John Kirby

Colorado western 214. Montana Kid

Našli ho k smrti vyčerpaného a bez koně na cestě do hor Laramie Range. Ležel na břiše v písku a když ho otočili, nebylo v něm moc života. Starý, zkušený Jossy Grant hned věděl, že má před sebou pistolníka, protože v pouzdrech měl dva kolty, jaké používali jen profesionálové. Kdyby Grantův druh Barry Craig věděl, co pro něj tento muž bude znamenat, určitě by ho tam nechal zhebnout…

„Takže vy jste nic neviděl?“ zeptal se muž s šerifskou hvězdou na vestě, zatímco věšel láhev s vodou na hrušku sedla.

Chlápek, který se s rukama zkříženýma na prsou opíral o studnu, pomalu zavrtěl hlavou.

„Ne, šerife.“

„Jestli si na něco vzpomenete…“

„Pak vám samozřejmě dáme vědět.“

„Jedeme do Laramie Range,“ řekl šerif, když se vyšvihl do sedla.

Muž u studny přikývl.

„Buďte ostražití,“ dodal šerif. „Ten chlápek je ozbroj ený a nebude váhat zbraň použít, když bude v úzkých.“

„Jak vůbec vypadá?“

Šerif na něho zamyšleně pohlédl.

„Nikdy jsem ho neviděl,“ zamumlal. „Podle svědeckých výpovědí mu je zhruba osmadvacet let, je střední postavy a tmavých vlasů a má úzkou tvář a modré oči. Obléká se jako kovboj, ale nosí dva kolty. Víc vám o něm říct nemohu. Nikdo nezná jeho jméno, nikdo neviděl jeho tvář.“

Muž u studny zamyšleně hleděl do dáli, kde splývala země s oblohou.

„Nikdy bych si nebyl pomyslel, že se někomu podaří zastřelit Mitche Donnegana zepředu. Ten chlápek musí být velmi, velmi rychlý s koltem, že?“

„Mitch Donnegan byl přece váš přítel, Craigu?“ zeptal se šerif. „Nebo se mýlím?“

Muž strnule zavrtěl hlavou. „Nemýlíte se,“ řekl. „Mitch byl mým přítelem. Jo! Jestli ho chytíte, šerife, přiveďte mi ho živého! Rád bych mu položil pár otázek. Zatím!“

„Hooo!“

Jezdec v čele stáda zastavil svého koně a mávl na muže, který jel dvacet yardů od něj. Za nimi se z oblaku zvířeného prachu, který polední slunce pozlatilo, vynořily první kusy. Silná zvířata s širokými rohy, texaští longhorni se světlou srstí a kostnatými slabinami.

Jezdec v čele stáda si odsunul stetson do zátylku a hřbetem ruky si utřel prach a pot ze tváře.

„Tam vepředu něco leží,“ řekl. „Vidíš to, Jossy?“

„Nevypadá to jako kráva,“ odvětil starší, šedivý muž. „Ani jako kůň. Co myslíš, Barry?“

„Mohl by to být člověk,“ řekl Barry. „Vzpomínám si, že jsme před dvěma hodinami viděli Čísi stopy.“

„Pojeď!“

Odjeli od stáda a klusem se vydali k onomu místu.

„Takže přece jen člověk,“ řekl starší z nich, když zastavili.

„Jo,“ přisvědčil jeho druh. „Ale jak se člověk bez koně dostane…“

„Tam leží sedlo. Asi ho tam pustil na zem.“

Starší z nich strnule slezl z koně a odvázal láhev z hrušky sedla.

„Žije ještě?“ zeptal se Barry.

„Vypadá to tak.“

Šedivý muž se sklonil k neznámému, který ležel v horkém písku, a otočil ho na záda.

Pak mu smetl prach z tváře.

Byla to mladá tvář, avšak s tvrdými rysy. Líce byly poněkud propadlé, oči zavřené a ústa pootevřená. Neznámý ztěžka oddechoval.

„Žije,“ řekl šedivý muž. Zuby odšpuntoval láhev a přiložil ji omráčenému ke rtům.

Ten se rozkašlal a voda mu začala téct po neholené bradě.

„Ještě ho utopíš, Jossy,“ řekl Barry.

„Musí pít!“

Barry upřeně hleděl na neznámého.

„Má dva revolvery, Jossy,“ řekl. „Znáš v okolí někoho takového.“

Jossy do omráčeného dál lil vodu. Zavrtěl hlavou. „Bude to nějaký tulák,“ řekl. „Možná. A možná také ne. Třeba ho někdo pronásleduje.“

„Proč?“

Jossy se oběma rukama opřel o hrušku sedla.

„Proč?“ zeptal se. „Proč jinak by člověk jel do tohoto Bohem opuštěného kouta země? Přišel o koně. Jak, to nevíme. Ale víme, že ho to nezastavilo. Chce to kuráž vydat se tudy po svých. Mohli ho dostat Čejení. Kdybychom ho nenašli, zahynul by.“

„Možná měl namířeno na ranč,“ řekl šedivý muž. „Třeba hledá práci.“

„Vím, jakou práci takoví muži hledají. Pokud nosí dva revolvery, tak to není kovboj. Kromě toho jeho stopy vedou k horám. Myslíš, že měl namířeno do hor, Jossy?“

Šedivý muž pomalu vstal a zašpuntoval láhev s vodou. Při tom zadumaně hleděl na omráčeného.

Náhle si všiml, že se mu rozechvěla víčka, načež otevřel oči.

Několik vteřin se na ně nechápavě díval, pak se v jeho snědé, neholené a špinavé tváři objevilo zděšení a pravou rukou trhl k revolveru.

Jossy udělal jeden krok dopředu a šlápl mu na pouzdro, takže zbraň nemohl vytáhnout. Neznámý se chtěl bránit a pozvedl hlavu. Pak však zase klesl. Zasténal, zavřel oči a chytil se za hruď, jako by si chtěl roztrhnout košili.

„Vodu!“ zasténal. „Vodu!“ Jeho hlas téměř nebylo slyšet.

Jossy se k němu opět sklonil a dal mu napít.

„Musíme ho odtud dostat pryč,“ řekl. „Jestli tu bude dál ležet na slunci, zemře.“

„A kam ho odvezeme?“

„Na ranč.“

„A ty myslíš, že otec bude souhlasit? Víš, že na ranči nestrpí cizince.“

„Jo, to vím. Jenže cestu do Cheyenne by nezvládl. Je hotový, Barry. Podívej se mu do tváře. Kdybychom přijeli jenom o hodinu později, už bychom mu nepomohli.“

Jezdec, který zůstal v sedle, pokrčil rameny a řekl: „Když myslíš…“

„Ano.“

„A co když ho stíhají?“

„I pak.“

„Zeptej se ho, jak se jmenuje.“

Jossy neznámému vzal z ruky láhev s vodou.

„Jak se jmenuješ, chlapče?“ zeptal se.

Muž cosi tiše zamumlal.

„Nahlas.“

Naklonil se k němu.

„No?“ zeptal se Barry. „Už to víš?“

„Ano,“ přisvědčil zamyšlený Jossy. „Už to vím.“

+ + + + +

Robert Craig, který seděl v chladné místnosti, sklonil ruku s brkem a duchem nepřítomen pohlédl na list papíru, který právě popsal.

Pomalu četl ty řádky.

Můj drahý Bate!

Mitch je mrtvý. Teprve dnes jsem se dozvěděl, že byl včera v Cheyenne zastřelen. Nikdo neví, kdo byl pachatel. Před hodinou tu byl cheyennský šerifa od té chvíle jsem byl tak neklidný, že jsem se rozhodl ti napsat.

Je jenom jeden člověk, Bate, který mohl mít zájem na Mitchově smrti. Víš, koho mám na mysli. Ale popis vraha se na něj nehodí. Myslím, že si najal zabijáka.

Pokud zjistil, kde je Mitch, zjistí i to, kde jsme my. Nevycházej z domu beze zbraně, Bate. A měj se na pozoru před cizinci. My dva, ty a já, Bate, ho známe. Myslím, ne, vím to, a proto ti teď píšu, že musíme ještě jednou sáhnout po zbrani.

Odložil brk a zahleděl se do dáli, k oknu, kudy již přes závěsy dovnitř pronikalo světlo.

Byla to náhoda, že Mitche Donnegana zastřelili? Bylo to možné, ale on tomu nevěřil. Ne, to ne. Pokud na Mitche, na Bata nebo na něj někdo střílel, pak to nebyla náhoda. A nebyly to varovné výstřely. Varování již totiž bylo zbytečné.

Vstal, přistoupil k oknu a odhrnul závěsy.

Do místnosti proniklo světlo. Robertu Craigovi bylo horko.

Pomalu přikulhal zpět k psacímu stolu, posadil se a pohlédl na svou pravou nohu.

Byl mrzák. Pokud nebyl nucen jezdit a bojovat, bylo vše v pořádku.

Jenže do sedla nemohl. Měl vyřízené koleno, a tak nemohl jezdit ani chodit jako ostatní.

V náhlém návalu hněvu se praštil pěstí do kolena. Je necitelné, pomyslel si.

Co ještě zůstává člověku, ze kterého udělali mrzáka?

Otočil se na židli a vykřikl: „Lingu!“

Nic se nehýbalo.

„Lingu!“

Chtěl vstát, ale potom se zvenčí ozvaly rychlé kroky a zase se posadil.

Otevřely se dveře a objevila se široká, asijská tvář.

„Ano, pane Claigu?“ zeptal se Číňan. Tak jako většina jeho krajanů nedokázal vyslovit R.

Robert Craig sevřel opěradlo židle.

„Přines mi whisky,“ řekl.

Kuchař sebou trhl.

„Ale pane Claigu. Doktol zakázal. Žádný alkohol. Ani kapku.“

„Přines mi láhev,“ řekl Robert Craig, který měl co dělat, aby se ovládl.

Zdálo se, že chce vstát. Číňan se zachmuřil a Craig zase klesl na židli. Jeho tvář byla zahořklá, když pohlédl na svou zchromlou nohu.

Číňan se vrátil, přinesl láhev a sklenici a obé postavil na stůl.

Craig na něho pohlédl a řekl: „Lingu, co bys dělal, kdybys byl mrzák? Dobře si to rozmysli.“

Kuchař mlčel.

