát, proč jste ho pronásledoval, ale nechci, abyste o mně měl mylné mínění. Samozřejmě že jsem vám pomáhal kvůli odměně, ale…“

Lloyd mu položil ruku na rameno. „Chápu,“ polohlasně řekl. Vstal, vzal své deky a sedlo a šel k domu.

Když vešel dovnitř, spatřil u krbu Lornu Traversovou.

Položil své věci ke dveřím a řekl: „Dobré ráno, paní Traversová.“

Otočila se k němu a on viděl, že je bledá a nevyspalá.

„Dáte si kávu?“ zeptala se.

„Rád.“

Přinesla mu šálek a vrátila se ke krbu.

Lloyd zůstal stát u stolu vedle ní. „To s vaším bratrem je mi líto,“ řekl.

„Díky,“ řekla, aniž by na něho pohlédla,

„Rád bych vám pomohl.“

„Ne, díky.“

„Co teď budete dělat?“

„To nevím. Pravděpodobně odjedu na Východ.“

„Odkudjste?“

„Z Greensboro v Severní Karolíně. Vrátíme se s Kenem tam. Chudák Lee.“

„Nepřemýšlela jste o tom, že byste zůstala na Západě?“

„To ano, kvůli Kenovi,“ řekla. „Nechtěla jsem, aby vyrůstal na Východě. Chtěla jsem, aby vyrůstal tam, kde jsou lidé ještě poctiví. Ale teď se musím vrátit. Jako žena stanici vést nemůžu. Odjedu, jakmile budu moct…“

„Proč se tu za někoho neprovdáte?“ zeptal se. Potom si uvědomil, co řekl, a dodal: „Vím, že teď na to není vhodná chvíle, ale našlo by se hodně mužů, kteří by byli k ženě hodní, kdyby jen nějakou měli. Na Západě je málo žen.“

Pohlédla na něho.

„Už se nechci znovu provdat,“ řekla. „Můj muž přišel o život při přestřelce. Teď jsem ztratila i Leeho. Ne.“

„Odpusťte.“

Neodpověděla.

„Je pro vás snadné to tu všechno nechat?“ zeptal se.

Mlčky zavrtěla hlavou.

„Kdyby tu stanici posunuli jen o dvě míle dál na východ,“ řekl, „pak by se na ní dali též chovat koně. Vím, že tam jsou pastviny. Než se tu objevili Komanči, pár lidí tam páslo dobytek.“

„To neumím,“ řekla. „Musím se vrátit do svého starého života.

Lloyd otevřel ústa k odpovědi, ale tu tam přišel Dawson.

Pohledem těkal mezi nimi, načež dal Lloydovi znamení.

„Co je?“ tiše se zeptal.

„Komanči,“ řekl Dawson. „Pojďte.“

Šel za Dawsonem přes dvůr a už z dálky viděl Millera, který stál u stáje. Opíral se o pušku a upřeně hleděl do Llanos. Když dorazili k němu, otočil se a vrhl na Jarvesse posměšný pohled.

„Tam!“ Dawson natáhl ruku a ukázal na rovinu.

Zhruba pět set yardů od nich stál jezdec na strakatém válečném poníkovi. Ačkoli slunce ještě nevyšlo, bylo ho zřetelně vidět. Měl na sobě vysoké mokasíny, bederní roušku a stříbrný náhrdelník. Dlouhé černé vlasy mu visely přes ramena. Houpalo se mu v nich orlí pero. Na hřbetě pomalovaného koně měl položenou krátkohlavňovou pušku.

Upřeně hleděl na tři muže, kteří ho pozorovali.

„Je to Kwahadi,“ řekl Dawson. „Dlouho jsem s nimi obchodoval, poznám je.“

„Prodej alkoholu rudochům je zakázán,“ řekl Miller. Dawson byl tak zamyšlený, že řekl jen: „Nesmí vás při tom chytit.“

„Mohli bychom ho trefit,“ řekl Miller.

„Jen to ne,“ řekl Dawson. „Nesmí padnout výstřel. Není sám. Jinak by se tak neukazoval.“

Jezdec tam stále strnule stál.

„Možná chce jen něco vyměnit nebo koupit, protože ví, že jsem tady,“ zamumlal Dawson. „Někteří z nich si mě ještě budou pamatovat.“

„Rád bych věděl, co chce,“ řekl Lloyd Jarvess.

V tom okamžiku třeskl výstřel. Všichni se otočili.

Ve dveřích domu stála Lorna Traversová. V rukou držela sharpsku, kterou mířila na Komanče. Z její hlavně stoupal kouř.

Lloyd se otočil ke Komanči, který ještě pořád nehybně seděl na pintoví.

„Díky Bohu!“ vyhrkl Dawson. „Netrefila!“

V té chvíli sebou jezdec trhl a pomalu klesl na krk koně. Ten se splašil a udělal několik rychlých kroků. Jezdec ztratil rovnováhu a sklouzl do písku. V tom okamžiku zpoza vysokých kaktusů vyjeli další dva jezdci. Chvíli tam stáli, načež zase zmizeli.

„Zatracená ženská!“ vyhrkl Miller. „Teď máme na krku Komanče.“

+ + + + +

„Zůstaňte tady!“ řekl Lloyd. Otočil se a běžel k domu. Lorna již zmizela vevnitř.

Šel za ní. Stála u krbu a věšela pušku na skobu na zdi. Tiše za sebou zavřel dveře a přišel k ní.

„Víte, co jste udělala?“ zeptal se.

„Zabila jsem člověka.“

„Poštvala jste proti nám Komanče.“

„Vím,“ řekla. „Ale nemohla jsem jinak. Možná to byl on, kdo zavraždil Leeho…“ Odmlčela se.

Náhle ho objala a přitiskla tvář k jeho rameni. Chvěla se. Lloyd tam nehybně stál a držel ji kolem ramen, zatímco Lorna hlesla:“Viděla jsem ho! Zdálo se mi, že ho vidím. Byl nahý a zakrvácený. Och, Bože!“

„Musela jsem střílet,“ vyhrkla a vzhlédla k němu. Ve tváři měla slzy. „Musela jsem to udělat.“

+ + + + +

Frank Miller pomalu kráčel ke kůlně, kde nechal své věci. Když míjel stáj, zastavil se a začal si balit cigaretu. Frank Miller byl lovcem lidí z vášně. Chamtivost byla sice při jeho konání důležitá, ale kromě ní tu ještě hrála roli i jeho nenávist ke všemu, co stálo mimo zákon. Možná proto, jak mu kdysi řekl jeden marshal, že byl sám mužem, který žil mimo zákon. A proto nenáviděl všechny, kdo mu to připomínali.

Když si zapaloval cigaretu, pomyslel na Hardina, který seděl ve stáji, připoutaný k trámu, a ucítil, jak mu po zádech přeběhl mráz.

Když vešel dovnitř, uviděl, jak Hardin zvedl hlavu. Vypadal vyděšeně.

„Co tu chceš, Millere?“ zeptal se.

„Budu si muset pospíšit, abych tě odtud dostal, Hardine,“ polohlasně řekl. „Slyšels výstřel?“

Hardin přikývl.

„Jeden Komanč to koupil,“ řekl Miller. „Očividně jich tu je víc, než jsem si myslel.“

„Vím, že ti jde o odměnu za mou hlavu, Millere,“ řekl šklebící se Hardin. „Ale tu nedostaneš. Proti tobě stojí dva muži. Ana ně nemáš.“

Miller rychle pohlédl pootevřenými dveřmi ven a uviděl, že Dawson ještě stále hledí na prérii.

Otočil se k zajatci. „Jsi had, Hardine,“ řekl. „Snažíš se mě poštvat proti těm dvěma. Ale budu ti muset udělat laskavost, byť proti své vůli. Ano, vím, že se jich musím zbavit.“

„Nejdřív to zkus s Jarvessem,“ řekl.

„To je marshal?“

„Ano.“

„Je tak rychlý, že proti němu nemám šanci, nebo proč mi ho doporučuješ?“

„Protože s tím starým už se vypořádáš snadno, Millere.“

„Jo, to by se ti tak hodilo, co? A pak bys vyřídil mě, co? Jenže to se mýlíš! Až tě jednou budu mít, jsi mrtvý. Nedělej si velké naděje. Trefil bych tě puškou i na jednu míli. Mrtvý máš stejnou cenu jako živý. Možná tě do Amarilla přivezu mrtvého. Jinak bys mohl lidem tam vyžvanit, co se stalo s marshalem.“

Viděl, jak Hardin zbledl.

„Jo, můj příteli,“ chladně řekl Miller. „Tvá hlava je ve smyčce. Je jenom otázkou času, kdy za ni kat zatáhne.“

+ + + + +

Lorna Traversová seděla u stolu a zarudlýma očima hleděla před sebe. V místnosti, kam malými okénky a dveřmi pronikalo světlo, bylo tísnivé ticho. Lloyd nevěděl, co má říct.

„Paní Traversová,“ začal. „Poslouchejte, nemá smysl přemýšlet o tom, co se stalo. Vím, že to pro vás není snadné. Ale chci vám něco navrhnout. Musím do Amarilla. Jeďte s námi. Sama tu s chlapcem zůstat nemůžete. V Amarillu si potom můžete rozmyslet, zda se chcete vrátit na Východ nebo zůstat.“

Zatnula pěsti a řekla: „Nikdy jsem to tu neměla ráda. Tento dům mě odloučil od světa a od života a já ho mnohdy přímo nenáviděla. Jedna má příbuzná, u které jsem žila předtím, než jsem sem přijela za Leem, mi kdysi pověděla: Závidím ti tvé mládí a tvou krásu! Ale ani ty nebudeš krásná a mladá věčně! Na to jsem tu stále myslela. Ale teď – teď bych tu klidně zůstala třeba navěky, kdybych tím jen Leemu…“ Odmlčela se a rozechvěla se jí ramena.

Lloyd hleděl ke dveřím. Dawson mu dal znamení, že nic nevidí.

„Myslete teď na ty, kdo ještě jsou naživu, paní Traversová,“ řekl. „Myslete na Kena. Má na vás právo a život na vás má též právo. Máte dítě. Sbalte si věci a vezměte Kena s sebou. To, co půjde, naložíme na koně, a pak odjedeme do Amarilla. Souhlasíte?“

Nečekal na její odpověď a šel ven. Věděl, že jí teď nepomůže tím, že jí bude dávat najevo soucit. Musel jí ukázat, že nebezpečí ještě trvá. Věděl, že jakmile si to uvědomí, vzpamatuje se.

Přešel dvůr a spatřil Millera. Společně dorazili k Dawsonovi.

„Nechtěl jste mi věřit, že tu jsou Komanči,“ řekl Miller.

„Viděl jsem jen tři,“ řekl Dawson. „Možná to jsou všichni. A jeden je teď mrtvý.“

„Probijeme se?“

„Vyrazíme hned,“ řekl Lloyd a rozhlédl se po prérii. Nic však neviděl.

Slyšel, jak se Miller zeptal: „Hned?“ Neunikl mu podtón jeho otázky.

„Ano, hned,“ řekl. „Vezměte jednoho z koní a připravte se. Musíme si pospíšit.“

„Opravdu věříte, že by se Komanči mohli vrátit, marshale?“

Dawson, který dosud naslouchal, na Millera pohrdavě pohlédl.

„Vrátí se,“ řekl. „Viděli, že jejich druh tu padl. To nenechají jen tak. Kdyby ti dva nebyli sami, už by nás dávno napadli. Nechali nás na pokoji jen proto, abychom neutekli dřív, než se vrátí s posilami. Otázkou je jen to, kdy to bude.“

„Možná bychom si měli pospíšit a vyjet ve skupinách,“ řekl Miller. „Pak bychom měli víc šancí, než kdybychom jeli všichni najednou.“

„Jo!“ Dawson se jízlivě usmál. „A vy byste nejraději jel ve skupině s Hardinem, že?“

Miller pokrčil rameny.

„Budu na vás dávat pozor, Millere,“ řekl Dawson. „Na to nezapomínejte. Ať už se stane cokoli, budu za vámi a budu dávat pozor na to, abyste nehrál s cinknutými kartami.“

+ + + + +

Lloyd si všiml, že Miller neodpověděl a že najednou hledí jiným směrem. Pohlédl tam a spatřil Lornu, která vyšla z domu a zmizela ve stínu střechy. Balila si věci.

Rychle se otočil k Millerovi a řekl: „Připravte se! Nebudeme na vás čekat.“ Miller se však nehýbal. Palce měl zaháknuté za opaskem a hleděl na Lornu.

Potom polohlasně řekl. „Chcete ji, marshale?“

Lloyd neodpověděl.

Miller řekl: „Ne? Pak vykliďte pole a…“

Víc neřekl. Lloyd ho chytil za rameno, otočil ho a praštil ho pěstí do brady.