„Já mrzák jsem,“ řekl namísto něho Craig. „Sedím tu a nemůžu se hýbat. Nemůžu ani do sedla, Lingu. Když kůň poskočí, spadnu na zem. Víš, že jsem kdysi uměl skvěle jezdit a že jsem uměl běhat? Dokážeš si to představit? Znáš mě jenom jako kripla, ale byly doby, kdy nikdo nejezdil lépe než já. A jenom málokdo uměl lépe střílet. Jo, a teď tu sedím a nemůžu se hnout. Každý krok mě bolí. Musím všechno nechat na Barrym a nemůžu se o nic starat. Něco ti přiznám, Lingu, protože vím, že umíš mlčet. Někdy si přeju, aby mě kulka, kterou jsem koupil do nohy, trefila o yard výš. Sem. Pak bych se teď nemusel trápit. Takto jsem odsouzený k tomu, abych zůstal mrzákem.“

Sáhl po láhvi, odzátkoval ji a, aniž by si nalil do sklenice, napil se přímo z ní. Když ji postavil na stůl, byl v jeho očích zvláštní lesk. Hřbetem ruky si utřel rty a řekl: „Smrt není zlá. Mexičané mají dobré přísloví: „Hay que tomar la muerte, como si fuera una medicína! Rozumíš? Člověk musí brát smrt jako lék. Ale toto…,“ ukázal si na nohu, „to je zlé. A potom to čekání. Čekání a bezmocnost. Vědomí toho, že se nemůžu bránit.“

„Pan Claig nesmí tolik pít,“ napomenul ho Číňan.

Craig na něho pohlédl a odsekl: „Budu si pít, kolik chci, slyšíš? Doktor mi je ukradený, ten mi nepomůže. Rád bych viděl doktora, který by mi vrátil mou nohu. Jenže to nesvedou. Mluvit, to je tak to jediné, co dokážou. Když jsi nemocný, Lingu, tak ti přesně vysvětlí, co ti je. Pro každé svinstvo mají latinský název, ale pomoct neumějí. A tak tu sedím a čekám, až přijde, abych s ním zúčtoval.“

Viděl, že Číňan na něho nechápavě hledí, a dodal: „Radši se to nesnaž pochopit. Nevíš, o čem mluvím. Mitch byl první, já budu možná druhý, možná třetí. Nedá si pokoj, dokud všichni nebudeme mrtví.“

+ + + + +

Když Barry Craig dorazil na ranč, byl už večer. Koně, který nesl neznámého, vedl na lase za sebou. Projel dvůr a u ohrady sesedl.

Muž, kterého přivezl s sebou, vrávoral v sedle a byl napůl v bezvědomí.

Barry Craig kývl na kovboje, kteří se umývali u studny, a přikázal jim, aby muže sundali ze sedla a odnesli do domu, načež šel ke studni, odhodil stetson, svlékl si košili a opláchl se chladnou vodou. Vzal košili, hodil si ji přes ramena, nasadil si stetson a otočil se k domu.

Ve světle večera viděl, že se otevřely dveře a ven vyšla štíhlá dívka. Měla na sobě jezdeckou sukni z měkké kůže, bílou blůzu, pod kterou se rýsovala ňadra, a jezdecké boty.

Vydala se k Barrymu. V hezké, snědé tváři uprostřed dlouhých, tmavých kadeří byl zkoumavý, zvídavý výraz. Měla měkké, plné rty a neuvěřitelně zelené oči.

„Co je to za muže, Barry?“ zeptala se, když k němu dorazila. Pokusila se s ním udržet krok. Přestože to byli sourozenci, nebyli si příliš podobní.

„Jmenuje se Montana,“ řekl Barry. „Našli jsme ho venku. Málem zemřel žízní. Nevím, kdo to je, ale Jossy ho zřejmě zná. To je všechno, co o něm vím, sestro.“

„Proč jsi ho sem přivezl?“

„Protože to chtěl Jossy. Řekl, že do Cheyenne je to příliš daleko. Ten muž je příliš slabý.“

„Vypadá zvláštně,“ řekla.

Barry na ni vrhl zkoumavý a zároveň varovný pohled.

„Nechoď k němu příliš blízko. Je to pistolník. A možná i zabiják. Jossy si myslí, že je na útěku. Přišel o koně a přesto se pokusil jít do Laramie Range pěšky. To udělá jen ten, kdo se něčeho bojí. Co dělá otec?“

„Opil se,“ tiše odpověděla. „Když jsem se vrátila z Cheyenne, už byl namol. Ling a já jsme ho oblečeného dali do postele. Je to hrozné, Barry. Jestli brzy nepřestane pít…“

„Jo, vím,“ odvětil. „Mluvilas s doktorem, co? Co řekl?“

„Řekl, že táta má jenom pár měsíců, pokud nepřestane pít.“

Vešli dovnitř. Barry Craig hodil košili, stetson a šátek na stůl, odvázal si kožené chrániče nohou a odepnul si zbraňový opasek.

„Musím probudit otce,“ řekl. „Musí vědět, že máme návštěvu.“

„Raději ho nebuď.“ Lee trhla hlavou. „Kdybych jenom věděla, proč pije.“

Barry postavil na židli nejprve jednu a potom druhou nohu a pak si odepnul ostruhy.

„Vrať mu nohu a přestane pít,“ lakonicky odvětil. Jeho hlas byl chladný.

„Není sám, kdo je chromý,“ řekla Lee. „Ne, v tom je ještě něco jiného, Barry. A to ho nutí pít. Nevím, jak to vyjádřit, ale cítím, že je v tom ještě něco jiného.“

Barry pomalu vzhlédl od ostruh a vrhl na svou sestru zkoumavý pohled.

„Co?“ zeptal se.

Váhala, ale potom tiše řekla: „Strach.“

Barry se rozesmál.

„Strach?“ zeptal se. „Z čeho? Má největší ranč v kraji. Je to bohatý muž. Pracují pro něho dva tucty kovbojů a má syna a dceru. A cheyennský šerif by okamžitě přijel, kdyby ho zavolal. Čeho by se měl bát?“

Lee se k němu otočila zády a přistoupila k oknu. Večerní obloha měla rudou barvu.

Neklidně odvětila. „Nevím. Nemůžu ti říct, co to je, ale cítím to. Cítím, že má strach. Vždycky ho měl, i když jsme ještě byli děti. Ale v posledních dnech a týdnech se to zhoršilo. Pije jako nikdy předtím. Jako by na něco chtěl zapomenout, jako by před něčím chtěl strčit hlavu do písku.“

Otočila se k němu zády. Vlasy a tvář měla ozářené zapadajícím sluncem.

„Zeptej se ho,“ vyzvala ho.

„Neřekl by mi to. Nikdy nám nic neřekl.“

„I ty myslíš, že má strach?“

Barry pokrčil rameny.

„Možná by ti to řekl,“ dodala. „Jsi přece jeho syn.“

„Je příliš hrdý na to, aby mě prosil o pomoc. Dokud může nosit kolt, tak to neudělá. A až už ho neunese, tak teprve ne.“

„Potom mu nabídni pomoc.“

„Ne.“

„Barry!“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nikdy nepotřeboval ničí pomoc. Neudělám to.“

Sáhl po revolverovém pouzdře, vytáhl z něj kolt a vyklopil bubínek. Vyndal z něho náboje a pohlédl do hlavně.

Lee na něj hleděla. Tiše řekla: „Cítím, že má strach. Jeho snaha nepustit na ranč cizince, jeho pití. Proč by to jinak dělal?“

Vzhlédl od zbraně a řekl: „Možná, kdybych věděl, že mě někdo chce odkrouhnout a že nemám šanci mu uniknout. Ano, pak bych možná byl jako on.“

+ + + + +

Robert Craig seděl na kraji postele. Lokty se opíral o kolena a tvář měl skrytou v dlaních.

„No, Jossy? Až toho chlápka poznáš, pak mi pověz, kdo to je.“

José Grant, který se opíral o krb, si mezi dlaněmi točil sklenicí whisky.

V měkkém, narudlém svitu petrolejky, která visela na háku na stropě, jeho úzká tvář připomínala masku. Okolo očí a koutků úst měl hluboké stíny, nos připomínal orlí zobák. Ještě na sobě měl špinavé, zaprášené a zpocené věci, ve kterých přijel na ranč.

„Znám ho, bossi,“ řekl. „Je ze severu, z Montany. Proto mu říkají Montana. Sám si říká Kid. Asi na své pravé jméno, pokud nějaké měl, už zapomněl. Je to člověk typu Billyho the Kida. Znám takové. Jsou nebezpeční, bossi.“

Craig pomalu zvedl hlavu. Jeho oči byly matné a zarudlé od alkoholu.

„Jak vypadá?“ zeptal se.

„Můžete se na něho jít podívat,“ řekl Grant. „Spí a…“

„Jak vypadá?“ opakoval Craig svou otázku.

Grant pokrčil rameny. Cosi v rančerově hlasu ho varovalo.

„Je střední postavy,“ řekl. „Tmavé vlasy, modré oči, sedmadvacet, osmadvacet let.“

„A nosí dva kolty,“ řekl Craig. Bylo to spíš konstatování než otázka.

Grant přikývl. „Dva peacemakery ráže 45. Vzali jsme mu je.“

Craig pomalu vstal. Opíral se o stěnu a byl bledý.

„Dej mi sklenici whisky, Jossy. Na kocovinu je nejlepší alkohol.“

Grant nalil do sklenice whisky a podal ji rančerovi.

„Můžeme dát kdykoli vědět marshalu Hordemovi v Cheyenne,“ řekl.

Craig, který se právě chtěl napít, se zarazil.

„Ne,“ odvětil.

„Ale možná je hledaný,“ řekl Grant. Náhle byl nedůvěřivý. „Pokud je hledaný, nemůžeme ho tu nechat.“

Craig chvíli hleděl na svého předáka, načež se otočil, jako by chtěl uhnout jeho pohledu.

Usrkl a řekl: „Stíhaný nebude. Proč bychom volali Horderna? Možná se mýlíš, Jossy, a vůbec to není Montana, ale jenom nějaký tulák, který přišel o koně.“

Předák nevěřícně hleděl na rančerova široká záda.

„Tulák, který nosí revolvery s upilovanými lučíky spouští? Tulák, který má v sedlovém pouzdře fungl novou winchestrovku? Tulák, který má stříbrem pobité sedlo, co stojí tři měsíční mzdy kovboje? Tomu přece sám nevěříte, pane Craigu.“

Rančer přišel k oknu a vyhlédl ven. V houštinách, kterými povíval vítr, zpívaly cikády. Hvězdy chladně svítily.

„Už o tom nechci slyšet,“ řekl ostřeji, než chtěl. „Potřebuje naši pomoc a náš ranč ještě nikdy nikoho takového neodmítl. A pokud se ukáže, že je stíhaný, můžeme ho kdykoli předat šerifovi.“

„Až se probudí, už na to bude pozdě,“ namítl Grant. „Je to pistolník.“

„Dobrou noc, Jossy,“ řekl Craig, aniž by se otočil, jako by mluvil k oknu.

„Pane Craigu, myslím, že děláte…“

„Dobrou noc!“

Jossy Grant postavil sklenici na římsu krbu a šel ke dveřím.