Miller se svalil na zem. Několik vteřin tam seděl, pak zvedl pravou ruku a promnul si rty. Viděl, že na rukavici má krev. Pohlédl na Lloyda Jarvesse, který před ním stál s pevně sevřenými rty. Najednou trhl rukou k opasku, ale v tom okamžiku Dawson stáhl páku winchestrovky a do hlavně s kovovým cvaknutím zajel náboj. Miller strnul.

V následujícím momentě vyskočil, sklonil se a vrazil Lloydovi hlavou do břicha. Marshal se skácel na zem.

Miller stál nad ním a utíral si krev ze tváře.

„Ještě?“ zeptal se. Jarvess viděl, jak si pravou rukou sahá pod kabát.

Vyskočil právě v okamžiku, kdy Miller vytáhl dýku.

Levou pěstí lovce lidí praštil do břicha a pravou mu zasadil zvedák.

Miller pustil nůž, Lloyd k němu přiskočil a šlápl na něj. Miller se však vrhl proti němu a odhodil ho.

Lloyd viděl, jak se Miller rozmachuje dýkou, a vrhl se stranou. Dýka se zabodla do země až po střenku.

Lloyd chtěl vstát, ale tu ho lovec lidí kopl do brady. Pevně Millera chytil a strhl ho k zemi. Potom ho vzal za vlasy a bušil mu hlavou o zem. Necítil, jak mu Miller mlátí do břicha, jenom mu stále tloukl hlavou o zem…

Náhle lovec lidí strnul.

Lloyd ucítil, že ho chytili za ramena. Odtáhli ho z Millera a pak na něho zvolali: „Přestaňte, marshale, nebo ho zabijete.“ Slyšel to tlumeně, jako by to znělo skrze vatu.

Vrávoravě vstal.

Dawson ho chytil pod paži a tak ho podepřel.

Potom uviděl Lornu. Běžela přes dvůr.

„Pusťte mě,“ vyhrkl a vymanil se z Dawsonova sevření. Vrávoravými kroky pomalu přišel ke studni, o kterou se musel opřít, aby se udržel na nohou.

Millerovy údery do žeber byly tvrdé, při každém nadechnutí cítil nesnesitelnou bolest. Ponořil ruce do vědra s vodou, načež ji nabral do dlaní a umyl si tvář.

Za sebou slyšel mumlání a blížící se kroky.

„Já vás ošetřím,“ řekla Lorna. „Posaďte se na studnu.“

Bez odmlouvání to udělal. Lorna Traversová si sundala zástěru, namočila jeden cíp do vody a začala mu čistit tvář.

„To jste neměl dělat,“ řekla. Slyšel jen její hlas a cítil její lehké, šikovné ruce. „Pan Dawson mi pověděl, že se to stalo kvůli mně,“ dodala.

„Došlo by k tomu tak jako tak,“ trpce řekl. „Kdyby ne kvůli vám, tak kvůli něčemu jinému. Aještě to neskončilo. Skončí to teprve, až jeden z nás dvou zemře. On přece ještě žije, ne?“

„Ano,“ řekla. „Právě se snaží vstát. Rozbil jste mu obličej. Proč?“

„Nevím,“ tiše řekl. „Možná jsem blázen. Kdo ví? Ale když jsem ho měl pod sebou, připadalo mi, že jste celý můj život, Lorno, a že on není jen Miller, ale každý, kdo mi chce všechno vzít, Cal, Hardin a všichni ostatní.“ Odmlčel se a tiše dodal: „Odpravil bych ho.“

+ + + + +

Ken Travers otevřel vrata stáje a vešel dovnitř. S rozbušeným srdcem tam zůstal stát. Potom tiše zvolal: „Pane Hardine?“

„Ano, Kene?“ odpověděl desperát.

Hoch přišel až k trámu, ke kterému byl přivázaný zajatec. Tam si dřepl. Ve tváři se mu zračilo napětí.

„Máma mi zakázala sem chodit,“ řekl.

„Ženy nám chlapům nerozumějí, Kene. Nedostal ses k marshalovým klíčům, chlapče?“

„Prohledal jsem všechny jeho věci, ale nic jsem nenašel.“

Hardin přikývl. „Budejemítvkapse. Ale nepokoušej se k nim dostat,“ řekl. „Poslouchej, Kene! Určitě tu máte kovárnu, ne?“

„Hm…“

„A v kovárně budou pilníky, co?“

Chlapec přikývl.

„Pak mi jeden přines.“

„A určitě mi ukážete místo, kde je hodně zlata, pane Hardine?“

„Ano, Kene. Najdeš spoustu zlata. Víc než zlatokopové v Kalifornii.“

„Přinesu ho,“ řekl hoch.

„Ale buď opatrný,“ řekl Hardin. „Nikdo tě při tom nesmí vidět.“

+ + + + +

Lloyd Jarvess otevřel oči, když se ozvaly kroky blížící se ke studni. Na chvíli ho oslepilo slunce, které mu svítilo do tváře. Potom poznal Millera, který se vedle něj opíral o rumpál. Pomalu si stáhl rukavice, strčil si je za zbraňový opasek, vzal vědro a ponořil do něj ruce. Po celou dobu Jarvesse nespouštěl z oči.

„Vezměte si svého koně a jeďte pryč. Už vás tu nechci vidět, Millere.“

Miller si několikrát opláchl tvář, načež si odvázal šátek, namočil ho a utřel se jím.

„Měl jsem vás oddělat rovnou, Jarvessi,“ nezřetelně řekl. Měl totiž rozbité rty. „Chcete všechno pro sebe. Padesát tisíc za Hardina i tu ženu.“

Lloyd se dotkl pažby koltu.

„Jenom to zkuste,“ řekl.

„Co byste udělal?“ zeptal se Miller. „Střílel? Váš zajatec o vás nemá příliš valné mínění…“

Lloyd Jarvess ho chytil za klopy, ale pak ho zase pustil a odstrčil ho.

Miller se rozesmál.

Lloyd odstoupil od studny a pomalu šel k Dawsonovi, který se teď opět staral o své mezky. Vyvedl je z ohrady, přivázal je do řady a začal na ně nakládat zboží. Když spatřil Lloyda, narovnal se a řekl: „No?“

„Zdá se, že mluvil s Hardinem,“ odpověděl Jarvess.

Dawson vyplivl kousek žvýkacího tabáku. „To jsem si myslel! Vůbec mu nešlo o tu ženu, marshale! Miller je chladnokrevný pistolník. Věděl, že vás takto nejlépe vyprovokuje. Chce se nás zbavit, aby mohl odměnu za Hardina zkasírovat sám. To Hardin ho proti vám poštval. Udělá všechno pro to, aby vás postavil proti sobě. Ví, že Amarillo pro něho znamená šibenici. A té se chce za každou cenu vyhnout.“

„Ano, vím.“

Dawson jednoho z mezků pohladil po nozdrách.

„I vy jste mi přece nedůvěřoval,“ řekl Lloyd.

Dawson přikývl. „Jo,“ řekl. „Ale člověk si musí zvolit menší zlo.“

„Má to snad znamenat, že mi ještě stále nedůvěřujete?“

„To má znamenat, že bude lepší, když teď připravíme koně. Musíme se ještě postarat o Hardina a…“

„O toho se postarám já,“ ozvalo se za nimi. Byl to Miller.

Stál dvacet yardů od nich uprostřed dvora. Stříbrné knoflíky jeho koženého kabátu, přezka a ozdoby revolverového opasku se leskly. Košili měl na hrudi rozepnutou a neměl šátek, rukavice však ano. Ruce držel těsně za slonovinovými pažbami koltů.

„Dawsone, raději se na revolver ani nedívejte,“ tiše řekl. „Tak dělejte, Jarvessi! Hardina může do Amarilla přivést jenom jeden z nás. Vyřiďme to!“

„Když chcete,“ řekl a pomalu odstoupil od ohrady. Nechtěl to, ale teď se nedalo nic dělat.

Věděl, že nestihne vystřelit víckrát než jednou. Miller byl rychlý. Jeden výstřel, nic víc…

„Dobrá, chcete to sám,“ řekl. „Dawsone, počítejte do tří.“

„To si může ušetřit,“ řekl Miller. „Dám vám přednost. Můžete tasit jako první, marshale. Ale předtím si sundejte hvězdu. Vadí mi.“

Zatímco položil pravou ruku na pouzdro, odepnul si Jarvess hvězdu. Pustil ji na zem.

„Spokojený?“ zeptal se.

Miller mlčky přikývl a přikrčil se.

+ + + + +

Lloyd Jarvess se snažil zůstat klidný. Věděl, že ho čeká těžký boj a že jej musí dovést do konce. Palec měl na pažbě, zatímco hleděl na Millera.

Ten se na něho díval přivřenýma očima.

„Toto jsem si vždycky přál,“ řekl. „Vždycky jsem si to chtěl rozdat s marshalem. Oddělám vás. Už teď jste mrtvý.“

Pomalu se vydal okolo Lloyda a při tom se natočil tak, že měl pravou ruku za sebou. Lloyd se omezil na to, že se pomalu a opatrně otáčel. Nespouštěl svého soupeře z očí.

„Řekl jsem, že vám dám přednost,“ tiše řekl. „Taste!“

Tu za sebou Lloyd uslyšel Dawsonovy rychlé kroky, načež obchodník řekl: „Raději tu idiotskou přestřelku odsuňte na jindy.“

„Vyřídíme to teď,“ opáčil Miller. „Jarvessi, rád si vaši hvězdu nechám na památku. Taste, vy zbabělče!“

„Podívejte tam,“ řekl Dawson nejistým hlasem.

Miller se chladně usmál. „To je starý trik,“ řekl.

Dawson pomalu přišel k nim a postavil se vedle Jarvesse.

„Vidíte ty chlápky, marshale?“ zeptal se. „Můžete Millera klidně spustit z očí. Já na něho dám pozor. Ajeden z nás už ho určitě dostane.“ Lloyd chvíli váhal, načež pootočil hlavu doprava – a spatřil je.

Bylo to sedm jezdců, kteří stáli poblíž kaktusového háje. V ranním slunci se hlavně jejich pušek a hroty dlouhých oštěpů leskly. Malí, šlachovití poníci nervózně podupávali, protože vítr k nim přinášel pach bělochů. Komanči byli tak blízko, že Lloyd viděl široké lícní kosti a silné nosy pomalované bílou barvou.

Bezděky pustil revolver a rychle řekl: „Jedeme! Připravte se, ale rychle!“

„Komanči?“ chraplavě se zeptal Miller.

„Ano, sedm a několik z nich má pušky,“ zamumlal obchodník.

Miller se ohlédl přes rameno.

„Sakra!“ vyhrkl.

Lloyd šel ke stáji. Když vešel dovnitř, přivítal ho Hardin úsměvem.

„Jak se vede Millerovi?“ zeptal se.

Lloyd prošel kolem něho a vyvedl svého, obchodníkova a Hardinova koně ze stání do chodbičky, kde je chtěl osedlat. Zatímco sundával sedla z koz, řekl: „Nachystej se, Hardine! Jedeme. Jsou tu Komanči.“

„A Miller?“ číhavě se zeptal zajatec.

Lloyd osedlal svého koně a utáhl mu podbřišník.

„Vím, že ses snažil ho poštvat proti mně, Hardine,“ řekl. „Ale na jedno bys neměl zapomenout: Já tě přivedu do Amarilla! Já a jenom já!“

Vítr utlumil jekot, který zazněl z prérie. „Jááááhééé!“

„Jedou, Jarvessi,“ zvolal Dawson. „Běžte dovnitř!“ Nechal tam své mezky stát a rozběhl se k domu. U něj chytil Lornu za ruku a začal ji vléct s sebou. Pustila ranec, který držela, a vykasala si sukně, aby s Dawsonem udržela krok.

Lloyd slyšel, jak volá: „Kene! Kene!“ Pak dorazili dovnitř.

Millerův kůň to koupil a zřítil se k zemi.

Lovec lidí, který měl pravou nohu pod ním, se snažil ji vytáhnout, ale nešlo to.

„Pomozte mi!“ zvolal. „Sakra, pomozte mi přece, Jarvessi! Nedostanu se odtud.“

Vzdálenost mezi dvorem dostavníkové stanice a Komanči činila pouhopouhých dvě stě yardů. Lloyd se přikrčil, chytil Millera pod paže a pokoušel se ho vytáhnout zpod koně.

„Jste parchant, Millere,“ vyhrkl při tom. „Táhněte přece, sakra! Měl bych vás tu nechat ležet, vy hajzle! Zapřete se! Dělejte!“

Třesklo několik výstřelů a jedna z kulek se zaryla těsně vedle Millera.

Potom ho Lloyd vytáhl.

„Rychle, dovnitř,“ zvolal lovec lidí na Lloyda, který chtěl běžet ke svému koni pro winchestrovku, jejíž pažbu viděl nad pravou sedlovou brašnou.

Jezdci již téměř dorazili ke stanici. Jarvess chytil Millera, který silně kulhal a téměř se nemohl hýbat, pod levou paži. Pravou vytáhl kolt a potom se rozběhli přes dvůr k domu, v jehož otevřených dveřích stál Dawson, který z winchesrovky ostřeloval jezdce, kteří již byli na dvoře.

Na několik vteřin dusot jejich koní přehlušil všechny ostatní zvuky. Zvířili prach, takže jezdci byli vidět jen nezřetelně. Stříleli na dům z luků. Dva nebo tři šípy se zaryly do zavřených dveří, načež Komanči zmizeli mezi kůlnou a stájí.

Lloyd se u dveří opíral o stěnu a oddechoval. Viděl, jak Dawson přiběhl k oknu a vyrazil ho hlavní karabiny.

Miller klesl k zemi a se zkřivenou tváří se chytil za bolavou nohu.

Lloyd pohlédl na Lornu, která seděla u stolu a oběma rukama držela Kena, zatímco přes jeho hlavu hleděla na něj.

„Zase jedou sem!“ vykřikl Dawson.

Lloyd přistoupil k oknu vedle něho.

Prach na dvoře se ještě nerozplynul. Míhali se v něm jezdci.

Lloyd namířil na jednoho z nich a dvakrát vystřelil, netrefil však. Dawson vedle něj vypálil z winchestrovky, stáhl páku a znovu vystřelil. Cosi narazilo do stěny a Lloyd před sebou spatřil pery zdobené ratiště oštěpu, jehož hrot se zaryl do tvrdého dřeva. Stačil kousek a ocelový hrot by zasáhl jeho…

Jeden z poníků cválajících kolem se náhle Vzepjal, když ho trefila jedna z Dawsonových kulek, a skácel se k zemi.

Jeho jezdec se zřítil do prachu. Dawson naslepo vypálil tím směrem a z oblaku prachu se ozval výkřik. Potom dusot kopyt odezněl v dáli.

Lloyd vyklopil bubínek svého koltu a dobil jej.

„Myslíte, že zaútočí znovu?“ zeptal se Jarvess.

Dawson opřel pušku o stěnu a přikývl. „Čekali jsme příliš dlouho,“ odvětil. „Kdybychom tak jen vyrazili už dnes v noci.“

Lloyd a Lorna na sebe pohlédli. Potom Lorna polohlasně řekla: „Za to můžu já, že?“

Lloyd cítil Dawsonův pohled.

„Stalo se a už o tom nebudeme mluvit,“ řekl. „Vím, proč jste to udělala.“

Chlapec, který dosud stál před ní, od ní odstoupil a sedl si se svým vlčetem na zem. Ostatních si nevšímal.

„Dostaneme se odtud?“ zeptal se Miller. Na čele měl kapky potu a rychle oddechoval. Jeho tvář byla bledá a jako by propadlá.

„Vy se nedostanete nikam,“ řekl Dawson. S puškou stál u okna a hleděl ven. Prach se pomalu usazoval. „S vaší nohou nemůžete do sedla.“

Miller pohlédl na Lloyda. „Je to pravda?“ zeptal se. „Chcete mě tu nechat zhebnout? Jarvessi, řekněte něco!“

Lloyd na něho mlčky pohlédl. Věděl,že Dawson má pravdu. Miller s rozdrcenou nohou nemohl jet. I kdyby to zkusil, spadl by po dvou mílích ze sedla. A kdyby cválali, nevydržel by v něm ani míli.

Miller se převalil na bok a sáhl po svém koltu.

„Nenecháte mě tu,“ řekl. „Nikdo z vás se odtud nedostane, když mě nevezmete s sebou.“

Dawson si odplivl. „Tak dělejte,“ řekl. „Na co čekáte? Střílejte! Postřílejte nás. Pak můžete vylézt na koně a jet pryč. Jste hlupák, Millere. Jste ten největší hlupák, jakého jsem kdy potkal.“

„Prozatím odtud nemůžeme,“ řekl Lloyd. „A o tom, co bude pak, se ještě můžeme pobavit později…“

Lovec lidí pustil kolt a rozepnul si košili.

„Necháte mě tady,“ řekl. „Vím to. Necháte mě zhebnout. Chcete se mě zbavit.“ Potom trpkým tónem dodal: „Za to všechno může ta ženská! Co s ní budete dělat, marshale? Můžete jí být vděčný! To díky ní se mě zbavíte. Možná vám dokonce zachránila život. Kdo ví…?“

Lloyd pohlédl na Lornu. Všiml si, že jí do očí vhrkly slzy. Pozornost jí však věnoval jen chvíli, pak začal přemýšlet o Hardinovi.

Hardin! Hardin!

Seděl ve stáji. Lloyd bezděky vyhlédl z okna. Tam, ve stáji, byla jeho minulost…

Aby se s ní konečně vypořádal, musel Hardina, její ztělesnění, přivést do Amarilla.

Rozhlédl se kolem. Co mu vlastně do nich bylo? Nic. Ale Hardin! Ten byl důležitý! Jel po jeho stopách a byl nucen přijmout Dawsonovu pomoc.

Pak se objevil Miller. A navíc tu byla Lorna a její syn.

Co kdyby se Hardinovi něco stalo? Kdyby se mu nepovedlo ho přivést do Amarilla živého? Odměna mu byla lhostejná, přestože byla vysoká. Chtěl se jen vypořádat se svou minulostí a věděl, že to může dokázat pouze takto.

Nenáviděl Hardina, protože byl posledním článkem řetězu, který ho svazoval s Calovým cynismem a jeho minulostí v tom proklatém městě. V okamžiku, kdy by se s Hardinem vrátil do Amarilla, by ten řetěz rozbil. A to chtěl od začátku, za každou cenu…

„Už jsou zase tady,“ řekl Dawson, který dosud mlčky stál u okna.

Lloyd se probral ze zamyšlení.

„Hardin!“ řekl. „Musím za ním. Nesmí se mu nic stát.“

„Nechte ho,“ řekl Dawson. „Co je pro vás víc, Hardin nebo váš život?“

Lloyd pohlédl na Lornu, načež se otočil, otevřel dveře a běžel ven.

Když se ohlédl, uviděl Millera, který kulhal za ním.

„Zůstaňte tam!“ vykřikl na něho a vypálil na jednoho Komanče, který na něho mířil puškou. Jezdec pustil pušku a zhroutil se na krk svého koně. Potom přiběhl ke studni a vrhl se za ni.

Do zídky narazily dvě, tři kulky. Kousek od něj se do písku zabodl šíp. Ucukl a přitiskl se k vyhřáté studni postavené z kamení a jílu. Miller kulhal k němu.

Komanči na něho několikrát vystřelili, ale nedokázali ho zasáhnout. Potom dorazil ke studni a se sténáním klesl do písku. Komanči zůstali u kůlny. Tam byli kryti před Dawsonovými kulkami a ostřelovali odtud muže za studnou.

„Musíme dál,“ řekl Jarvess. „Zvládnete to až ke stáji?“

Miller se zatnutými zuby přikývl. „Nenechám váš samotného, Jarvessi,“ řekl. „Nechci se dívat, jak prcháte s Hardinem.“

„Mohl bych vás zastřelit a pak zmizet,“ řekl Lloyd.

„To neuděláte. Na to nemáte.“

„Bohužel! Běžte jako první!“

Miller vstal a rozběhl se ke stáji, zatímco okolo něj se do písku zarývaly kulky. Potom dorazil k vratům, otevřel je a zmizel vevnitř.

Lloyd bleskově vypálil zbylých pět kulek, které ještě měl v bubínku, vyskočil a rozběhl se ke stáji. Povedlo se. Ve vratech se vrhl na zem.

„Díky Bohu, že tak špatně střílejí. Jinak by nás provrtali kulkami,“ řekl Miller.

„Co noha?“ zeptal se Lloyd.

„Nemějte strach. Zůstanu s vámi.“

Lovec lidi se zašklebil, načež se ho zmocnil nový záchvat bolesti.

Potom přes rameno zvolal:“Hardine?“

„Co je, Millere?“

„Jsou tu tvoji nejlepší přátelé. Chtějí tě hlídat.“

„Jsi sám, Millere?“ zeptal se Hardin.

„Ne. Je tu i marshal, Hardine. Nemáš se čeho bát. Komanči by nejdřív museli odpravit nás, pokud by se k tobě chtěli dostat. Maji tě tak rádi…“ Rozesmál se, ale na čele se mu leskl pot.

Otočil s k Lloydovi a tiše řekl: „Měli bychom se dohodnout. Nestačí vám ta žena?“

„Ne. Chci Hardina!“

Jarvess najednou hleděl do hlavní dvou revolverů. Lehce vzhlédl a spatřil horečnaté, zarudlé oči.

„Škoda,“ řekl lovec lidí. „Byla to vaše poslední šance, Jarvessi. Teď vás musím odklidit z cesty. Odhoďte kolt za sebe!“ V jeho hlasu byla nenávist a triumf. „Dělejte!“

„A teď?“ zeptal se Jarvess a pustil kolt.

„Teď?“ Miller se zašklebil. „Teď tady toto,“ řekl. Převalil se na bok a namířil jedním z revolverů Lloydovi do tváře.

V tom okamžiku se ozval Hardinův výkřik.

„Pozor!“

V následujícím momentě na ně padl stín. Všechno šlo ráz na ráz.

Lloyd vzhlédl a v nejkratším a zároveň nejdelším zlomku vteřiny svého života nad sebou spatřil snědou tvář s bílým pruhem. Indián v ruce držel nůž. Pak třeskly dva výstřely a Lloyd měl pocit, že mu praskly bubínky.

Ruka s nožem se zarazila. Lloyd v Komančově tváři viděl krev. V následujícím okamžiku se otočil a kopl Millera do pravé ruky. Lovci lidí odletěl kolt z ruky přes Komanče, který se tiše zhroutil na zem.

Jarvess se vrhl na Millera a oběma rukama ho chytil za levou paži, načež mu ji zkroutil tak, že hrozilo, že mu zlomí zápěstí.

Lovec lidí se však s hekáním dál bránil a pokoušel se namířit kolt na Lloyda. Ten věděl, že by to klidně zmáčkl, kdyby k tomu jenom měl příležitost.

Několik vteřin odpočívali, načež Jarvess Millerovi zkroutil ruku dozadu a udeřil mu jí o rám dveří. Lovec lidí vykřikl, ale Lloyd ho nepustil. Znovu a znovu mu bušil rukou o rám, dokud nepustil kolt.

Tu třeskl výstřel a těsně vedle Millerovy hlavy se do písku zaryla kulka.

Jarvess na dvoře spatřil hordu bojovníků a nad zkřivenou tváří lovce lidí vypálil na jezdce, kteří projížděli necelých deset yardů od nich. Jeden z nich klesl na krk koně, chytil se jeho hřívy a zmizel v prachu. Houf po chvíli zase odjel.

Lloyd se převalil stranou a přitiskl Millerovi hlaveň revolveru pod bradu.

„Ty hajzle,“ řekl. „Měl jsem tě nechat venku chcípnout, když jsi tam ležel pod koněm. Podruhé už bych tě nevytáhl.“

Miller na něho hleděl. Neřekl ani slovo, jeho oči však byly chladné.

+ + + + +

Willard Dawson sklonil winchestrovku a opřel se o stěnu. V místnosti se vznášel kouř z výstřelů, který se převaloval pod stropem. Dawson měl pachuť na jazyku.

Odplivl si. Oddechoval a hleděl na Lornu. Ta jeho pohled opětovala.

„Zmizeli,“ náhle řekla.

Dawson na sebe pohlédl. Během boje si ničeho nevšiml. Teď viděl, že má roztržený levý rukáv. Až po zápěstí byl od krve. Škrábl ho tam šíp.

„To nic není,“ řekl. „Jenom malý šrám.“

Lorna odstrčila Kena a vstala. „Musím vás ovázat,“ řekla.

Dawson se podíval na hocha a usmál se na něho.

„Neměj strach, Kene,“ řekl. „Všechno zas bude v pořádku!“

Lorna si odvázala šátek a vyhrnula Dawsonovi rukáv košile.

„Opravdu myslíte?“ tiše se zeptala.

Dawson neodpověděl.

„Doufáte, že přijede kavalerie?“ zeptala se.

Dawson ji pozoroval, jak mu čistí okolí rány.