„Pokud budete potřebovat pomoc, bossi,“ řekl s rukou na klice, „dejte vědět.“

Craig neodpověděl. Jenom upřeně hleděl do temnoty, kde viděl pouze na pět kroků. Když se zavřely dveře a on slyšel vzdalující se kroky svého předáka, nakvašeně se otočil a přišel ke svému psacímu stolu. Posadil se na židli, aby ulevil noze, postavil sklenici na stůl a vytáhl šuplík. Sáhl do něj a nahmatal to, co hledal: chladnou, hladkou pažbu revolveru.

Vyndal jej a potěžkal v dlani. Byl to těžký kolt ráže 44 s šestihrannou hlavní. Naslouchal, ale v domě bylo naprosté ticho. Zbraň v jeho ruce se leskla a od hran hlavně se odrážel svit lampy. Otevřel bubínek, vytáhl z šuplíku krabičku s náboji a začal zbraň nabíjet. Potom bubínek zase zaklopil a strčil si zbraň pod vestu za opasek kalhot. Dopil sklenici, vstal a pomalu přikulhal ke dveřím.

+ + + + +

Tiše kráčel tmavou chodbou. Když pod ním zavrzala podlaha, zastavil se a naslouchal. Pokoj, ve kterém byl cizinec, se nacházel na konci chodby. Craig chvíli zůstal stát před dveřmi a naslouchal, s jednou rukou na klice a druhou na pažbě koltu.

Nic se nehýbalo.

Pomalu zmáčkl kliku a dveře se otevřely dovnitř.

Byla tam tma, oknem dovnitř nepronikalo téměř žádné světlo.

Slyšel oddechování spícího muže. Vešel dovnitř a zavřel za sebou. Několik vteřin tam stál a naslouchal, načež sáhl po petrolejce, opatrně zvedl skleněný cylindr a škrtl sirkou. V jejím mihotavém, neklidném svitu viděl muže na posteli. Zapálil knot a stáhl ho tak, jak to jen šlo. Pak lampu zvedl a přistoupil k posteli.

Nebudu čekat, až mě zabiješ, pomyslel si. Ukrojil sis příliš velký krajíc, můj chlapče. Nechci se bát. Až tě zastřelím, neštěkne po tobě ani pes. O jednoho nájemného zabijáka méně. Vypadáš jako dítě, ale jsi jako mladý chřestýš, který už dokáže zabíjet.

Nenáviděl tu mladou tvář. Ano, jeho strach se proměnil v nenávist.

Věděl, co má dělat, musel namířit na srdce a zmáčknout to.

Byl celý napjatý. Přiložil ukazováček ke spoušti.

„Otče!“

Otočil se.

V šeru, které tam panovalo, uviděl Lee. Stála na prahu.

„Otče?“ řekla ještě jednou, napůl vyděšeně, napůl nevěřícně.

Měla na sobě noční košili a župan. Vlasy měla rozpuštěné, visely jí pod ramena.

„Co tu děláš?“ zeptala se.

Craig sklonil zbraň. Ztěžka oddechoval.

„Zdálo se mi,“ řekl nepřirozeně znějícím, chraplavým hlasem, Jako by se probudil a chtěl…“ Odmlčel se. „Ty mi nevěříš?“ řekl potom.

„Proč by ti něco dělal, otče?“ Ještě pořád stála na prahu.

„Je to pistolník,“ tiše odvětil. „Rozumíš, Lee? Pistolník.“

„Ale je přece dočista bezmocný.“

„To není, dcero. Had je nebezpečný, i když si už lidé myslí, že nemá jedové zuby.“

Lee přišla dovnitř a zůstala stát u noh postele.

„Snad jsi ho nechtěl zastřelit? Otče?“

Sklonil hlavu a pohlédl na kolt, načež se zašklebil a strčil zbraň za opasek.

„Zase ses opil,“ řekla. „S Lingem jsme tě uložili, ale byls tak namol, že jsi o tom ani nevěděl.“

Uhnul jí pohledem. „Je mi to líto, Lee,“ řekl. „Jak ses sem vůbec dostala?“

Hleděla na spícího muže.

„To nevím. Najednou jsem vstala, protože jsem měla pocit, že mě někdo volá. Když jsem vyšla na chodbu, uviděla jsem světlo pode dveřmi.“

„To jsi neměla dělat,“ řekl Craig. „Vyřídil bych to rychle.“

„Nevypadá nebezpečně,“ odpověděla. „Spíš vypadá jako dítě. Nemůže být o mnoho starší než já. Podívej, spí jako batole.“

Craig stál vedle ní, s lampou v ruce, a těkal pohledem mezi Lee a spáčem. Potom řekl: „Myslím, že jsem se zmýlil. Neprobudí se. Necháme ho spát. Zítra se o něm možná dozvíme víc. Pak bude vzhůru. A předat šerifovi ho můžeme kdykoli, pokud je stíhaný.“

+ + + + +

Když osaměl, zhasl světlo a otevřel okno, aby dovnitř vpustil chladný noční vzduch. Venku vyl kojot a jeho vytí občas přehlušilo skučení větru.

Probral se ze svých myšlenek, když kdosi zabušil na dveře. Pomalu vstal a potmě sáhl po revolveru.

„Ano, kdo je to?“

„To jsem já, pane Craigu,“ ozval se hluboký mužský hlas.

Craig přikulhal ke dveřím a otevřel.

„Ty, Jossy?“ zeptal se.,,Pojď dál.“

Grant zůstal stát ve dveřích a hleděl na zbraň, kterou Craig držel v ruce.

Když si všiml předákova pohledu, rychle ji hodil na stůl.

„Noční můry,“ řekl. „Co se děje?“

„Jeden z našich mužů se právě vrátil od Beaver Creeku.“

„Noa?“

„Mezi osmou a půlnocí zmizelo nejméně dvě sta kusů dobytka.“

Craig vzal ze stolu láhev whisky a napil se, načež kývl na Granta. Ten však jen zavrtěl hlavou.

„Potmě jsme nemohli sledovat stopy,“ řekl. „Dnes v noci bychom nenašli stopy ani deseti tisíc kusů. Ale když vyrazíme za svítání, pak…“

„Pak co?“ skočil mu Craig do řeči. Znovu se napil. Whisky mu tekla po bradě. Utřel si ji.

„Stopy pravděpodobně povedou do blízkosti toho desperátského doupěte Honda. Až tam přijedeme, nebude už široko daleko jediné tele. Proč už nedržíme hlídky, Jossy?“

„Měli bychom říct Hordernovi v Cheyenne,“ řekl Grant. „S našimi lidmi pastviny uhlídat nemůžeme.“

„Hordernovy pravomoci končí na hranicích okresu,“ řekl Craig. „V Hondu nemůže nic dělat.“

„Pak si pomůžeme sami,“ odsekl předák. „Většina rančerů v okrese by akci proti banditům v Hondu přivítala. Nepřestaneme, dokud Hondo nevypálíme. Nemůže to přece být těžké, když rančeři budou stát při sobě.“

Craig pomalu přišel ke své posteli a posadil se na její okraj.

„Na jedno nezapomeň, Jossy.“ Kývl na láhev. „Naši lidé jsou kovbojové. A v Hondu se to jen hemží zloději dobytka, desperáty, pistolníky a zabijáky. Krom toho musím přemýšlet o něčem jiném, rozumíš?“

„Vidím jen, že každý týden nám z pastvin mizí stále více kusů, pane Craigu,“ řekl Grant. „Pokud to tak půjde dál, bude náš ranč do roka na mizině. Pojedu se podívat k Beaver Creeku.“

Sáhl si na okraj klobouku a šel ke dveřím. Craig ho však zastavil.

„Jossy!“

Předák se ohlédl přes rameno.

„Jossy, musím se tě na něco zeptat.“

„Ano, pane Craigu?“

„Máš nějaké nepřátele, Jossy?“

Předák se pomalu otočil a přikývl. „Každý má nepřátele. Já v tom nejsem výjimkou. Proč?“

„Chci říct, opravdové nepřátele,“ dodal rančer, „takové, kteří tě chtějí odpravit.“

„To ne.“

„A co bys dělal, kdybys je měl?“

Grant pokrčil rameny.

Craig mávl láhví. „Pověz mi to,“ řekl.

„Nevím.“

„Co bys dělal? Bojoval bys?“

„Pravděpodobně.“

„I kdyby tvé šance byly malé?“

„Myslím, že ano.“

„Nebo by ses snažil jim utéct, he?“ Craig se naklonil.

Grant si strčil ruce za revolverový opasek. Bylo na něm vidět, že neví, co po něm rančer chce.

„Nejsem pistolník,“ řekl. „Jsem jenom prostý kovboj. Kdybych měl nepřítele, o kterém bych věděl, že je silnější, že střílí rychleji než já, pak…“

„Co pak, Jossy?“

„Pak bych před ním utekl.“

„A kdybys měl něco, co bys nemohl opustit?“

„Pak by mi nezbývalo nic jiného…“

„Než bojovat,“ dokončil Craig větu.

„Ano,“ stroze řekl Grant.

„Jak bys bojoval?“

Grant přišel blíž a pohlédl na Craiga. Pomalu řekl: „Bojoval bych všemi prostředky, které bych měl po ruce.“

„Dopustil by ses i vraždy?“ zeptal se Craig číhavým tónem.

Naklonil se ještě víc.

Grant pokrčil rameny. „To je těžká otázka,“ řekl. „Už jsem prošel několika boji, pane Craigu. A zastřelil jsem dva muže. Jenže vždycky to bylo zepředu a jizvy, které jsem si z těchto duelů odnesl, mámještě dnes. Ne, nemyslím, že bych někoho dokázal odpravit ze zálohy, byť by mě to zachránilo. Ale každý je jiný.“

Craig vzhlédl. „Co tím chceš říct?“ zeptal se změněným hlasem, který již nezněl nejistě a opile. „Co to má znamenat, že každý je jiný?“

„Nic!“ klidným hlasem odpověděl předák.

Craig vstal a přišel k němu. Byl tak blízko, že předák cítil jeho dech. Táhlo z něj.

„To byla narážka, že?“ tiše a přidušeně se zeptal. „Pochopil jsem ji.“

„Ptal jste se mě, pane Craigu.“

„Ty myslíš, že bych…“

„Pane Craigu!“

„Že bych někomu střelil do zad. Je to tak? To si myslíš, že? Řekni to!“

„Vím, co všechno se v boji může stát,“ odvětil Grant. „Chápu to.“

„Nemluv o věcech, kterým nerozumíš,“ odsekl Craig a vrávoravě se posadil na okraj postele. „Ten, kdo někomu střelí do zad nebo ho oddělá ve spánku, se stane vyvrhelem, pokud se na to přijde. Je to přece tak, ne? Ale nikdo se neptá, proč se to stalo. Nikdo nechce znát důvod. Nikdo se neptá, proč.“

Grant se pomalu vrátil ke dveřím a když je otevřel, řekl: „Pojedu teď na severní pastvinu. Mám někomu říct, aby vás ráno probudili, ať můžete jet za námi?“

„Ne,“ opáčil Craig. „Ne.“

„Jak chcete, pane Craigu,“ řekl předák a zavřel za sebou.