„Ne,“ odvětil. „V pomoc armády doufat nemusíme. Doufám jenom, že Komanči už se neobjeví. Možná se do večera udržíme a pak za tmy vyrazíme. To je naše šance, byť malá.“

„Musíte litovat toho, že jste tady,“ řekla, zatímco mu ovazovala ránu. „Vyplatilo se to? Povězte, vyplatilo se to?“

„Co?“ zeptal se a vyhlédl z okna. „Myslíte to s Hardinem?“ Když mlčky přikývla, dodal: „To se pozná až potom. Ale pustil jsem se do toho a musím to dovést do konce.“

„Chcete ho dostat na šibenici?“

‚Ano,“ řekl. „Ano, je to mnohonásobný vrah.“

„Děláte to kvůli tomu?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Vlastně je mi to úplně jedno,“ řekl. „Opravdu! Ale mám jistou představu. Představuju si malý obchod v Amarillu, který mě bude živit a který ze mě udělá váženého oběana. Malý obchod, abych se mohl usadit.“

Pohlédl na ovázanou ruku a dodal: „To je má poslední šance. Nesmím ji promarnit, madam. A až dorazíme do Amarilla a vydáme toho vraha hledaného ve čtyřech státech soudu, pak se i se svými mezky usadím. Budu nosit sako a hodinky se zlatým řetízkem. V neděli budu chodit do kostela a lidé, kteří mě budou potkávat, přede mnou budou smekat klobouky a říkat: „Dobré ráno, pane Dawsone! To je dneska ale hezky, co?“ A já odpovím: „Asi bude pěkný den. Smím vás pozvat na skleničku?“ A ten člověk se bude cítit polichoceně, protože ho tak vážený občan pozval na whisky. O tom sním celý život a vytrpím kvůli tomu klidně víc než toto.“ Opět si prohlédl svou zraněnou ruku.

„A vy, madam,“ dodal. „Vy už se na Východ vracet nemusíte. Tady jste si získala přítele díky svému synovi.“ Pohlédl na Kena. „Vždycky jsem si přál mít děti. Ale teď už jsem starý a nemůžu to chtít. Až však budu mít obchod v Amarillu, budu potřebovat někoho, kdo se mi bude starat o domácnost a kdo mi bude pomáhat, až jednou zestárnu. Jsem starý, osamělý člověk, paní Traversová. A vy s Kenem – zůstanete přece u mě, ne?’

„Nevím,“ váhavé řekla. Jeho nabídka ji překvapila.

„Ale ano,“ řekl Dawson. „Myslím, že i marshalovi se to bude hodit, když budete u mě.“ Všiml si, jak zrudla, a rychle dodal: „Nemějte mi to za zlé, jestli řeknu něco hloupého. Jsem jenom starý trouba. Ale on vás má rád. Viděl jsem mu to na očích, když o vás Miller cosi řekl a on ho za to zmlátil. A vy ho též máte ráda, ne?“

Mlčela.

„Je to dobrý člověk,“ dodal. „I když mě na něm občas cosi děsí. Když se dívá na Hardina, má takové oči, jaké jsem ještě nikdy neviděl.“

„Vím,“ tiše řekla. „Vyprávěl mi to.“

„Pak vám důvěřuje,“ řekl Dawson. „Mně nikdy nic nevyprávěl a to spolu putujeme už dlouho. Vím jen, že mezi ním a Hardinem se něco stalo. Musí ho hrozně nenávidět. Ano, přišel díky němu o svého bratra.“

Chvíli mlčel, načež řekl: „Starosti mi dělá jen jedno: Miller. I on chce Hardina – he!“

Vykřikl, protože něco viděl rozbitým oknem.

Lorna se rychle otočila a vyhlédla ven. Viděla, jak ze stáje vyšli dva přikrčení muži. Poznala Millera, který silně kulhal, a Lloyda, který kráčel za ním. Měl v rukou dva revolvery a jeden za opaskem. Miller byl neozbrojený. Přešli dvůr a nebyli ostřelováni. Dawson, který s puškou v rukou každou chvíli očekával Komanče, si oddechl, když se otevřely dveře a Miller vklopýtal dovnitř.

Lloyd zavřel dveře a strčil si Millerovy kolty za opasek kalhot.

„Dávejte na něho pozor,“ řekl k Dawsonovi, načež si sáhl do kapsy kabátu a vytáhl kožený řemen. Sklonil se, zkroutil lovci lidí ruce za záda a svázal mu je. Na jeho sténání nedbal.

„Co se stalo?“ zeptal se Dawson.

„Chtěl mě odpravit,“ řekl Lloyd a vstal.

„Já tě dostanu, Jarvessi,“ vyhrkl Miller. „Dostanu tě. Radši mě oddělej, jinak tě sejmu. To ti přísahám!“

Dawson mu strčil chladnou hlaveň pušky pod bradu a přinutil ho tak zvednout hlavu.

„Jsem tu ještě já,“ řekl. „Oba nás neodpravíš, i když budeš mít volné ruce. Jeden z nás už tě zastřelí.“

„Vezmeme ho do Amarilla,“ řekl Lloyd. „Až přijede soudce a začne se zabývat Hardinem, přijde na přetřes i on.“

Dawson pokrčil rameny a vrátil se k oknu. „Asi budeme muset počkat do večera,“ řekl přes rameno.

Lloyd se schválně nepodíval na Lornu. Přišel k oknu a postavil se vedle obchodníka.

„Vrátí se rudoši do večera?“ zeptal se.

„Ano.“

„Možná jich bude víc…“

„Možná,“ připustil Dawson. „Je možné, že se pak dostanou do stáje a…“

„A vyřídí Hardina? To je možné.“

„Akdyby…“

Tu třeskl výstřel a rozletěly se střepy.

Lloyd stál přitisknutý ke stěně u okna. Dawson řekl: „Jde do tuhého! Zůstaňte vzadu v rohu, paní Traversová, a lehněte si na zem. Za chvíli tu budou létat odražené kulky.“ Opatrně vyhlédl ven a tiše řekl k Lloydovi: „Jsou zarputilí. Musíme být opatrní. Mezi Komanči jsou ostrostřelci. Co jste předtím chtěl říct?“

„Že by někdo mohl zkusit jet do Amarilla pro pomoc…“

‚Asi to budete chtít zkusit vy s Hardinem,“ odsekl Dawson. Jeho hlas byl chraplavý. Byla z něj cítit nedůvěra. Lloyd si všiml, že jejich kamarádství je rázem ta tam. Dawson byl nedůvěřivý a tentokrát se nenechal uchlácholit. Bylo jasné, že se teď bude mít na pozoru.

Potom se mu však náhle opět vybavily vzpomínky a tvrdým hlasem řekl: „Musím ho dostat do Amarilla. Jestli ho Komanči odpraví, přijde vše nazmar.“

Venku znovu třeskl výstřel.

„Možná měl Hardin přece jen pravdu s tím, že mě chcete připravit o můj podíl,“ chraplavě řekl Dawson.

„Nechci váš podíl,“ řekl Lloyd.,,Pro mě za mě si můžete vzít celou odměnu. Chci jenom Hardina dostat do Amarilla. Pochopíte to už konečně? Musím ho tam přivést.“

„Jste hlupák, marshale,“ řekl Dawson. „Myslíte, že vás nechám odjet s padesáti tisíci dolarů? I kdybyste prorazil a přijel s Hardinem do Amarilla, co pak? Sám bych se Komančům neubránil. A když Millera zbavím želízek, odpraví mě a pojede za vámi. Nedá si pokoj, dokud vás nevyřídí. A co bude s tou ženou a dítětem? Má vás ráda, marshale. Ani nevím, proč. Vím jenom, že si to vůbec nezasloužíte, ale…“

Lloyd Jarvess pohlédl na Lornu Traversovou a pak opět na starého muže, který hleděl z okna.

Potom řekl: „Musím Hardina přivést do Amarilla. Prostě musím.“

„Pak táhněte k čertu,“ odsekl Dawson a nakvašeně se otočil.

„Kene,“ řekl. „Poslouchej, můj chlapče! Jeden z mých mezků je skoro bílý a má tmavé, špičaté uši. Až odtud odjedeme, můžeš na něm sedět. A až dorazíme do města, můžeš si ho nechat. Daruju ti ho.“

Chlapec na něho mlčky pohlédl a usmívající se Dawson se obrátil k oknu.

Lloyd viděl, že hoch něco řekl matce, načež vstal a šel do sousedního pokoje.

„Kam jde?“

„Vedle je sud s vodou,“ odpověděla. „Mám mu říct, ať vám přinese hrnek?“

+ + + + +

Ken stál u jen přivřených dveří a naslouchal hlasům ze sousední místnosti. Potom, když si byl jistý, že nikdo nejde za ním, šel po špičkách do rohu, kde měl postel, a zvedl srolovanou deku, která mu sloužila jako polštář.

Pod ní byl pilník.

Byl tři dlaně dlouhý a měl dřevěnou násadu. Rozbušilo se mu srdce. Myšlenkami byl u muže, který seděl ve stáji a který mu slíbil, že mu ukáže zlato, když mu pomůže. Měl o zlatu jen nejasnou představu, ale věděl, že to musí být něco cenného, že když ho člověk má, může odjet někam, kde…

Sáhl po pilníku a strčil si ho pod košili.

+ + + + +

Dean Hardin seděl v šeru stáje. Před několika okamžiky zkoušel vyvrátit trám, k němuž byl připoutaný, ale potom uslyšel šramot na střeše.

Věděl, že tam někdo je a že to není zvíře. Pokud si vzpomínal, tak stáj stála naproti domu a byl odtud skvělý výhled na jeho okna. Takže Komanči, minimálně jeden! Cítil, jak ho polil studený pot. Zůstal zcela tiše a dýchal otevřenými ústy, aby se neprozradil. Byl připoutaný k trámu a byl naprosto bezbranný.

Pod košilí mu stékaly kapky potu.

Kdybych aspoň měl zbraň, pomyslel si.

A kde je pilník?

Kde je ten kluk? Dostali ho?

Znovu uslyšel šourání na střeše.

Přitiskl se k trámu. Když tam přišel Frank Miller, vyděsil se. Ale teď se ho zmocnila opravdová hrůza, poprvé v životě…

A byl bezbranný.

+ + + + +

„Nemýlil jsem se!“ řekl Dawson. „Na střeše stáje je jeden rudokožec!“

„Nic nevidím,“ odpověděl Lloyd. Přikrčil se a pohlédl ke stáji. „Možná to byl jen stín, Dawsone.“

„Ne, ne.“

„Ale tam nic není. Musel bych to vidět.“

„Je! Na střeše.“

„Nesmysl. Je příliš…“

Lloyd už neměl čas na to, aby uskočil od okna. Náhle na střeše uviděl postavu, která zvedla dlouhohlavňovou springfieldku. Třeskl výstřel a v následujícím okamžiku ucítil prudký náraz do levého ramene. Zavrávoral. Ještě než dozněla rána ze springfieldky, dvakrát zaduněla Dawsonova Winchestrovka a Lloyd, který se musel chytit parapetu okna, aby nespadl, viděl, jak Komanč pustil pušku a zhroutil se. Zůstal ležet na okraji střechy, ruce mu visely dolů.

„Dobrá práce,“ řekl Lloyd a svalil se na zem. Dělaly se mu mžitky před očima, z levého ramene mu do celého těla vystřelovala bolest.

Jako by skrze vatu slyšel Dawsona, který se ho ptal: „Je to zlé?“

Potom Lorna zvolala: „Proboha…!“

Silou vůle se probral.

„K oknu, Dawsone!“ ostře řekl.

„Je to jenom šrám,“ řekl obchodník. „Máte zatracené štěstí, marshale.“

„Vraťte se k oknu,“ vyhrkl na něho Lloyd. „Dělejte!“

„Už jdu,“ řekl Dawson a zavrtěl hlavou.

Lloyd si roztrhl košili a stáhl ji ze zraněného ramene. Po zádech a po hrudi mu tekla krev.

Rána pálila jako čert.

Jako by skrze mlhu viděl, že si Lorna klekla vedle něj, odtrhla si kus spodničky a chytila ho za rameno. Okamžitě sebou trhl. Bolest ho málem omráčila.

„Buďte opatrná!“ procedil mezi zuby. „Hrozně to bolí.“

„Je to jen škrábnutí,“ řekla, „na to se neumírá.“

Věděl, co tím chce říct, a zatnul zuby. Jen abych neomdlel, pomyslel si. Musím zůstat při vědomí. Sakra! Zrovna teď?

Proč jsem to musel koupit zrovna já? K čertu se všemi rudokožci i tou ženskou.

Ovázala mu rameno. „Bolí to?“ zeptala se.

Pokusil se usmát. „Teď aspoň vím, jak se cítí tele, když ho cejchují,“ zamumlal. Náhle se mu zvedl žaludek a měl co dělat, aby tu nevolnost potlačil. Ostrá bolest se změnila v tlumenou. V rameni mu tepalo.

„Pomozte mi vstát,“ poprosil.

Dawson na něho pohlédl a řekl: „Nechte toho, madam! Jestli teď vstane, hned spadne na zem. Nechte ho deset minut sedět, pak šok odezní.“

„Dawsone!“ přidušeně hlesl Lloyd. „Dawsone!“

‚Ano?“

„Dávejte pozor na stáj. Hardinovi se nesmí nic stát…“

Dawson pohlédl na Lornu, pokrčil rameny a zavrtěl hlavou: „Jo, dám na něho pozor, marshale. Dám pozor, aby se mu nic nestalo. Klidně tu můžeme všichni zhebnout, ale Hardinovi se nesmí nic stát. Nemějte strach, budu ho hlídat jako oko v hlavě.“

+ + + + +

Seděl v rohu velké místnosti, zády se opíral o stěnu a nohy měl natáhnuté před sebou. Oči měl zavřené a byl sám v rudé temnotě.

Panovalo ticho a on naslouchal tepání v levém rameni. Kdyby otevřel oči, spatřil by Dawsona, který stál před oknem, a kdyby otočil hlavu, uviděl by Millera, který seděl v druhém rohu a pozoroval ho.

Lorna mu přiložila dlaň k čelu a řekla: „Nemáte horečku.“

„Cítím se skvěle.“

„Ale bude lepší, když se trochu budete šetřit.“

„To záleží na Komančích,“ odvětil. „Když přijedou, budu muset pomoct Dawsonovi.“

„Chcete cigaretu?“ zeptala se. „Můžu vám ji umotat. Od Leeho jsem se…“ Odmlčela se.

Lloyd vytáhl zdravou rukou z kapsy váček s tabákem a podal jí ho. Pak pozoroval, jak šikovně balí cigaretu. Viděl, že má hezké ruce.

Strčila mu cigaretu do úst a on škrtl sirkou o stěnu a zapálil si.

„Opravdu se vrátíte na východ?“ zeptal se a pohlédl na ni skrze cigaretový kouř.

„Ještě nevím,“ řekla. „Pan Dawson mi nabídl, abych zůstala s Kenem u něj, potřebuje někoho, kdo mu bude pomáhat. Chce si za peníze, které dostane jako odměnu, v Amarillu otevřít obchod.“ Hleděla do země a očividně hledala vhodná slova, než řekla: „Asi se té štvanice zúčastnil jen proto, aby mohl uskutečnit svůj sen. A vy vlastně také, sám jste mi to přece vyprávěl. Ale toho muže tam se bojím.“ Kývla na Millera.

Lloyd vytáhl cigaretu z úst a tiše, aby to neslyšel nikdo druhý, řekl: „Pro každého z nás je Hardin klíčový. Ani Miller v tom není výjimkou. Pro něho by to znamenalo velký úspěch, kdyby se ho zmocnil. Rozumím mu, ale nikdy to nepřipustím. Hardin patří mně. Celý život jsem se snažil Calovi dokázat, že za něco stojím.“

Upřeně na něho hleděla.

„Tomu nevěřím,“ řekla. „Spíš si myslím, že to chcete dokázat sobě.“

„To je možné,“ přisvědčil. „Ale minulost mě tíží jako koule na noze a Hardin je řetěz, který mě s ní spojuje. Vím, že se s ní vypořádám jedině, když to dovedu do konce. Když jsme ho s Dawsonem dopadli – Dawson ho nahnal na svah, kde jsem ležel – měl jsem co dělat, abych ho nezastřelil. Téměř ležel na krku svého koně a já viděl, jak zvíře bodá do slabin, aby byl rychlejší. Byli jsme s Dawsonem domluvení, že Hardinovi na svahu zastřelí koně, jenže ho nedokázal trefit. A já ležel nahoře mezi kaktusy a celou dobu měl jeho rudou, zpocenou tvář na mušce. Kdybych to byl zmáčkl, tak bych tu teď nebyl. Ale řekl jsem si: musíš ho dostat zpátky! Viděl jsem, jak dorazil na okraj plošiny, jak jeho kůň bojuje v sypkém písku. Potom zastavil, vytáhl pušku ze sedlového pouzdra a namířil na Dawsona. Tehdy jsem lehce sklonil hlaveň a kulkou mu vyrazil zbraň z ruky. Ještě nikdy jsem neviděl tak vyděšeného člověka. Byl bledý jako stěna, ale když jsem znovu nevystřelil, začal se smát jako šílenec. To neměl dělat. Chytil jsem ho za nohu a shodil ho ze sedla. Když chtěl vstát, praštil jsem ho pažbou do krku. Skácel se dolů a zůstal ležet v písku.

Nebylo těžké mu nasadit želízka. Potom tam dorazil Dawson a řekl: „Máme ho? Chci vidět jeho tvář! Musím vidět jeho tvář!“ Sklonil se a zvedl mu hlavu. Ano, když jsem Hardina štval, téměř jsem ho litoval. Když však na mě pohlédl a rozesmál se, znovu jsme byli nepřátelé. Neměl se mi smát!“

Znovu si strčil cigaretu do úst. Cítil, jak se Lorna vedle něj pohnula. Potom uslyšel její hlas: „Rozumím!“

„Ano?“ Trpce se zasmál. „Brzy bude po všem. Do Amarilla už to není daleko. A až odevzdám Hardina, zahodím hvězdu a odjedu z města. Chci jenom vidět, jak se budou tvářit, když tam s ním přijedu. Budou stát na Main Street a zírat. A nikdo se mi už nebude smát!“

„A pak?“

Chvíli mlčel a potom dodal: „A pak odjedu z města. A už se tam nikdy nevrátím.“

„Kam chcete jet?“

„Někam, kde nejsou lidé!“

„Na Západ?“

„Možná na nějakou dostavníkovou stanici,“ řekl a pohlédl na ni.

Potom rychle dodal: „Mohl bych dostat trochu vody?“

„Samozřejmě! Kene…“ Rozhlédla se. „Kene?“

Vstala a otevřela dveře sousední místnosti. Potom se rychle vrátila.

„Je pryč,“ řekla.

„Kdo?“ zeptal se od okna Dawson.

„Ken! Můj Bože!“ Chytila se za hruď. „Proboha, okno je otevřené, snad…“

Lloyd se zvedl. Bolest, kterou náhle pocítil, ho téměř omráčila. Přišel ke dveřím.

„Podívám se po něm,“ řekl. „Kde jenom může být?“

Lorna na něho vyděšeně hleděla. Několikrát se nadechla, ale z úst se jí nevydrala ani hláska.

„Možná je u mezků,“ řekl Dawson. „Jednoho jsem mu slíbil.“

Oba muži na sebe pohlédli.

Lloyd opatrně otevřel dveře a vyhlédl ven. Pomalu vzal kolt a natáhl kohoutek. Dvůr byl opuštěný. Věděl, že Komanče si člověk většinou všimne teprve, až už je pozdě.

„Vidíte něco, Dawsone?“ zeptal se.

Od okna se ozvalo nesouhlasné zabručení.

Lorna se pokusila vyjít ven, ale Lloyd jí zastoupil cestu.

„Jen klid, Lorno,“ řekl. „Teď nesmíte udělat chybu. Rudoši jsou jako vlci. Zaútočí okamžitě, jakmile tu spatří pohyb.“

„Ale Ken,“ hlesla. „Musím přece…“

Od okna přišel Dawson a položil jí ruku kolem ramen.

„Má pravdu,“ řekl. „Ví, co říká. Navíc vůbec nevíme, zda Ken…“

Loyd přistoupil k oknu a náhle spatřil chlapce, jak běží ohradou. Schoval se za jedním z kůlů.

Dawson přišel k němu a rovněž ho uviděl.

„Jdu pro něj,“ zamumlal. „Můžu se na vás spolehnout, marshale?“

Lloyd přikývl. „Budu vám držet Komanče od těla, Dawsone. Běžte.“

Dawson na něho pohlédl a řekl: „Vy nejste Miller. Střílejte dřív než oni. Mohu se na vás spolehnout?“

Lloyd ho lehce dloubl hlavní do ruky. „Svůj podíl dostanete,“ řekl.

Dawson se usmál, ale jeho tvář byla bledá rozrušením a očekáváním. Přitiskl se ke dveřím, chvíli tam stál a pak se rozběhl. Na starého člověka byl velmi rychlý a šikovný. Běžel přikrčen, s koltem v ruce. Bez potíži dorazil do ohrady a u chlapce se vrhl k zemi.

Lloyd viděl, že spolu hovoří. Dawson svá slova doprovázel gesty. Lloyd cítil, jak mu Lorna sevřela ruku. Potom se Dawson zvedl, rozhlédl se a levou rukou chytil hocha za rameno. Pak se oba rozběhli k domu.

Byli zhruba v polovině vzdálenosti, když tu Lorna vykřikla: „Tam!“

Mezi stájí a kůlnou se objevil jezdec. Jel přímo k Dawsonovi a chlapci. Uzdu držel mezi zuby, v rukou měl krátký luk.

Lloyd vykřikl: „Dawsone! Pozor!“

Zároveň zvedl kolt a vypálil na Komanče.

Poník sebou trhl a zhroutil se na zem, zatímco jezdec byl katapultován do vzduchu.

V tom okamžiku začal Dawson vrávorat. Udělal ještě několik kroků, načež padl na kolena a rukama se zapřel o zem. Z boku mu trčel šíp.

Lloyd otevřel dveře a vyběhl ven. Viděl, jak se Komanč snaží vstát a jak vytahuje nůž. Vypálil a trefil ho do hrudi.

Indián se stále držel v pozvednuté pozici. Lloyd vystřelil ještě jednou a znovu ho zasáhl. Komanč sebou trhl a svalil se do písku.

Lloyd se sklonil, chytil Dawsona pod paži a odvlekl ho dovnitř. Obchodník hekal a vydával nesrozumitelné zvuky.

Vevnitř ho pustil na podlahu. Dawson se opřel o stěnu. Sípavě oddechoval, po bradě mu tekla krev. Polkl a řekl: „Je konec! Je se mnou konec!“

Lloyd mu roztrhl košili a kabát. Rychle pohlédl na Lornu. Šíp pronikl Dawsonovi do boku a byl nejméně tři couly hluboko.

„Tady mě – dostali. Tady…“ sténal Dawson.

„Pokusím se ho vytáhnout,“ řekl Lloyd. „Musím ho jen vytáhnout, pak to bude hračka.“

Dawson bolestí zatnul pěsti a kousl se do ruky.

„Hračka?“ vyhrkl, zatímco mu po dlani stékala krev. „Komančský šípy nejsou hračka! Ne! Mají ty zatracené zpětné háčky. Och, to bolí…!“ Lapal po dechu.

Lloyd věděl, jak dlouhé jsou komančské šípy, a poznal, že Dawsonovi pronikl do plic. Potom uviděl krvavou pěnu na jeho rtech. Nemýlil se. Bylo nemožné ten šíp vytáhnout a i kdyby se mu to povedlo, nic by to neznamenalo.

Dawson ochable klesl. „Vy jste ho – dostal?“ zašeptal. Když Lloyd mlčky přikývl, dodal: „Střílel – jste – příliš – pozdě. Ale ne – schválně – to vím. Jsou tak rychlí. Příliš rychlí – na nás…!“ Potom rychle dodal: „Běžte, Jarvessi – běžte k oknu. Musíte k oknu! Počkejte! Počkejte! Jarvessi, to mě vyřídí. To vyřídí každého, och Jarvessi!“

„Ano.“

„Ty peníze. Můj podíl z odměny…“

„Ano?“

„Postarejte se o to, abyje dostala ta žena – a chlapec – ano? Postaráte se přece o to, ne?“

Lloyd mlčky přikývl.

„Díky!“ vyhrkl Dawson. „A teď – běžte k oknu!“

Zmocnil se ho záchvat kašle. Křečovitě lapal po dechu a držel se za hruď.

Lloyd Jarvess vstal, vzal Dawsonovu winchestrovku a přistoupil k oknu. Hleděl na Komanče a jeho koně, kteří leželi na slunci, a hrál si se spouští pušky. Dawson chraplavě řekl: „Takže teď už z obchodu v Amarillu nebude nic!“ Hovořil nyní zcela normálně, nezajíkal se a nekašlal. Jeho hlas však byl tak tichý, že mu skoro nebylo rozumět.

„Celý život jsem o tom snil,“ řekl, „a teď, když jsem se dočkal… Ale vy teď můžete být bohatý, pane Jarvessi. Teď si můžete dělat, co chcete, a nikdo…“ Zarazil se, načež vyhrkl: „Jarvessi? Jarvessi?“

„Ano, Dawsone?“ zeptal se Lloyd.