Craig se podíval na láhev.

Ještě v ní byly tři couly whisky. Vstal, vzal láhev, dopil ji a mrštil jí k oknu. Nato se svalil na postel.

+ + + + +

Lee tiše otevřela dveře.

Na posteli viděla cizince. Vešla dovnitř.

Cosi ji přimělo tam jít, ačkoli nevěděla, co to je. Prostě tam musela jít. Cizinec se neklidně převaloval. Cosi mumlal.

Když se probral, to první, co ucítil, bylo to, že ho někdo drží za ruce.

Nevěděl, kde je, ale neotevřel oči, jenom tam klidně ležel a pokoušel se prorazit krunýř únavy, který ho ještě stále svíral. Pomalu se mu vybavovaly vzpomínky: slunce, písek, tetelící se vzduch, země, která na obzoru splývala s oblohou. Nemilosrdné vedro a žízeň, žízeň, žízeň. Pak vzpomínky končily. Nevěděl, kde je, čí to jsou ruce. Ale zmocnil se ho pocit nebezpečí, který ho probral. Nikdy nespal bez revolverů pod polštářem nebo sedlem. Zatímco se snažil zkrotit paniku, koncentrovaly se jeho myšlenky na zbraně.

Prudce se posadil a sáhl pod srolovanou deku, kterou měl pod hlavou.

Nic tam však nenahmatal.

Potom spatřil dívku.

Při jeho náhlém pohybu vyskočila a ucouvla k nohám postele. V jejích velkých, tmavých očích byl zkoumavý výraz.

Pomalu ucukl rukou a chytil se za čelo.

„Vy jste mě vzbudila?“ zeptal se.

„Ne.“

Hleděl na ni.

Byla spíš menší, ne krásná, ale hezká, s dlouhými, tmavými vlasy a velkýma, poněkud nedůvěřivýma očima.

„Kde to jsem?“ zeptal se.

„Na ranči Zlomený roh, pane…“

Pomalu přehoupl nohy přes okraj lůžka a opřel se o kolena.

„Kde to je?“ zeptal se.

„Co?“

„Je to ještě pořád okres Laramie?“ váhavě se zeptal.

Přikývla.

„To poslední, na co si vzpomínám, je to, že jsem umíral,“ řekl.

„Málem jste zemřel.“

„Kdo mě našel?“

„Můj bratr.“

„Kdo ještě ví, že jsem tady?“ náhle se zeptal a přivřel oči.

„Kdo?“

„Ano, kdo?“

„Všichni, kdo žijí na našem ranči, pane…“

„Říkají mi Kid,“ představil se a promnul si tvář.

„Jenom Kid?“

„Ano, jenom Kid.“

Vstal a šel k oknu. Měl na sobě dlouhé plátěné kalhoty a byl bos. Do čela mu visela čupřina tmavých vlasů.

„Ranč patří vám, madam?“ zeptal se, aniž by na ni pohlédl.

„Mému otci,“ řekla.

„A jak se jmenuje váš otec?“ zeptal se.

„Craig. Robert Craig.“

Znovu se k ní otočil a pohlédl na ni.

„Je mi líto, že jsem vám nadělal problémy,“ řekl. „Na jihu jsem narazil na Čejeny a při tom jsem přišel o koně.“

„Tady už nějakého seženete,“ řekla. „Máme koní dost.“

Zamyšleně přikývl a vrátil se k posteli.

Náhle se usmál. „Vy jste mě hlídala, že? Děkuju.“

Zrudla.

„Nepustil jste mou ruku,“ odvětila a na chvíli mu uhnula pohledem.

„To je mi líto. Byla jste tu dlouho?“

„Od půlnoci,“ řekla.

Otočil se a stále se usmíval, ale náhle jeho pohled ulpěl na revolverových pouzdrech.

jež visela na těžkém, tmavém zbraňovém opasku plném nábojů na věšáku, a zase se obrátil. Jeho tvář náhle byla tvrdá a zachmuřená.

„Kde jsou mé zbraně?“ chladně se zeptal. Přišel k Lee, která ustoupila ke dveřím.

Kývla ke stolu, „Tam leží.“

Přišel ke stolu a vzal své kolty. Ze všeho nejdřív vyklopil bubínky. Přesvědčil se, že jsou nabité, a zase je zaklopil.

Když měl kolty v rukou, cosi se v něm změnilo, a když se opět obrátil k Lee, byla jeho tvář uvolněná. Usmíval se, když potěžkal pětačtyřicítky v rukou.

„Rád bych mluvil s vašim otcem, madam,“ řekl. „Myslím, že mu musím poděkovat.“

„Bude někde venku,“ odpověděla. „Přivedu ho.“

„To není nutné,“ ozval se hluboký hlas od dveří.

Kid se otočil a ve dveřích spatřil vysokého, šedivého muže.

„Pane Craigu?“ zeptal se.

„Jo,“ přisvědčil muž. Potom se otočil k dceři a dodal: „Co tu děláš, Lee? Běž do svého pokoje a převleč se. Co myslíš, že se bude dít, až tě tu někdo uvidí?“

Kid hleděl za ní, když šla pryč, načež přistoupil k věšáku, strčil revolvery do pouzder a hodil opasek na postel. Sundal z věšáku košili a začal se oblékat.

„Děkuju vám za to, co jste pro mě udělal, pane Craigu,“ řekl, zatímco si zapínal košili. „Nebýt vaší pomoci, pravděpodobně bych přišel o život. Na jihu jsem narazil na hordu Čejenů.“ Craig, který k němu byl ještě stále otočený zády, sáhl po jezdeckých holínkách a vklouzl do nich. Velké, mexické ostruhy tiše cinkaly.

„Koupili ode mě náboje,“ dodal. „Jenže potom mě potají sledovali a o půl hodiny později si na mě počíhali v horách na východě. Strhla se přestřelka a já při tom přišel o koně.“

Craig rychle oddechoval.

Když Kid neslyšel odpověď, pomalu se otočil.

Rančer stál těsně vedle dveří a ramenem se opíral o futro.

Byl bledý a sípavě oddechoval. V pravé ruce držel dlouhohlavňový Navy kolt.

Kid na něho mlčky hleděl.

Craig náhle otevřel ústa a tiše, přidušeným hlasem řekl: „Vím, kdo jste!“

„Říkají mi Kid.“

„Vím, Montana Kid.“

„Znáte mé jméno. Odkud?“

„Blouznil jste, když jste byl v bezvědomí,“ odpověděl Craig. „Stůjte! Nehýbejte se!“

Kid pomalu zvedl ruce. „Chci se jen obléct. Proč ten revolver, pane Craigu?“

„V Cheyenne jste zastřelil muže jménem Mitch Donnegan,“ řekl Craig a když Kid mlčel, dodal: „Nepopírejte to. Několik hodin předtím, než vás přivezli na ranč, tu byl šerif z Cheyenne a pověděl mi, kdo jste. Řekl mi i to, že váš kůň byl raněn, když jste prchal z Cheyenne. Tu báchorku s Čejeny vám nevěřím, Montano. Vy jste muž, který odpravil Mitche Donnegana, je to tak?“

Kid hleděl na revolver, jehož hlaveň se houpala, načež vzhlédl a podíval se Craigovi do očí. Jeho tvář se podobala masce, pouze oči měl podivně matné.

„Co se mnou chcete udělat?“ zeptal se. „Chcete mě vydat cheyennskému šerifovi, aby mě pověsil, protože jsem někoho zastřelil v sebeobraně?“

Craig se trpce usmál. „Takže to přiznáváte!“ Bylo to konstatování, nikoli otázka. „Přiznáváte, že jste zavraždil Mitche Donnegana?“

„Nezavraždil jsem ho,“ klidným hlasem odpověděl Kid. „Hrál jsem poker s několikavmuži a přichytil jsem onoho Donnegana, když mi dal kartu zespodu. V banku bylo právě pět set dolarů a já je nechtěl takto prohrát. Řekl jsem mu, že podvádí, a on sáhl po revolveru. Nezbývalo mi nic jiného než střílet. To, že jsem ho zasáhl smrtelně, byla náhoda, protože sebou trhl doleva.“ Chvíli mlčel, načež se zeptal: „Můžu teď zase vstát, pane Craigu?“

Rančer mu namířil na obličej.

„Zůstaňte sedět,“ řekl tvrdým hlasem. Zároveň palcem natáhl kohoutek. „Jeden špatný pohyb a zmáčknu to. Každý by mi věřil, že jsem vás oddělal v sebeobraně.“

Kid se opřel o stěnu a položil si dlaně na klín.

„Proč na mě míříte?“ zeptal se. „Zachránil jste mi život, proč mě teď chcete oddělat?“

Craig pomalu přišel k němu. Trhalo mu ve tváři a oči měl ještě stále zastřené. Kolt v jeho ruce se zřetelně chvěl.

„Proč bych vás neměl oddělat, Montano?“ zeptal se. „Jinak vyřídíte vy mě.“

„Nevím, o čem to mluvíte,“ řekl Kid. „Z jakého důvodu bych vás měl zavraždit? Zachránil jste mi život.“

Craig stál těsně před ním. Sklonil se a tak měli tváře ve stejné úrovni. Levou rukou chytil Kida za košili, zatímco druhou mu strčil hlaveň revolveru pod bradu.

„Kdo vás poslal, Montano?“ chraplavě se zeptal. „Kdo?“

Kid se nepohnul. Chladná hlaveň koltu ho tlačila do brady.

„Co?“ řekl jen.

„Chci vědět, kdo vás poslal,“ vyhrkl Craig. „Na čí pokyn tu jste, Montano? Kdo vám zaplatil, abyste zastřelil Donnegana?“

Kid přivřel oči. „Dostal jsem se na vaše pastviny náhodou, pane Craigu,“ řekl. „Čirou náhodou. Stejně tak dobře jsem mohl zabloudit na jiný ranč. Je pravda, že mého koně mají na svědomí občané Cheyenne ane indiáni. Dobrá, to s indiány jsem si vymyslel. Ale nepřijel jsem sem proto, abych tu někoho vraždil. Neznám ani vás, ani vaše jméno, pane Craigu. Dnes jsem ho slyšel poprvé. Jsem vám vděčný, že jste mi pomohl, a dokážu vám to tím, že ještě v této hodině opustím ranč. Nebudu vám dělat potíže. Odjedu na západ, do Laramie Range. Tam prý je město jménem Hondo.“

Craig sebou trhl, načež Kida pustil a narovnal se.