Dawson ztěžka zvedl ruku a ukázal na Millera. „Je nebezpečný. Oddělejte ho, dokud je čas. Vím – že něco takového neuděláte. Ale – měl byste to udělat. Až tady nebudu, nikdo vám nepomůže. Vpalte mu kulku do hlavy.“

Hlava mu klesla na hruď.

Lorna, která ještě stále klečela vedle něho, tiše řekla: „Pane Dawsone!“

Lloyd pohnutým hlasem řekl: „Běžte s chlapcem vedle, Lorno. Toto nemusí vidět. Azůstaňte tam i vy!“

Lorna se dotkla obchodníkovy ruky. „Pane Dawsone,“ řekla ještě jednou.

„Už vás neslyší,“ řekl Lloyd. „Odveďte hocha pryč!“

Teprve tehdy vstala.

+ + + + +

Ve stáji začalo být horko. Slunce pražilo na střechu a vevnitř bylo jako v peci. Koně se neklidně pohybovali ve svých stáních, frkali a hrabali kopyty.

V pološeru seděl Dean Hardin, přitisknut k trámu, aby měl co možná největší prostor pro ruce. Odstrčil slámu, na níž dosud seděl, a pomalu sáhl po pilníku. Když se ho dotkl, zhluboka se nadechl. Potil se, měl mokrou košili i tvář. To mu však bylo jedno.

Vzal pilník do pravé ruky, roztáhl paže, aby natáhl řetízek mezi želízky, a začal jím jezdit po hraně pilníku. Zvuk, který při tom vznikal, mu naháněl husí kůži.

Dlouho čekal na svou šanci. Teď přišla a on byl odhodlán ji využít. Rád by věděl, zda ostatní přečkali komančský útok. Možná někdo z nich padl, možná dokonce i dva. Zatímco piloval, rozhlížel se po stáji.

Na stěně visely řetězy, vedle stály vidle a opodál rýč. Toto nářadí se dalo použít jako zbraně. Věděl, že jeden z těch tří ještě určitě žije. A že ho bude muset zabít. Doufal, že to je Jarvess.

+ + + + +

„Hej, Jarvessi!“

Lloyd, který byl k Millerovi obrácen zády, se ohlédl přes rameno.

„Co je?“

„Přemýšlel jsem,“ řekl lovec lidí. „Dostali jsme šest Komančů. Počítal jsem. Šest. To znamená, že jeden chybí, protože na začátku jich bylo sedm. Jeden je tedy někde tady. Člověk, který mi hodně vyprávěl o indiánech, mi vždycky říkal: „Franku, chlapče, když je pět indiánů pohromadě, pak se nemáš čeho bát, protože nadělají takový kravál, že to je slyšet na dvě míle daleko. Ale dávej si pozor, když potkáš osamělého rudocha, protože jeden indián je jako stín. Nikdy nevíš, kde se objeví…“

„A proč mi to vyprávíte, Millere?“

„Chci vám něco navrhnout.“

„Co?“

„Zbavte mě pout, dejte mi kolt a můžeme ho jít hledat. Ve dvou to zvládneme.“

Lloyd se opřel o stěnu a lhostejně na něho pohlédl.

„Něco takového bych čekal,“ řekl. „Až vám sundám želízka, budu mít během jedné minuty kulku v zádech, že?“

„Proč?“ zeptal se Miller a pokrčil rameny. „Proč? Vždyť jsme se přece dohodli, ne? Oba chceme odměnu. Teď jsme se zbavili problému. Komanči to vyřešili za nás. Oddělali starého. A vy, marshale, byste stejně dostal jen polovinu. Co budete s tolika penězi dělat? Je jich přece dost pro oba. Rozdělíme se? Rozvažte mě a podáme si ruce. Nakonec potáhneme za jeden provaz, na kterém bude viset Hardin.“ Usmál se.

Lloyd Jarvess na něho pohlédl a opětoval mu úsměv. Oba věděli, že ty úsměvy jsou neupřímné. Provrtávali se pohledy.

„To je vynikající návrh,“ řekl Lloyd. „Kdy jste na tu úžasnou myšlenku přišel?“

Lovec lidí se opřel hlavou o stěnu a jeho úsměv se ještě zvýraznil.

„Přišel jsem na to, když jste Dawsona přivlekl dovnitř. Hned jsem věděl, že má jen pár minut času. V mém oboru člověk získá jisté zkušenosti. A tak jsem si řekl: proč riskovat? Rozdělme se!“

„Ajak si to dělení představujete?“

„Fifty fifty.“

„Dawson chtěl, aby jeho podíl připadl Lorně a chlapci,“ namítl marshal.

Millerovi strnuly rysy ve tváři.

„Poslouchejte!“ řekl. „Snad té ženské nechcete dát pětadvacet tisíc dolarů? Zbláznil jste se? Vím, že jste do ní zabouchnutý. Ale co to má co společného s naším obchodem, Jarvessi? Té ženské toho nemusíte dát tolik. Tu můžete mít i bez peněz. A o ostatní se nestarejte!“

Lloyd opřel pušku o stěnu, přišel k Millerovi, sklonil se a chytil ho za límec. Zvedl ho levou rukou – zatímco bolestí zatnul zuby – a pravou pěstí ho dvakrát praštil do tváře. Miller se ještě udeřil o stěnu. Pak ho pustil a odstoupil. Držel se za poraněné rameno.

„Ty hajzle!“ vyhrkl. „Měl bych ti vpálit kulku do hlavy. Ten muž, který tu leží, byl můj přítel. A žena, o které mluvíš, jako by to byla nějaká prostitutka, je pro mě víc než nějaká prokletá odměna. Takže dobře poslouchej! Přivedu Hardina do Amarilla, já a nikdo jiný. Atebe s ním. Chtěls mě oddělat a to tě bude stát deset let za mřížemi. Co jsi vlastně za člověka? Honíš lidi a střílíš je ze zálohy. Nenávidím zločince, ale lovce lidí ještě víc. Zabíjíte ze zálohy, abyste neriskovali. Jste horší než lovci skalpů, jste zabijáci, na které zákon nedosáhne. Ale já tě dostanu za mříže, Millere! A bude to výstraha pro ostatní, co jsou jako ty.“

Miller na něho hleděl beze strachu, jako chycený vlk.

„Dávej si na mě pozor, marshale,“ tiše řekl. „Budeš muset prchat, i když mě dostaneš za mříže. Budeš muset prchat, protože půjdu po tobě. A nakonec tě dostanu. Pomstím se tak všem velkohubým mužům zákona, kteří se mnou jednali jako s tou nejhorší špínou jen proto, že jsem jim usnadňoval práci. Budu za tebou rychleji, než si myslíš. Nebýt Komančů, odkrouhl bych tě už u ohrady. Takto to budu muset udělat později. Vzdej se naděje, že bys mi mohl uniknout. Kdysi jsem jednoho muže pronásledoval přes čtyři státy. A dopadl jsem ho. Tebe, marshale, budu štvát klidně i do samotného pekla.“

Lloyd Jarvess stál nad ním a zápolil s nutkáním ho zbít.

„Možná tam skončíš dřív, než si myslíš,“ řekl klidným a tichým hlasem.

Miller se zazubil. „Ty mně strach nenaženeš! Ty ne! Ty nepatříš k lidem, kteří zastřelí bezbranného. Ale dobře víš, že já ano. Já jsem toho schopný, na to se spolehni. A taky to udělám!“

+ + + + +

Dean Hardin horečně pracoval. Byl přitisknutý k trámu a jezdil řetízkem po hraně pilníku. Čas od času se zarazil a naslouchal. Všude však vládlo ticho.

Ve stáji bylo stále větší vedro, potil se jako kůň. Když odpočíval, otíral si čelo o trám, aby se zbavil potu, který mu stékal do očí.

Potom pokračoval a s každým tahem, s každou kapkou potu rostla jeho nenávist ke třem mužům, kteří číhali někde venku a chtěli ho dostat na šibenici.

Nyní však přišla jeho hodina, nyní měl šanci, na kterou čekal od onoho večera, kdy se vydal do toho zatraceného písečného svahu ve víře, že unikl pronásledovatelům. Jenže potom se objevil Jarvess a omráčil ho.

Jarvess! Neustále na něj musel myslet. Och, jak ho nenáviděl! Doufal, že ho Komanči neodpravili. Ostatní můžou klidně odkrouhnout, pomyslel si, ti mě nezajímají. Ale Jarvess? Ne, toho musím sejmout sám.

Náhle se zarazil. Zatajil se mu dech a cítil, jak se potí.

Něco tam zašustilo! A znovu…

U vrat stáje se něco pohnulo. Slyšel šramot, načež cosi zašelestilo. Chvíli bylo ticho a pak se to ozvalo zas. Závora vrat se pomalu pohnula.

Hardin polkl. Náhle ho polil studený pot. Přitisknut k trámu hleděl vytřeštěnýma očima na posunující se závoru. Kdesi v šeru za ním zafrkali neklidní koně.

Závora spadla na zem.

+ + + + +

Lloyd přišel ke dveřím sousední místnosti a pootevřel je. Byl to malý, stroze zařízený pokoj s provizorním nábytkem. Stěny byly bílé, bez ozdob.

Viděl, že Lorna s Kenem sedí na prosté posteli. Zvedla hlavu. Vešel dovnitř a zavřel za sebou.

„Musíte mi pomoct,“ řekl.

Mlčky přikývla.

„Vezměte svou pušku,“ řekl. „A dávejte pozor na Millera, když tu nebudu.“

„Vy chcete jít ven?“ nevěřícně se zeptala.

Přikývl.

„Ano. Je tam ještě jeden Komanč. Přinejmenším jeden. Musím ho vyřídit, než odtud odjedeme. Nemůžeme jet s tím, že ho budeme mít v zádech. Musíme hlídat Millera.“

„Ten je přece svázaný,“ namítla.

„To je pravda, ale stále je nebezpečný. Musíte to udělat, rozumíte? Vezměte pušku a hlídejte ho. Jestli se pokusí vysvobodit, střílejte.“

Viděl v jejích očích strach a tak, aby ji uklidnil, řekl: „Nevěřím, že by se mu povedlo se osvobodit, ale kdyby náhodou, tak okamžitě střílejte.“

Šel ven, aniž by jí dal čas na odpověď, a vzal ze skoby na stěně sharpsku. Strčil si ji pod paži a vytáhl zásobník. Uviděl dno mosazné nábojnice a opět zásobník zasunul.

Miller na něho upřeně hleděl. Zdálo se, že chce něco říct, ale potom si to rozmyslel a chladně se usmál.

Lloyd Jarvess přišel k Lorně a podal jí pušku, když předtím natáhl kohoutek.

„Víte, co máte dělat?“ zeptal se tak tiše, že tomu Miller nemohl rozumět.

Přikývla a vzala si zbraň.

„Raději se posaďte ke stolu,“ řekl. „Odtud ho budete mít pod kontrolou. A ještě jednou: Pokud se něco stane, neváhejte a zmáčkněte to. Vím, že s tím zacházet umíte.“

Usmál se na ni, načež rychle pohlédl na Millera, který mu pohled opětoval. Pak šel ke dveřím.

+ + + + +

Lorna se posadila na nepohodlnou židli a položila pušku na stůl tak, že hlaveň mířila na Millera.

Cítila, že na ni hledí, a když na něho pohlédla, uviděla, že ji doslova propaluje pohledem. Zdálo se, že o něčem usilovně přemýšlí. Měl svraštělé čelo a pohupoval se. Lorna položila dlaň na pažbu zbraně.

Lovec lidí se usmál a zavrtěl hlavou.

„Přece byste nestřílela!“ řekl.

Neodpověděla mu.

Miller tam chvíli zamyšleně seděl, načež se opět pohnul.

„Vím, jak dobře umíte střílet,“ řekl. „Viděl jsem to, když jste sejmula toho Komanče. Ale to nebylo těžké. Nenávidíte je, že? Ten, kdo nenávidí, umí i zabíjet. Ale ke mně nenávist necítíte – ne, ke mně ne! Já jsem vám nic neudělal. Můžeme dokonce spolupracovat.“

Chvíli mlčel, aby z její tváře vyčetl účinek svých slov. Ona však na něho jen hleděla jako na nějaké nebezpečné, nevypočitatelné zvíře. Jako by byla připravená uskočit. V rukou svírala pažbu pušky a mířila jí na Millerovu hruď. Lehce se chvěla.

„Jarvess vám nic nedá,“ řekl. „Chce celou odměnu jen pro sebe. Ale my dva se přece můžeme dohodnout.“

„O čem?“

„No, o ledasčem,“ řekl.

„Jestli se ještě pohnete, vystřelím.“

Miller viděl, jak přitiskla ukazováček ke spoušti a jak jí zbělal prst.