„Hondo? To jsem si mohl myslet. To je to největší desperátské doupě, jaké znám.“ Rozesmál se. „Kam jinam byste jel, že ano? Lidé vašeho zrna se tam musí cítit jako ryba ve vodě.“

Kid pomalu vstal a vzal z věšáku klobouk a kabát. „Proč mě urážíte, pane Craigu?“ zeptal se vážným hlasem. „Bylo by bývalo lepší, kdybyste mě sem vůbec nevzal. Proč mě chcete vyprovokovat?“

Craig vzhlédl a v očích měl výraz vlka zahnaného do kouta.

Náhle svěsil ramena a jako by se zhroutil sám do sebe.

„Nechtěl jsem vás urazit, Montano,“ řekl. Stáhl kohoutek koltu a strčil si jej pod vestu. Při tom Kidovi uhnul pohledem. „Ani vás nevydám cheyennskému šerifovi,“ dodal. „Je možné, že Donnegan opravdu podváděl v kartách. Ale nevěřím vám, Montano. Můžete tu lacino koupit dobrého koně, ale pak můj ranč opustíte. Jestli vás ještě jednou uvidím na svých pozemcích, zahájím na vás štvanici.“

+ + + + +

Lee kráčela po dvoře, když Kid sedlal svého nového koně. Vybral si šlachovitého, silného poníka. Byl to strakatý pinto s dlouhým, bílým ohonem, širokými plecky a silnými spěnkami, který byl přivázaný k jednomu z kůlů ohrady. Kolem uší mu poletovaly mouchy.

„Vy už odjíždíte?“ zeptala se.

Měla na sobě koženou jezdeckou sukni a v rukou držela bičík.

Kid přikývl. Zvedl sedlové brašny a přivázal pod ně pouzdro s winchestrovkou.

„Jedu do hor,“ řekl. „Je to daleko. Můžu tu nabrat vodu?“

„Proč ne?“

Společně šli doprostřed dvora a Kid potom rumpálem ze studny vytáhl staré dřevěné vědro.

„Je tu krásně,“ řekl. „Skvělé pastviny a dostatek vody. Jak dlouho tu žijete?“

„Přes dvacet let. Narodila jsem se tu.“

Hleděl na ni, dokud nezrudla. Potom se zadíval jinam.

„Musí být skvělé mít místo, o kterém člověk ví, že tam patří.“

„Vy takové místo nemáte?“ zeptala se.

„Jen své sedlo.“

„Ale každý přece někam patří. Kde jste se narodil?“

„To nevím,“ řekl.

„Ale jste přece z Montany?“

„Ano, madam, ale nenarodil jsem se tam. Přijel jsem tam, když mi bylo pět let.“

„A co děláte teď?“ zeptala se s ženskou zvídavostí.

Pohlédl na ni a usmál se.

„Jezdím po světě a pracuju jednou tam, podruhé onde,“ odvětil. „Vždycky pro toho, kdo mi zaplatí.“

Zašpuntoval láhev s vodou, otočil se k ní a zeptal se: „Říká vám něco jméno Donnegan?“

Nechápavě na něho pohlédla.

„Donnegan? To jsem nikdy neslyšela. Proč?“

„Jezdíte do Cheyenne, madam?“ zeptal se, zatímco si řemínek čutory omotával kolem ruky.

„Jistě. Jednou za týden tam jezdím s naším kuchařem pro zásoby.“

„A váš otec? Ten do Cheyenne nejezdí?“

„Nevím o tom. Má chromou nohu, víte? Je to zranění z občanské války.“

Vrátila se ke koni, který ještě pořád stál u ohrady a stříhal ušima.

Kid přivázal řemínek láhve ke stříbrem pobité hrušce sedla, strčil levou nohu do třmene a vyšvihl se do sedla. Díval se na dívku.

„Hodně štěstí, madam.“ Sáhl si na krempu svého stetsonu s plochou korunou.

„Uvidíme se někdy?“ Chytila pinta za uzdu.

Zavrtěl hlavou. „To si nepřejte. Jsem jeden z lidí, co…“ Sklonil se ze sedla a podal jí ruku.

„Kdybych to uměl, složil bych pro vás píseň.“

„Smutnou nebo veselou?“

„Smutnou,“ odpověděl. „Ty jsou mnohem hezčí.“

„Lee!“ Rančerův hlas zněl jako prásknutí biče.

Kid kývl směrem k němu. „Otec vás volá.“

Pomalu kráčela po dvoře k domu, ale několikrát se zastavila a hleděla za jezdcem, který se stále více vzdaloval. Na krátký moment ho viděla zřetelně, potom však zmizel v oblaku prachu. Dusot jeho kopyt odezněl.

Zůstala stát vedle svého otce. Položil jí ruku kolem ramen a přitiskl ji k sobě.

„Nedívej se za ním,“ řekl. „Za takovými lidmi by se člověk neměl dívat.“

„Měl smutný obličej,“ tiše řekla.,.Nevěřím, že je o moc starší než já. Ale v některých chvílích vypadal tak starý.“

Robert Craig na ni zkoumavě pohlédl, načež řekl: „Nemysli na něho, dcero. Nevšimla sis, že náboje v jeho opasku mají upilované špičky? To dělají jen ti nejpodlejší pistolníci. Nemělas s ním mluvit. Takoví jako on nemají úctu k lidskému životu.“ + + + + +

Kid zastavil pinta na okraji skalisek, která se tyčila uprostřed zvlněné prérie.

Ohlédl se, když kdesi mezi skalami třeskl výstřel, a zatímco se díval na bílé obláčky, které vítr nesl mezi kaktusy, padl jeho pohled na koně, který ležel necelých dvacet yardů od něj. Zdálo se, že je mrtvý.

Od tohoto koně vedla nepravidelná, klikatící se stopa až k jednomu balvanu, za kterým se ztrácela. Druhý výstřel, který třeskl jen o vteřinu později, však padl na úplně jiné straně, než čekal. Jedno bylo každopádně jisté. Někde v tom skalním labyrintu byli skrytí dva muži. A možná nejen dva.

Ve chvíli, kdy se znovu otočil k zastřelenému koni, jeho pohled ulpěl na sedlové brašně. Na slunci se blyštělo stříbro.

Stříbrné iniciály B.C.

Znamená to C Craig?, pomyslel si.

Opatrně obeplazil balvan a s puškou v pravé ruce se začal plížit k šelestícím keřům. Cítil silnou vůni květů. V písku viděl stopy.

Stranou od něj padly těsně po sobě dva výstřely a odražené kulky přeletěly nad ním. Náhle cosi uslyšel.

Škrábání podrážek na kamení, cinkání ostruhy a rachocení štěrku.

Hleděl tím směrem, zatímco se tiskl se zatajeným dechem do písku.

Znovu třeskly výstřely.

A pak se těsně před ním do písku skutálel kámen. Ze skály nad ním se kdosi vrhl dolů.

Dopadl pružně jak kočka.

Měl na sobě prostý oděv kovboje, ale nikoli chrániče nohou. Byl prostovlasý. Prameny světlých vlasů mu visely do tváře.

Kid měl chvíli čas na to, aby si ten obličej prohlédl. Byl pohublý. Na bradě a lících bylo několik dnů staré strniště, muž měl zapadlé oči, tenká obočí, sevřené rty a úzký, špičatý nos. V následujícím okamžiku se otočil a pohlédli si do očí.

Kid pozvedl hlaveň winchestrovky.

„Ani hnout, jinak to zmáčknu,“ varoval.

Muž pomalu vstal a zvedl ruce.

Měl oči dravce.

Kid se pomalu postavil, aniž by na něho přestal mířit.

„Odepni si opasek,“ řekl.

Když viděl, že muž sklonil ruce, ostře řekl: „Pravou ruku nech nahoře. Stačí, když dáš dolů levou.“

Muž strnul a lehce trhl pravou rukou. V očích se mu jiskřilo.

„Nech toho,“ varoval ho Kid. „Nemůžu tě minout, chlapče. Jestli skloníš pravou ruku, zmáčknu to.“

„A kdo jsi?“

„Říkají mi Montana Kid.“

Muž mlčel, ale cukalo mu ve tváři.

Levou si sáhl na přezku opasku, rozepnul ji a nechal opasek spadnout do písku.

„Levou rukou ho zvedni a hoď ho mezi skály,“ řekl Kid. „Dělej!“

Muž se pomalu a opatrně sklonil.

Kidovi neuniklo, jak sebou trhl, a zmáčkl spoušť. Kulka se zaryla do písku před něj a vmetla mu písek do očí, takže zavrávoral.

Mezi slzami viděl, jak muž běží ke skalám.

„Stůj!“ vykřikl.

Zvedl winchestrovku a vypálil podruhé. Před neznámým se vznesl prach. Kid stáhl páku a vystřelil znovu aještě jednou.

Potom se muž zastavil a uštvaně se rozhlížel.

„Další kulka trefí tebe,“ řekl Kid, když pomalu kráčel k němu.

S winchestrovkou v pravé ruce se pokoušel si prsty levé vytřít písek z očí.

Blondýn na něho hleděl a pomalu ustupoval.

„Pověz mi své jméno!“ vyzval ho Kid. „Jak se jmenuješ?“

Muž mlčel.

„No?“

Já…“

Tu třeskly dva výstřely.

Muž otevřel ústa, ale už nic neřekl.

Zavrávoral a udělal jeden krok, přičemž natáhl ruce směrem ke Kidovi.

Zasténal, načež se mu podlomily nohy a padl na kolena. Nato se svalil na zem.

Obě kulky ho zasáhly pod levou lopatku.

Mezi skalami se zvedl střelec, který se opřel o rozpálenou skalní stěnu a pohlédl na Kida.

„Co tu děláte?“ zeptal se. „Myslel jsem si, že ještě jste na našem ranči.“

Kid se sklonil k zastřelenému a otočil ho.

„Je mrtvý,“ řekl. „Proč jste ho zastřelil? Byl neozbrojený.“

Muž ztěžka oddechoval, šklebil se a potěžkal kolt v dlani.

„Byly to mé poslední dva náboje,“ řekl. „Chtěl jsem vám pomoc, Montano. Ten chlápek musí patřit ke zlodějům dobytka, kteří nám v noci odehnali skot z pastvin.“

„Pakjste…“

„Jmenuju se Craig, Barry Craig.“ Udělal jeden krok ke Kidovi, ale nato se se sténáním zkroutil a opět se opřel o skalisko.

Kid přišel k němu, klekl si, položil winchestrovku na skálu a ohmatal Barrymu nohu.

„Není zlomená,“ řekl.

„Ale je nepoužitelná na celé týdny,“ odvětil Barry. „Teď budu kulhat jako otec.“ Posadil se a opřel se o skálu. Vyčerpaným hlasem a se zavřenýma očima řekl: „Objevil jste se v hodině dvanácté. Už jsem měl jenom tyto dva náboje. Kdybyste přijel jen o čtvrt hodiny později, už by mě teď zřejmě ohlodávali supi.“ Pootevřel oči a pohlédl na mrchožrouty plachtící na obloze. Potom se usmál a řekl:,.Můžete odletět. Zatím mě nedostanete.“

Montana mu začal zouvat botu. „Jak se to všechno semlelo?“ zeptal se klidným hlasem.

Barry zatnul zuby, aby nevykřikl. Když bylo po všem a bota byla vyzutá, řekl: „Vyjel jsem dnes ráno, abych pomohl našemu předákovi Grantoví a ostatním, kteří pronásleduji zloděje dobytka. Po cestě jsem narazil na stopu jednoho jezdce. Nevím, měl jsem pocit, že bych něco mohl zjistit. Jenže jsem nebyl dost opatrný, protože si mě všiml. Dostal jsem se až do té doliny, kde teď leží můj cayuse. Viděl jste ho? Právě tam jsem byl, když třeskl první výstřel. Myslel jsem si, že ten chlápek v té dolině spí. To byla chyba. Můj cayuse se zhroutil a zavalil mě při tom. Musel mít revolverovou karabinu. Obyčejnou winchestrovkou by tak rychle střílet nemohl. Je to zázrak, že mě netrefil. Dovlekl jsem se mezi skály a opětoval odtud palbu, ale s tou nohou… No, nedostal jsem se odtud a má puška zůstala v sedlovém pouzdře pod cayusem. Měl jsem jenom revolver. Kruci, to bolí.“

Kid ho mlčky poslouchal. Znal to. Čím je situace nebezpečnější, tím víc ten, kdo z ní právě unikl, mluví, aby se odreagoval.

Když mu prohmatal nohu a zjistil, že není zlomená, zeptal se: „Můžete do sedla?“

Barry vyčerpaně zavrtěl hlavou. „Krom toho je můj cayuse mrtvý,“ řekl.

„V dolině stojí ještě jeden kůň,“ odvětil Kid. „Vydržíte to, když vás naložím přes sedlo a odvezu na ranč?“

„Nedělejte si kvůli mně starosti,“ odvětil Barry.

„Zachránil jste mi život,“ řekl Kid. „Nemám rád dluhy. Teď půjdu pro koně. Hlavně klidně ležte.“

Barry se natáhl ve stínu a díval se za ním.

Kid sešel do doliny.

Ta byla rozpálená jako pec a on cítil, jak se potí.

Dorazil k ryzákovi a poplácal ho po krku, načež na něho hodil sedlovou pokrývku, která byla pověšená na keři, a šel pro sedlo, které leželo na dece. Sklonil se a zvedl těžké McClellanovo sedlo, když z něj předtím odstrčil stetson. Třmeny cinkaly, když si ho hodil přes rameno.

A potom si něčeho všiml. Ve stetsonu, který předtím odsunul stranou, byla dírka.

Strnul, sehnul se a vzal klobouk, který tam onen mrtvý položil tak, aby to vypadalo, že pod ním je jeho hlava.

Pohlédl na horní okraj doliny, ale nikoho neviděl. Zamyšleně a nedůvěřivě se zašklebil.

Kdy vznikla ta dírka?, pomyslel si.

Shodil sedlo z ramene a převrátil ho tak, že viděl stranu, na které předtím ležel stetson.

Táhl se na něm coul dlouhý šrám. Byl čerstvý.

Robert Craig za sebou zavřel dveře a zamyšleně pohlédl na Kida.

Byli v Craigově pracovně, prostorné místnosti, jejíž stěny byly z hrubých kmenů. Visely na nich indiánské přikrývky a pušky. Rančer pomalu přišel ke stolu. Nespouštěl při tom Kida z očí.

Na podlaze duněly jeho kulhavé kroky.

„Poslal jsem jednoho ze svých mužů do Cheyenne,“ polohlasně řekl a přitáhl si židli. „Barryho zranění není nijak vážné, ale bude lepší, když se na to podívá doktor. Posaďte se, Montano.“

Kid zůstal se zkříženýma rukama u krbu.

„Rád bych zase odjel,“ řekl. „Nechci, aby na mě někdo uspořádal štvanici.“

Craig pokrčil rameny a pomalu zavrtěl hlavou.

„Omlouvám se,“ řekl. „Nedůvěřoval jsem vám, Montano. Jsem vám vděčný za to, že jste přivezl mého syna. Pokud jsem vás nějak urazil, pak prosím o prominutí.“ Měl skloněnou hlavu. „Samozřejmě na Zlomeném rohu můžete zůstat, pokud chcete. Budeme rádi, když tu zůstanete.“

Kid si prohlížel rančerovu pohublou, alkoholem poznamenanou tvář. Jeho vnitřní hlas mu napovídal, že Craig tak nehovoří jen z vděčnosti. Určitě tím něco sledoval.

„Ne,“ řekl a odstoupil od krbu. „Můj čas je omezený, pane Craigu. Víte, kdo jsem, že ano? Musím dál, musím vydělávat Tímto.“ Pohladil pažbu jednoho z koltů. Pomalu šel ke dveřím, ale Craig ho zastavil.

„Montano!“

Kid se otočil.

„Montano, poslouchejte, něco vám chci navrhnout.“

„Ano?“

„Posaďte se.“

„Mám málo času.“

Craig se zamračil. „Posaďte se. Nesnáším, když se na mě ten, s kým mluvím, dívá svrchu.“

„Co vám brání v tom, abyste vstal?“ lakonicky odtušil Kid.

Craig zabručel, ale pak se poněkud uklidnil. „Toto tady,“ řekl. Ukázal na svou nohu a dodal: „Nebrání mi to jen v tom. Brání mi to ve všem. Proto chci…“ Náhle se zakoktal.

Kid natáhl ruku ke dveřím.

„Proto chci, abyste zůstal,“ chraplavě dodal Craig.

„Proč?“

„Potřebuju někoho, kdo umí střílet,“ odvětil rančer.

„V Cheyenne takových najdete víc,“ odpověděl Kid.

„Jenže já chci někoho, kdo střílí lépe než ostatní.“

„Proč?“

„Proč ne?“

Kid se pomalu vrátil a pohlédl na Craiga. „Bojoval jsem ve službách mnoha lidí,“ řekl. „I rančerů. Buďto proto, že se chtěli zbavit osadníků, kteří byli na jejich půdě, nebo proto, že se chtěli zbavit nějakého jiného rančera, který jim přerostl přes hlavu, nebo když šlo o vodu či o pastviny. Proč bych měl svůj kolt pronajmout vám?“

„Do toho vám nic není,“ odsekl Craig. „Pronajmu si váš kolt a vás k tomu. Zaplatím víc než ostatní, ale nebudu vás platit proto, abyste mi kladl otázky.“

Kid pomalu přikývl. „Dobrá, pak si obstarejte nějakého pistolníka v Cheyenne. Nebojuju, když nevím, o co jde. Těšilo mě, pane Craigu.“

Craig náhle vstal ze židle a přikulhal k němu.

„Musíte pro mě pracovat, Montano,“ přidušeně řekl. „Copak to nechápete?“

Zatímco hovořil, maska, kterou si dosud pečlivě střežil, se rozpadla a Kid spatřil tvář, jakou viděl už mnohokrát, tvář, ve které se zračil strach.

„Dobrá,“ řekl. „Musím jen něco vyřídit. Kvůli tomu ranč na pár dnů opustím, ale až se vrátím, už tu zůstanu. A budu pracovat pro vás.“

+ + + + +

Když Kid napájel svého koně ve žlabu u studny, uslyšel rachot vozu. Obrátil se a přes hřbet koně spatřil bryčku, která vyjela z remízy. Táhl ji jeden ryzák. Pod plátěnou stříškou seděla štíhlá, tmavovlasá Lee Craigová. V ruce držela bič a jela doprostřed dvora, ke studni. Tam zastavila a mrštně seskočila z kozlíku. Vítr jí povíval vlasy.

„Chci vám poděkovat,“ řekla a podala mu ruku.

„Za co?“

„Za to, že jste Barryho přivezl domů,“ odpověděla. „Byla jsem u něj. Řekl mi, že jste mu zachránil život, Montano.“

„Aha?“

„Slyšela jsem, že chcete zůstat v našem kraji.“

„Ano.“

„To je hezké.“

„Nevím.“ Uhnul jí pohledem a poplácal pinta po klenutém krku. „Možná bych to neměl dělat.“

„Proč?“ překvapeně se zeptala.

„Kam jedete?“ vyhnul se odpovědi. „Do Cheyenne?“

„Ano, s kuchařem. Jedeme pro druhou polovinu zásob na příští týden. Proč?“

„Vzala byste mi pár krabiček nábojů? Jestli vám to nevadí.“

„Často je vozím,“ řekla s úsměvem. „Ve Wyomingu je spousta nebezpečné zvěře.

Pum, vlků a hadů. Jestli tu zůstanete přes zimu, musíte se mnou a s Barrym jet na lov vlků, až napadne sníh. Zažil jste někdy wyomingskou zimu?“

„Ne, madam.“

Otevřela ústa k odpovědi, ale tu náhle zrudla a otočila se. Kid se díval, jak vylezla na kozlík a uvolnila brzdu.

„Nezapomeňte na ty náboje, madam,“ řekl. „Pět set nábojů ráže 45.“

Nevěděl, zda ho slyšela, protože kůň začal cválat a bryčka se rozjela. S rachotem vyjela do prérie. Z přítmí remízy se vynořil těžkopádný konestogský povoz, který se vydal za Lee.

Kid se opřel o slabinu svého pinta a hleděl za oběma vozy, dokud nezmizely v oblaku prachu.

Náhle si přál, aby na Craigovu nabídku nebyl nikdy přistoupil. Vše teď pro něj bylo těžší, protože už se nemohl vrátit. O tomto návratu snili všichni pistolníci.

Pomalu kráčel ke stáji a pinta vedl s sebou. Zmocňovala se ho trpkost.

+ + + + +

Byl večer…

Kid seděl na obráceném vědru poblíž vrat stáje a kouřil tenký doutník.

Craiga od jejich rozhovoru neviděl.

Ještě stále si nebyl jistý, zda udělal dobře. Nesměl zapomenout, kdo je. Věděl, že až se Craig bude opět cítit bezpečně, už tam nebude moct zůstat. Craig ho potřeboval, protože měl strach o život. Bylo to vůbec poprvé, co někomu dělal osobního strážce. Možná jen proto, že si řekl, že by tam mohl dostat šanci.

Vzhlédl, když uslyšel dusot kopyt. Z večerního šera se vynořily siluety jezdců.