Ucukl. „Být vámi, tak to nedělám,“ řekl, stále s úsměvem. „Předpokládejme, že mě zastřelíte a Jarvess padne za oběť indiánům. Co pak chcete dělat?“

Viděla, že znovu pohnul rukama, které měl spoutané za zády.

Najednou se jí zmocnil děsivý, ochromující strach. Kéž by se jen Jarvess vrátil!

Zvedla pušku a řekla: „Jestli se ještě hnete, střílím!“

Miller zavrtěl hlavou. „Nebudete střílet,“ řekl. „Vím to. Nebudete střílet.“

+ + + + +

Dean Hardin viděl, jak se vrata pomalu otevřela a dovnitř proniklo světlo, které ho oslepilo. Nezřetelně byla vidět silueta postavy a Hardin poznal, že to není běloch.

Na chvíli si pomyslel, že všichni padli a on zůstal jako poslední.

Přitiskl se k trámu a zatajil dech, zatímco Komanč vklouzl do stáje. Stál tam a rozhlížel se, načež se tiše jako stín vydal uličkou.

Hardin ho dobře viděl. Byl to podsaditý chlápek, ramenatý a svalnatý. Od pasu nahoru byl nahý a svaly mu jen hrály.

Jediný zvuk, který doprovázel jeho kroky, bylo cinkání stříbrného náhrdelníku. Měkké mokasíny byly na slámou pokryté podlaze neslyšitelné. V pravé ruce držel krátký nůž.

Hardin viděl, jak si prohlíží koně ve stáních.

Náhle se indián otočil…

Několik vteřin si hleděli do očí.

Hardin si všiml, jak sebou rudoch trhl. Otevřel ústa a syčivě vydechl.

Komanč pomalu kráčel k němu. Ruku s nožem měl v úrovni ramen. Před Hardinem se zastavil a pohlédl na něj. Jeho pohled ulpěl na lesknoucích se želízkách. Rozšířily se mu zorničky. Potom bleskově zaútočil.

Hardin slyšel jen výstřel a v následujícím okamžiku se mu čepel nože zableskla před očima. Vykřikl a nůž se zarazil těsně vedle něj do trámu.

Komanč se chytil trámu a s otevřenými ústy se po něm svezl na zem. Zůstal ležet těsně vedle zajatce.

Hardin vytřeštěnýma očima hleděl do rudé tváře s bílým pruhem na nose a lícních kostech. Indián měl otevřené oči a hleděl na něj. Tiše pohyboval rty, jako by něco mumlal. Potom se mu z úst vyřinula krev a zemřel.

Hardin vzhlédl. Nedokázal promluvit, selhal mu hlas.

Přišel tam Lloyd Jarvess a sklonil se ke Komanči, načež si strčil zbraň do pouzdra, chytil ho pod paže a odtáhl ho stranou.

„Viděl jsem ho, jak se plíží ke stáji,“ řekl. „Proč jsi nekřičel, když se objevil?“

Hardin se hlavou opřel o trám.

„To bylo o vlas,“ řekl, zatímco z trámu vytáhl nůž a potěžkal jej v dlani. Vrhl jej proti přepážce jednoho stání, kde zůstal vězet. „Nemohl jsem,“ řekl. „Viděl jsem ho, jak jde sem, a věděl jsem, že jsem vyřízený.“ Polkl a dodal: „Za každou cenu mě chceš dostat na šibenici. Kéž bys tak vystřelil o zlomek vteřiny později. To bych teď už měl po starostech.“

Lloyd na něho mlčky hleděl.

„Kde jsou ostatní?“ zeptal se Hardin. „Jste ještě všichni…?“

„Všichni jsou v pořádku,“ lhal Lloyd. „Nikomu se nic nestalo. Miller nás doprovodí do Amarilla.“

„On to vzdal?“

„Ano.“

„Lžeš, Jarvessi…“

„Ne, vzdal to.“

„Ty jsi ho oddělal? Řekni, je vyřízený?“

„Ne. Cítí se výborně.“

Hardin si ho změřil pohledem a podíval se na Komanče, který ležel na slámě.

„Zachránils mi život,“ řekl. „Přesto tě budu muset zabít. Vím, že se nevzdáš, dokud nebudu vyřízený. Zachránils mi život a přesto jsi odhodlaný mě přivést na šibenici. Nikdy bych si nebyl pomyslel, že Cal pro tebe znamenal tolik. Občas si říkám, že bys mi vlastně měl být vděčný…“

„V jednu chvíli to tak i bylo,“ přidušeně řekl Lloyd a vrhl na něj trpký pohled. „Jo, bylo to tak. Ale když se nikdo nechtěl přihlásit do oddílu, který tě měl pronásledovat, poznal jsem, že tě budu muset chytit sám.“

Hardin na něho zkoumavě hleděl a už v očích neměl strach.

„Rozumím. Chtěls z toho udělat svou soukromou triumfální jízdu. Chtěls lidem v Amarillu ukázat, jak jsi dobrý. Chceš si užít toho zadostiučinění, až mě přivedeš. Jenže oni věděli, proč mě nechtějí pronásledovat. Měli strach a v hloubi duše ho máš i ty. Skoro je mi tě líto, Jarvessi.“

Lloyd na něho nepohlédl. Vyvedl dva koně ze stání, osedlal je a dal jim ohlávky.

„Co děláš?“ zeptal se zajatec.

„Dva koně zmizeli spolu s několika Dawsonovými mezky,“ odpověděl Lloyd. „Útok je vyděsil. Utekli někam do pouště. A nemáme čas je hledat.“

„Hm…“

„Přijdu za pět minut,“ řekl Lloyd. Vzal kóně za uzdy a vyvedl je ven.

Rozhlédl se a přivázal je k ohradě.

Dvůr byl zalit slunečními paprsky. Komanči leželi tam, kde padli. Bzučely nad nimi mouchy. To spolu s frkáním obou koní byly jediné zvuky poledního ticha.

Lloyd opustil koně a šel k domu. Už neměli moc času.

Nedělal si iluze. Věděl, že to možná bude trvat už jen pár hodin a znovu se objeví Komanči. Že brzy přiletí supové a přilákají pozornost rudochů. Pokud jim chtěli uniknout, museli mít dostatečně velký náskok.

Pomalu kráčel k domu. Rameno ho bolelo a pálilo. Otevřel dveře a vešel do chladivého přítmí. Zatímco zavíral dveře, uviděl u stolu Lornu.

, Je čas,“ řekl. „Můžeme jet.“

Pohlédl jí do očí, ale vtom se za ním ozvalo: „Ano, můžeme jet, ale bez tebe, Jarvessi!“

„Millere?“ zeptal se.

„Ano, to jsem já. Otoč se!“

Miller se opíral o stěnu. Když Lloyd Jarvess vešel dovnitř, skryl se za dveřmi. Pod pravou paží držel sharpsku, prst měl na spoušti. Jeho bledá tvář byla zkřivena do triumfálního šklebu.

„Říkal jsem ti přece, že Hardina do Amarilla přivedu já,“ řekl. „Tak už mi věříš?“

Lloyd cítil, jak se mu rozbušilo srdce.

„Co chceš dělat, Millere?“ zeptal se rozrušeným hlasem.

„Odklidit tě z cesty!“

„Jak?“

„To nech na mně.“

„Tady?“

„Ano, tady! Otoč se!“

„A – když to neudělám?“

„Uděláš to, na to se spolehni,“ řekl Miller a dloubl mu hlavní do brady. Pak panovačně zvolal: „Dělej!“

Lloyd se pomalu otočil. U stolu viděl Lornu. Vypadala jako omámená, jenom stále vrtěla hlavou. Náhle ucítil trhnutí na opasku a pochopil, že Miller mu z pouzdra vytáhl kolt. Pak řekl: „A teď pro tebe něco mám, marshale!“

Pokusil se otočit, ale v tom okamžiku ucítil děsivou bolest v krku. A potom už necítil vůbec nic.

+ + + + +

Frank Miller stál nad nehybně ležícím mužem a mířil mu na čelo. Potom jen pokrčil rameny a namířil na podlahu.

„Tak rychle se neprobudí,“ řekl. „A krom toho mám na práci něco jiného.“ Pohlédl na Lornu.

„Náš přítel zůstane tady, až odjedeme. Komanči už čekají…“

Položil si pušku přes rameno a řekl: „Nesnažte se ho budit. Bude to trvat nejméně čtvrt hodiny, než se probere, bez ohledu na to, co s ním budete dělat. Nachystejte se, jestli chcete jet s námi. A – ještě něco. Až dorazíme do Amarilla a napadne vás tam vyprávět, co se tu stalo, pak – nu, myslete na to, že máte dítě. Rozumíte přece, ne?“

Kývl na ni a šel ven.

Když spatřil koně u stáje, usmál se. Vydal se ke studni kolem stáje. Kopl při tom do dveří tak, že jejich křídla narazila do stěny. Slyšel, jak se vevnitř kdosi rychle pohnul, a zarazil se.

Pohlédl na Komanče, který ležel na slámě, a potom na Hardina. Pomalu, s puškou stále přes rameno, šel k němu. Viděl, jak Hardin poněkud trhl hlavou, rychle se k němu sklonil, chytil ho za vlasy a zaklonil mu hlavu tak, že mu mohl pohlédnout do tváře.

„Teď patříš mně!“ zasyčel. Olízl si rty a zopakoval to. „Teď patříš mně!“

„Jdi k čertu,“ odsekl Hardin. „Jestli tě tu takto najde Jarvess, pak…“

„Jarvess už nic neudělá,“ řekl Miller a rozesmál se. „Je vyřízený. A starého oddělali Komanči. Ano, můj příteli, zůstali jsme jen my dva!“ Naklonil hlavu a pohlédl na Hardina koutkem oka. „Ještě si po cestě užijeme spoustu zábavy.“

Hardin se nepohnul.

„Ty jsi Jarvesse oddělal?“ zeptal se tichým hlasem.

Miller přikývl a zazubil se. „Hm!“ zamumlal.

„A nemáš strach, že bych to mohl v Amarillu prozradit?“

„Ne.“

„Vím, co máš za lubem.“

„Ano?“

Hardin přikývl. „Ano, mohli bychom se na něčem domluvit,“ řekl.

„A na čem?“

„Vzpomínáš si, že jsem před dvěma měsíci v Coloradu poblíž Puebla uloupil z jednoho dostavníku sedmdesát tisíc dolarů?“

„Na to si vzpomínám,“ odpověděl Miller. „Ale nevěděl jsem, kolik toho bylo. Takže?“

„Pusť mě a těch sedmdesát tisíc je tvých.“

„Snad mi nechceš říct, že je máš v holínkách?“

„Ne. Ale – ukryl jsem je.“

Miller se křečovitě usmál. „Kde?“

„Tam, kde mě polapil Jarvess, u mého posledního tábora. Je to ve dvou sedlových brašnách. Jedna půlka je ve zlatě, druhá v bankovkách.“

„Sedmdesát tisíc?“

„Ano.“

Miller zavrtěl hlavou. „Jedno je na lidech jako ty zvláštní, Hardine,“ řekl. „Dokud jste na svobodě, máte velké řeči. Všichni, bez rozdílu. Když však máte před očima oprátku, jste ubozí jako vši. Potom si začnete vymýšlet báchorky, jen abyste se zachránili. Nejsi první, kdo mi vypráví něco takového. Jednou jsem dole na jihu chytil jednoho malého gaunera, který pendloval mezi Mexikem a Texasem. Z hlouposti zastřelil jednoho muže a hrozila mu oprátka. Dostal jsem ho v jedné díře a odvezl ho do Houstonu, kde za jeho hlavu byla vypsaná odměna pět set dolarů. Měls ho slyšet, Hardine. Celou cestu mi mazal med kolem huby a vyprávěl o zlatém dole kdesi v Piedras Negras. Sliboval mi horu zlata, když ho pustím. Vidíš, nemáš šanci. Vzdej to!“

„Poslouchej!“ řekl Hardin. „Je to pravda! Je to pravda. Ukryl jsem ty peníze do dvou sedlových brašen. Podívej se na mé sedlo a uvidíš, že brašny chybí.“

„To je dobrý trik,“ odvětil Miller. „Jarvess ti asi řekl, že pár našich koní zmizelo. Měl by sis vymyslet něco přesvědčivějšího.“

„Budeš toho litovat.“

„To je možné, ale padesát tisíc dolarů člověk nelituje. Nebo ano?“

„Jak myslíš.“

Miller se vrátil ke dveřím, tam se zastavil a aniž by se otočil, řekl: „Byl bys ochotný mě vzít tam, kde je těch sedmdesát tisíc?“

„Proč ne?“

„Jak je to odtud daleko?“

„Asi dva dny jízdy, když se jede rychle.“

„A ty bys to místo znovu našel?“

„Poznačil jsem ho.“

„Jak?“ rychle se zeptal Miller.