Vytáhl doutník z úst a pohlédl na ně.

Měli namířeno ke stáji.

Bylo to deset mužů. Jeli pomalu a ztěžka. Jejich koně měli svěšené hlavy a zpocené slabiny a jezdci byli skleslí. Na jejich sedlech a oděvech byl usazený rudý prach. Někteří z nich měli na obličeji šátek. Zastavili před stájí a znaveně slezli z koní.

Kida si nikdo z nich nevšímal. Nechal je projít kolem, aniž by něco řekl. I oni mlčeli.

Byli vyčerpaní po dlouhé, tvrdé jízdě a kráčeli toporně jako muži, kteří se celý den trmáceli pod horkým wyomingským sluncem, aniž by jedinkrát slezli ze sedla.

Jen poslední z nich se zastavil, když dorazil k vratům stáje, a pohlédl na Kida. Byl to starší člověk, vysoký a hubený, se zaprášenou tváří. Jeho oči se podobaly očím sokola.

Koně, kterého vedl, pevně držel za ohlávku a opíral se o jeho teplé, zpocené tělo, jehož srst se zbarvila téměř dočerna.

Chvíli na sebe mlčky hleděli. Měřili se pohledem, jako by hledali nějaké zrádné trhnutí ve tváři, nějaké nejisté gesto.

Potom muž u vrat stáje řekl: „Myslel jsem, že už jste Zlomený roh dávno opustil, Montano?“

Kid mlčky zavrtěl hlavou. V očích toho muže viděl něco, co mu bylo povědomé.

„Jsem předák ranče,“ řekl muž. „Jmenuju se Grant. Já a Barry jsme vás našli.“

„Díky.“

„Není zač,“ tiše odpověděl Grant. „Kdy pojedete dál?“

„Nevím.“

„Chcete tu zůstat déle?“

„Je to možné.“

Grant si hřbetem dlaně přejel pod bradou. Strniště zašelestilo.

„Právě jedu z prérie,“ řekl.

„To vidím.“

„Někoho jsem tam potkal, Montano.“

Kid pozvedl obočí.

„Šerifa z Cheyenne,“ řekl předák., Ještě pořád vás hledá.“

„Vy jste…,“ začal Kid.

Grant zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl. „Kdyby Hordem věděl, že jste tady, asi by vás už nehledal na prérii. Teď je na cestě k předhůří Laramie Range.“

Hovořil tiše, takřka monotónně, a v jeho vrásčité tváři se nepohnul ani sval. V očích měl chladný, zamyšlený výraz.

„Bylo by bývalo lepší, kdybyste si zase osedlal koně,“ dodal, když Kid mlčel.

Kid se pomalu narovnal a přišel k němu.

„Myslím, že spolu nějakou dobu budeme muset vyjít,“ řekl a pohlédl na doutník. Jeho žhavý konec rudě svítil. Potom pomalu zvedl hlavu a zadíval se předákovi do očí. „Proto bude lepší, když mi teď řeknete, jestli proti mně něco máte, Grante.“

Grant na něho několik vteřin mlčky hleděl. Bylo to, jako by mezi nimi najednou vyrostla zeď.

Pak pootevřel ústa a řekl: „Ano!“

„A to?“

„Jste nájemný pistolník,“ řekl Grant. „Lidský život je pro vás položka v účtech, že?“

Kid viděl, že ze stáje vyšlo několik jezdců.

„Chcete se mnou bojovat?“ zeptal se. Naklonil hlavu a změřil si Granta pohledem.

Kovbojové přišli blíž a zůstali stát za Grantem. Byli to tvrdí muži, to bylo vidět.

„Chci jen, abyste věděl, co si o vás myslím, Montano,“ řekl Grant.

Ze stáje vyšli další kovbojové.

Grant pustil ohlávku svého koně a svěsil pravou ruku. Špičkami prstů se dotýkal pažby koltu a lehce se houpal na špičkách bot. Za ním stáli kovbojové.

Kid na ně rychle pohlédl. Všichni na něho hleděli nepřátelsky. Trpce se usmál a strčil dlaně za opasek kalhot. Potom spatřil Grantův tvrdý úsměv a řekl: „Umíte to dobře, Grante, to se musí nechat. Chcete mě vyprovokovat, abych sáhl po zbrani, a potom byste mě rozstříleli na cimprcampr. Je to tak, ne?“

„Tímto zákonem se řídíte i vy,“ řekl Grant a odplivl si.

„Jen za sebou nemívám deset mužů, Grante. Vždycky jsem byl sám.“

Nečekal na předákovu odpověď, otočil se a pomalu šel přes dvůr k domu, v jehož oknech se svítilo.

Toto očekával. Nepřátelství. Otevřené nebo skryté. Setkával se s tím všude.

Grant byl jeho protivník a bylo dobře, že to věděl. Grant jezdil pro ranč, byl jeho předák, ale Kid v jeho očích viděl něco, co tam obyčejní kovbojové neměli. Grantův pohled, to, jak se houpal na špičkách, jeho vyzývavý postoj a to, jak roztáhl prsty, když měl ruku za revolverem, to nepatřilo k honákovi, který kolt používá jen proti chřestýšům.

Co je to za člověka?, pomyslel si Kid. Co se skrývá za jeho strnulou tváří? O čem přemýšlí?

Z myšlenek ho probral rachot vozů.

Na dvůr přijela bryčka s Lee.

Zatímco konestogský vůz jel ke kuchyni, zamířila bryčka k domu.

Kid viděl, jak Lee seskočila z kozlíku a přehodila koni uzdu přes hlavu, aby neodběhl. Pak Šla dovnitř.

Kráčela rychle a pružně. Vítr jí povíval vlasy a tiskl jí sukni k nohám, díky čemuž vynikly její ladné tvary.

Kidovi se náhle stáhlo hrdlo a zabolelo ho v hrudí.

„Dobrý večer, madam,“ řekl, když odhodil doutník do písku a zašlápl ho.

Všiml se, že se zachvěla. „Vy jste mě ale vyděsil,“ řekla. „To jste vždycky tichý jako indián?“

„Já vás vyděsil? To je mi líto.“

„To už jsem od vás jednou slyšela,“ odvětila. „Tady!“ Něco mu hodila. „Vaše náboje.“

„Díky!“

Zavrtěla hlavou. „Myslím, že je načase, aby vám někdo vypral košili,“ řekla lehce jízlivým tónem. „To si ji nikdy neperete?“

„Ale ano, madam,“ odvětil. „Když mám čas.“

„Dejte mi ji, vyperu ji,“ nevrle řekla. „Povím Barrymu, ať vám pomůže s oblečením. Má zhruba stejnou postavu jako vy. Nemůžete chodit takto, jste opravdu nemožný.“

Přikývl.

„To je tím, že se o vás nikdo nestará,“ dodala. „Musíte se ostříhat. Pojďte dovnitř. Brzy bude večeře.“

„Ještě okamžik, madam,“ řekl a chytil ji za ruku. Hned ji zase pustil.

„Ano?“

„Váš předák Grant, co je to za člověka?“

„Jossy?“ Rozesmála se. „Ten mě naučil jezdit. Proč se ptáte?“

„Co dělal předtím, než sem přišel, madam?“

„To nevím. Asi tu byl kovbojem. Vždycky jsem ho podezírala, že se v sedle i narodil.“

‚A jak dlouho už je tady?“

„Byl tu odjakživa,“ řekla. „Byl tu vždycky. Naučil Barryho a mě jezdit a vždycky dával pozor na to, aby se mi nic nestalo. Myslím, že kdyby se mi někdo chtěl dostat k tělu, Jossy by ho zastřelil. Jednou kvůli mě jednoho mladého kovboje, který se mi dvořil, vzal do stáje a zmlátil ho tak, že jsme ho museli odvézt do Cheyenne k doktorovi.“

Zasmála se. „Ten mladík byla má první vážná láska,“ řekla a znělo to zvláštně. „Toho večera bych Jossyho nejraději uškrtila, ale pak jsem pochopila, že si o mě jen dělal starosti.“ Znovu se zasmála. „Proč mi vlastně pořád říkáte madam? Říkejte mi Lee jako všichni na ranči.“

„Mně moji přátelé říkají Kid.“

„A jak se jmenujete ve skutečnosti?“ zvídavě se zeptala.

Cítila, že náhle ochladí. Jeho hlas zněl velmi cize, když řekl: „Nemám žádné jiné jméno, Lee, a nikdy jsem ho neměl. Půjdeme teď dovnitř?“

+ + + + +

Večeře proběhla mlčky.

Všichni seděli u velkého stolu. Grant jako předák ranče nejedl s obyčejnými jezdci.

Podávaly se steaky, vejce, šunka, pečené brambory a zelenina a k tomu silná káva se spoustou cukru.

Kid cítil, že ho Grant neustále pozoruje, ale když vzhlédl, předák hned zase sklonil hlavu k talíři. V čele stolu seděl Robert Craig. Moc nejedl, zato pil jednu kávu za druhou a dlouho tam mlčky seděl s dlaněmi kolem cínového hrnku, a hleděl na přítomné. Náhle postavil hrnek na stůl a řekl: „Jossy, očekávám, že ty loupeže dobytka přestanou, a to pokud možno co nejrychleji!“

„Na to bychom museli najmout pár mužů, bossi,“ odvětil Grant, který odtrhl pohled od Kida. „Nemůžeme zároveň kontrolovat všechna stáda.“

Craig hleděl na jeho mozolnaté ruce, načež se otočil k Barrymu, který seděl nalevo od něj. „Kávu.“

Znovu si nalil a řekl: „Dnes večer jsem na něco přišel, Jossy. Jak to, že chlápci, kteří nám loupí dobytek, vždycky vědí, které stádo zrovna není hlídané?“

Grant odpověděl: „I já o tom přemýšlel. Musíme prostě mít víc chlapů. Jestli bude čtyři nebo pět mužů stále zůstávat na ranči, nebudeme moct stáda hlídat tak, jak je to potřebné.“

Craig pohlédl na Kida a řekl: „To teď už nebude nutné, Jossy. Stačí, když kromě mě, Lee a kuchaře na ranči zůstane jen jediný muž: Montana.“

Kid, který koutkem oka pozoroval předáka, viděl, jak sebou Grant trhl. Příbor zacinkal na stole a v místnosti se rozhostilo tíživé ticho.

„Má to snad znamenat, že jste ho najal?“

Craig zamyšleně usrkl kávu. „Ano.“

Grant prudce odstrčil židli a vstal.

„To není pravda!“ řekl.

„Ano!“

„Jak jste to mohl udělat?“

Craig postavil šálek na stůl. „No a?“ zeptal se. „Odkdy ti musím skládat účty?“

„Jsem předák tohoto ranče,“ opáčil Grant. „Nemůžete přece najmout pistolníka, který…“

„Který co?“ chladně řekl Kid a odložil příbor.