„Je na něm hromádka kamení, ty…!“ Hardin se náhle odmlčel, protože spatřil Millerovu šklebící se tvář. Lovec lidí se otočil a zazubil se na něj.

„Ty hajzle…“ řekl Hardin.

Miller opět přišel k němu, rozmáchl se puškou a praštil ho pažbou do úst.

Viděl, jak Hardin vyplivl krev, a rozesmál se.

„Už to znovu neříkej,“ procedil mezi zuby. „Zkrátím ti čas, který ti zbývá, o polovinu.“

Hardin si olízl rty. „Dostals to ze mě,“ řekl. „Ale to ti nepomůže. Tu hromádku kamení nikdy nenajdeš. Jarvesse a Dawsona se zeptatnemůžešajátitoneřeknu.Mohlbysujet stovky mil a přesto bys nic nenašel.“

„Co hledám, najdu,“ řekl Miller. „Ale o to už se ty starat nemusíš. Tou dobou se totiž budeš houpat.“

Obrátil se a šel pryč.

Hardin se díval za ním. Pak zvedl ruce a prohlédl řetěz, kterým byla spojená želízka. Jeden článek již téměř přepiloval. Věděl však, že už nemá čas dál pilovat. Se zoufalým vypětím všech sil začal řetězem trhat.

Do hlavy se mu při tom nahrnula krev. Ocelová pouta ho řezala do zápěstí. Necítil to a myslel jen na jedno: na to, že Miller je poslední člověk, který ho ještě může dostat na šibenici. Jestli se mi nepovede…, pomyslel si.

Ne, to se musí povést.

Náhle článek s řinčením praskl a řetěz se roztrhl.

Hardin vrávoravě vstal a přiběhl k vratům. Rychle oddechoval a pozoroval Millera, který šel po dvoře.

Upřeně mu hleděl na záda.

A potom se po špičkách vydal za ním.

Miller kráčel rychle a kulhal jen lehce. Už byl téměř u dveří domu.

Tu se Hardin zastavil a sáhl po dlouhém, pery zdobeném komančském oštěpu, který ležel na zemi. Potěžkal ho v dlani. Byl těžký a na slunci se leskl jeho hrot.

Hardin z něj odtrhl pohled a upřel svou pozornost na Millerova záda. Pomalu zvedl oštěp nad hlavu a rozmáchl se…

Miller dorazil k domu a sáhl po klice dveří.

Hardin se na okamžik postavil na špičky a pak vrhl oštěp.

+ + + + +

Lorna Traversová, která klečela vedle Lloyda na zemi a právě si od Kena vzala mokrý ručník, aby jím omráčenému otřela tvář, uslyšela náraz a výkřik.

Ohlédla se a vyděšeně pohlédla na dveře, jimiž pronikla ocelová špice. Sténání, které znělo zpoza nich, jí nahánělo husí kůži.

Slyšela zoufalé, divoké bušení pěstí na dveře. Potom to utichlo a stejně tak odeznělo i sténání. Ocelový hrot se pomalu zvedl nahoru, jako by ho venku někdo stlačil dolů. Nato se ozvalo žuchnutí.

A pak se rozhostilo tísnivé ticho.

Skryla tvář do dlaní. Zvenčí se ozvaly pomalé kroky, které se zastavily přede dveřmi.

Tichý hlas cosi zamumlal a opět se odmlčel. Nato zazněl divoký, triumfální smích a dveře se prudce otevřely. Stál v nich Hardin.

Ještě stále měl na rukou pouta, z nichž mu visely zbytky řetězu. V pravé ruce nesl Millerův černý, stříbrem pobitý zbraňový opasek a v levé sharpsku.

„Nemějte strach, madam,“ řekl. „Ta hyena venku už vám neublíží.“

Vyděšeně na něho hleděla vytřeštěnýma očima, ústa měla zakrytá dlaněmi.

Hardin se zašklebil, opřel sharpsku o stěnu a připnul si Millerův opasek.

„Je mrtvý?“ Kývl na Lloyda. „Vím, že Miller ho sejmul. Škoda! Chtěl jsem to udělat sám.“

Lorna strnule klečela a nebyla schopna nic říct.

Hardin si znovu vzal pušku, sklonil se k Lloydovi a z kapsy kabátu mu vytáhl klíče. Odemkl si želízka a hodil je do rohu. Potom si promnul ruce a chtěl se sklonit k Lloydovi.

Tu se však Lorna vrhla na omráčeného marshala a řekla: „Je mrtvý. Co od něho ještě chcete?“

Hardin se usmál a zavrtěl hlavou.

„Vůbec nic,“ řekl. „Vůbec nic! Přenechám ho vám, když vám o něj tolik jde. A nechám vám i Millera a toho starého tam v rohu a všechno, co tu je. Vezmu si jen dva koně, zbytek je váš. Na vašem místě bych co nejrychleji odjel do Amarilla. Za pár hodin tu bude horko. Už teď jsou tu supi a Komanči nebudou daleko.“

Otočil se a opustil dům, zatímco Lorna na něj hleděla. Potom se rychle sklonila k Lloydu Jarvessovi a položil mu vlhký ručník na čelo. Zasténal a pohnul se, jako by se chtěl obrátit, pak však zůstal ležet.

Lorna podala Kenovi druhý ručník.

„Běž a namoč ho,“ řekla.

Dívala se za ním, když šel do sousední místnosti, načež vstala a šla ke dveřím, odkud vyhlédla na dvůr.

Hardin stál u stáje a sedlal dva koně. Vybral si dvě nejlepší zvířata. Potom do sedlových pouzder strčil Dawsonovu a Jarvessovu pušku a začal připínat sedlové brašny.

U dveří viděla Millera. Byl probodnutý komančským oštěpem.

Ještě před několika dny, pomyslela si, by mě pohled na smrt vyděsil. Teď ji ponechal chladnou a ani se tomu nedivila.

Pohlédla na své věci, které ležely v písku, kde je předtím nechala, překročila Millera a chtěla je vzít. Když se narovnala, uviděla, že Hardin se při sedláni zarazil a že na ni hledí.

Klidně vzala ranec, který ležel na zemi, a pomalu se vydala k ohradě.

Hardina si nevšímala. Stál vedle jednoho z koní, ruku měl položenou na hrušce sedla a pozoroval Lornu. Viděl, jak u kůlu ohrady hodila ranec do písku a shrábla si vlasy ze tváře. Při tom vynikly tvary jejího těla.

Hardin sundal ruku ze sedla, poplácal koně po plecku a pomalu se vydal k ženě, která k němu byla otočená zády.

Náhle se otočila, jako by cítila jeho přítomnost.

Hardin viděl, jak vytřeštila oči.

„Vy už chcete jet?“ zeptal se a přivřel oči.

Mlčky přikývla.

„Mám vám pomoct?“

Zavrtěla hlavou.

„Mám ještě trochu času,“ řekl. „Osedlám pro vás dva koně.“

„To zvládnu i sama.“

Chtěla projít kolem něj, ale zastoupil jí cestu.

„Proč bych vám neměl pomoct?“ zeptal se chraplavým, ostrým hlasem.

„Nechte mě jít,“ opáčila a o krok ustoupila.

„Proč?“

„Nechte mě jít, prosím!“

„Jenže já nechci.“

Pomalu přišel k ní. Viděla mu na očích, že ho ovládl chtíč – chtíč po jejím těle.

„Měl byste – měl byste si – pospíšit,“ koktala. „Komanči můžou…“

„Tak rychle nepřijedou,“ namítl hlasem, který byl chraplavý vzrušením. „Máme ještě trochu času.“ Přitiskl ji ke kůlu ohrady.

To už se přestala ovládat a oběma rukama ho poškrábala na lících.

Zaklel, chytil ji za ramena a strhl ji k zemi. Vykřikla, ale pak již byl na ní. Bránila se, hnána děsivým strachem.

Bila ho pěstmi a kopala ho, přesto jí chtivě strhával šaty z těla. Když ucítila jeho dech, odvrátila tvář stranou.

Náhle Hardin ucítil, že ho někdo chytil. Otočil se a spatřil hocha, který se ho snažil odtáhnout. Jeho tvář byla zkřivena strachem.

„Nech mámu na pokoji!“ křičel. „Běž pryč! Běž pryč! Ne, ne, ne!“

Hardin se pokoušel ho setřást, ale chlapec se ho pevně držel za ruku. Pak se zabiják rozmáchl a pěstí ho poslal k zemi.

Hoch byl malý a útlý, a tak ho ta rána omráčila. Hardin se otočil k Lorně a rozhořčeně ji udeřil do tváře, kterou měla skrytou v dlaních.

„Dělej!“ vyhrkl. „Dělej!“

Praštila ho pěstí do obličeje a Hardin na jazyku ucítil krev.

„Ty mrcho,“ vyhrkl. „Ty…“

V tom okamžiku dostal ránu do krku a svalil se přes Lornu do písku.

Otočil se a spatřil Lloyda Jarvesse. Marshal byl bledý a v ruce držel kolt.

„Vstaň!“ řekl.

„Ty,Jarvessi?“

„Ano, já!“

Hardin ležel v písku, hleděl na něj a ztěžka oddechoval. Po tváři mu tekla krev.

„Co – co má znamenat ten revolver?“ chraplavě se zeptal.

Lloyd natáhl kohoutek a namířil Hardinovi do tvář.

„Zastřelím tě,“ řekl.

Hardin váhavě zvedl ruku a utřel si rty. Hřbet dlaně měl od krve.

„Jsi ve výhodě,“ řekl. „Vystřelíš, ještě než sáhnu po zbrani.“

Posbíral se ze země a udělal tři váhavé kroky. Potom řekl: „Vyhráls, porazils mě. Teď se k tobě otočím zády, přijdu ke svému koni, nasednu na něj a pojedu pryč. Jestli mě chceš zastřelit, musíš mě střelit do zad. Nebudu se bránit. Bude to vražda.“

Lloyd na něho hleděl přivřenýma očima. Po chvíli řekl: „Nenechám tě odjet! Nechci, aby to všechno přišlo nazmar. A klidně ti střelím do zad, jestli mě k tomu přinutíš.“

„Ty nepatříš k těm, co někomu střelí do zad,“ řekl Hardin a otočil se. Pomalu, skoro vrávoravě, se vydal ke svému koni. Při tom zvedl ruce téměř do výše ramen, protože věděl, že to je jeho poslední šance.

Lloyd opět natáhl kohoutek a namířil mu na záda.

Viděl, jak sebou Hardin trhl.

„Zůstaň stát!“ řekl. „Stůj, nebo tě odpravím jako psa. Stůj, otoč se a tas!“

Hardin pomalu kráčel dál, krok za krokem, dokud nedorazil ke koním. Potom se chytil hrušky sedla, strčil nohu do třmenu a vyšvihl se do sedla. Krátce se ohlédl a řekl: „Vidíš, Jarvessi…“

Pomalu otočil svého koně a náhle tasil revolver.

Lloyd se vrhl k zemi. Ještě ani nedopadl do písku, když zmáčkl spoušť.

Vystřelili zároveň a oba výstřely se slily vjediný.

Těsně před Lloydovu tvář se do písku zaryla kulka, další mu proletěla rukávem.

Potom se Hardin svalil na hrušku sedla, chytil se jí apomalu se svezl ze sedla. Vykřikl, když za pravou nohu zůstal viset ve třmeni.

Kůň vyrazil a vlekl ho za sebou. Hardin narazil do studny, noha se mu uvolnila ze třmenu a spadl na zem. Zůstal ležet ve zvířeném prachu.

Lloyd několik vteřin čekal, načež přišel k desperátovi.

Hardin měl otevřené oči i ústa. Nic však už neviděl.

Lloyd věděl, že je po všem. Pomalu pustil kolt na zem.

Potom se otočil a přišel k Lorně, která seděla v písku a upřeně na něho hleděla.

Klekl si k ní a objal ji.

Rozvzlykala se. Celá se při tom chvěla. Přitiskl si její tvář k rameni a pevně ji držel.

+ + + + +

Už se blížil večer, když přišli k osedlaným koním, kteří na ně čekali v ohradě. Lloyd přivázal Hardina na hřbet jednoho z koní a pomohl do sedla Lorně a Kenovi, načež nasedl sám.

Chvíli mlčky hleděli na budovy stanice. Slunce zmizelo za mrakem a pozlatilo jeho okraje.

Potom Lloyd řekl: „Musíme jet.“

Pomalu vyjeli.

Když urazili půl míle, Lorna zastavila a ohlédla se.

Lloyd, který si toho všiml, přijel k ní a položil jí dlaň na ruku.

Otočila se k němu a jejich pohledy se setkaly.

„Vrátíme se,“ řekl. „Zase se vrátíme!“