„Nájemného vraha,“ řekl Grant a zašklebil se.

Kid vstal.

„Nemám u sebe kolt,“ řekl. „Jestli vám to vyhovuje, můžeme jít ven, Grante.“

Craig udeřil dlaní do stolu. Talíře jen zařinčely.

„Toto je můj ranč,“ řekl. „Jste v mém domě, pod mou střechou. A tady se střílet nebude. Posaďte se! Jossy! Montano!“

Oba muži na sebe hleděli přes stůl.

Pak Grant řekl: „Nebudu s někým takovým sedět u jednoho stolu.“

„Uklidni se, Jossy,“ řekl Barry. „Teď jde o podstatnější věci.“

Chtěl ještě něco říct, ale Craig ho předběhl. „Já tu rozhoduju. Chci, aby Montana zůstal, a proto taky zůstane, ať už se ti to líbí nebo ne. Jsi dobrý jezdec a víš, jak se starat o dobytek, ale já potřebuju někoho, kdo mi zaručí bezpečí. Potřebuju někoho, kdo už jenom svým jménem zastraší všechny ničemy. A jméno Montana mi to garantuje. Jeho revolvery pro nás znamenají bezpečí, a proto tu zůstane. A tím je to vyřízené.“

„Nebudete mít nic proti, když budu v budoucnu jíst s ostatními jezdci, pane Craigu?“ zeptal se předák.

„Jossy,“ úpěnlivě řekla Lee.

Grant se však otočil a mlčky Šel pryč. Práskl za sebou dveřmi.

+ + + + +

V místnosti se rozhostilo tísnivé ticho.

Praskání v krbu znělo nepřirozeně nahlas.

Kid se opět posadil na židli a pohlédl na Craiga.

„Možná bude lepší, když odjedu,“ řekl.

Craig zavrtěl hlavou. „To nepřichází v úvahu, Montano. Zůstanete. To raději nechám odejít toho paličáka. Potřebuju vás. Zase se uklidní. Neznáte se z dřívějška? Nesetkal jste se s ním už někdy?“

„Až tady,“ řekl Kid.

„Nelíbí se mu muži, co nosí dva kolty,“ řekl Barry a sáhl po konvici s kávou.

„Drž hubu, Barry,“ okřikl ho Craig, který zachmuřeně hleděl před sebe.

Kid pohlédl na Lee a všiml si, že ho pozoruje.

V narudlém svitu lampy nad stolem byly rysy v její tváři velmi měkké a hezké a měly zlatavý nádech. Její tmavé vlasy se leskly.

Pohlédl na ni a náhle se mu stáhlo hrdlo tak, že nebyl schopen jediného slova.

Zrudla, vstala a řekla: „Uklidím stůl.“

Hleděl za ní. Měla lehký krok a boky se jí houpaly.

„Montano,“ řekl Craig a Kid na něj pohlédl. Měl pocit, že se prozradil, ale rančer byl příliš zabrán do svých myšlenek.

„Poslouchejte!“ řekl. „Odteď ranč neopustíte, aniž byste mi o tom předem řekl. Neprovokujte Jossyho a nechá vás na pokoji. Je to dobrý chlap, rozumíte?“

Kid přikývl. „Nechci, aby…“

„Nebojte se ho,“ řekl Craig. „Je to dobrý předák, ale ne pistolník. Nechá vás být, když ho nebudete dráždit.“

„Dobrá,“ řekl Kid. „Půjdu se projít. Uvidíme se zítra ráno.“

Vyšel na chodbu a spatřil Lee, která právě vyšla z kuchyně.

„Je mi to líto,“ řekl.

„To není vaše vina,“ odpověděla. „Nevím, proč vás Jossy nenávidí. Opravdu se neznáte z dřívějška?“

„Nikdy jsem ho neviděl,“ řekl Kid. „Na jeho tvář bych nezapomněl. I vy si myslíte, že jsem sem neměl jezdit?“

„Ne,“ opáčila a uhnula mu pohledem. „Otec od včerejšího poledne, kdy se dozvěděl, že pro něho budete pracovat, už nepije. Už jen proto jsem ráda, že jste tu zůstal.“

„Možná spolu ještě budeme lovit vlky,“ řekl.

„To by bylo hezké,“ odvětila.“Kéž byste tak mohl zůstat.“ Nechala ho tam stát a šla do kuchyně.

Kid hleděl za ní a pak šel ven. Ze vzdálených hor vanul chladný vítr, první to posel blížícího se podzimu. Indiánské léto! Hvězdy se třpytily na obloze s nepopsatelnou jasností. Kdesi v dáli vyli kojoti a jejich vytí se neslo nocí. V ohradách klidně odfrkávali koně.

Kid zůstal stát u domu. Z oken ven pronikalo světlo.

Za něco takového se vyplatí žít a bojovat, pomyslel si. Domov! Měl pocit, že tam patří. Cítil to jen několik hodin, ale věděl, že už to bude cítit pořád.

+ + + + +

„Hej! Hej! Hej! Hej!“

Kid stál v ranním slunci u ohrady na severní straně ranče a pozoroval krocení divokého koně.

Jezdec, který se snažil udržet na jeho hřbetě, levou rukou balancoval, zatímco v pravé svíral uzdu.

Kovbojové seděli na tyčích ohrady, hvízdali a křičeli.

„Drž se pevně, chlapče,“ vykřikl jeden z nich. „Ještě deset vteřin a dokážeš to!“

Kůň se náhle vznesl do vzduchu a prohnul hřbet jako kočka. Jezdec ztratil rovnováhu, chvíli visel v sedle a pak se zřítil do prachu. Rychle však vstal a běžel k brance, zatímco zvíře s rozzuřeným řehtáním cválalo za ním. Muž skočil pod nejspodnější tyč ohrady, převalil se a s klením se zvedl.

„Ten bastard!“ řekl. „Je to opravdu Satan!“

„To je jediný kůň v kraji, kterého nikdo nedokáže zkrotit,“ řekl kdosi.

Kid se otočil a spatřil Barryho. Teď už kulhal jen lehce.

„Ten kůň se jmenuje Satan,“ řekl, když se opřel o branku. „Nazvali jsme ho tak proto, že je neuvěřitelně divoký. Spoustu mužů v kraji zranil. Ale je to nádherné zvíře, Montano. Kdyby ho někdo zkrotil, stál by i ve Wyomingu, bohatém na koně, dobrých tisíc dolarů. Nechcete to s ním zkusit?“

Kid hleděl na zpoceného koně, kterého tři kovbojové drželi na lasech. Muži museli vynaložit všechny své síly na to, aby mu zabránili se vzepnout. Smyčky las měl stažené kolem krku. Bylo to vskutku nádherné zvíře s širokými plecky a úzkými, dobře tvarovanými spěnkami a dlouhým, zvlněným ohonem a hřívou. Malá hlava prozrazovala příměs arabské krve. Pravděpodobně to byl potomek koní, kteří do Států zabloudili z jihu a kteří pocházeli z Mexika.

„Nejsem krotitel,“ řekl. „A nechci si zlámat kosti.“

„Nesnáším, když na něm někdo jede,“ řekla Lee, která hleděla na Satana. „Ještě jsem neviděla tak krásné zvíře. Měli by ho pustit na svobodu. Barry a já chceme jet na severní pastviny. Za týden začíná podzimní shánění. Nechcete nás doprovodit?“

„Když to nebude trvat dlouho?“ řekl Kid. „Proč ne?“

„Vrátíme se v poledne.“ Kid letmo pohlédl na Barryho, který se opíral o branku, a řekl: „Dobrá, jdu si pro koně. Za chvíli jsem zpátky.“

+ + + + +

Oba sourozenci hleděli za ním.

Barry Craig se zády opřel o tyče ohrady, jež byly vyhřáté sluncem, a řekl: „Co to otce napadlo, že najal pistolníka?“

Lee na něho užasle a nechápavě pohlédla: „Jak můžeš říct něco takového?“ opáčila. „Zachránil ti život a…“

„A ty ses do něho zabouchla.“

„Barry!“

„Stačí se ti podívat do očí, když je tady,“ odvětil. „Snaž se, aby se o tom nedozvěděl otec. Možná by byl proti…“

„Nemáš právo mi to vyčítat,“ odsekla. „Proč se nestaráš o ranč a o otce? Pořád jenom jezdíš do Honda.“

„Jezdím do Cheyenne, když se chci pobavit,“ podrážděně opáčil.

„To není pravda.“ Chladně se zasmála. „Vím, že jezdíš do Honda. Neříkej mi, že to tak není. V Cheyenne se o pořádek stará městský marshal, ale v Hondu jsou levné coury, whisky a hazard, a proto tam jezdíš. Je to tak. V posledních týdnech ses vůbec nestaral o otce, bylo ti jedno, že pije, věděls, že není v pořádku, ale bylo ti to lhostejné. Myslíš, že jsem tě neviděla, jak ses ráno vrátil? Byls tak namol, že kůň šel sám, a když jsme tě s Jossym odvlekli do tvého pokoje, páchls po chlastu a po děvkách. A co to bylo s tím chlápkem, který tě v Dark Rocks chtěl zastřelit? To byl někdo z tvých přátel?“

„Nesnáším, když se mi někdo plete do života, sestřičko. Buď opatrná. Na to jsem velmi citlivý.“

+ + + + +

Za třemi jezdci, kteří krokem jeli k velkému stádu dobytka, jež hlídalo jen několik kovbojů a jež pomalu táhlo na západ, šelestily houštiny, kterými se postupně prodírali.

Bučení dobytka a výkřiky honáků splývaly.

„Pojedu nyní dolů a najdu Jossyho,“ řekl Barry Craig. „Vy zůstaňte tady nahoře. Nanejvýš za hodinu jsem zpátky. Tak zatím.“

Strhl si stetson z hlavy a plácl jim koně po zadku, načež se cvalem vydal dolů. Zvířil při tom prach.

Kid s Lee stáli na temeni kopce ve stínu několika topolů. Byla tam cítit šalvěj, kterou byl porostlý svah i prérie.

„Sesedněme,“ řekla Lee. „Můžeme na Barryho počkat ve stínu.“

Kid jí pomohl ze sedla a přivázal uzdy obou koní ke keři.

Lee se posadila na turka a položila dlaně na kolena.

Kid si sedl vedle ní a pohlédl na pasoucí se stádo.

„Šťastný, kdo tu žije,“ řekl.

„Nikdy jste nechtěl rančeřit?“

Pokrčil rameny. „Na to člověk potřebuje spoustu peněz,“ řekl.

„Dá se začít i v malém.“

Lehl si do písku, otočil se na břicho a opřel se bradou o dlaně.

„Vím, co udělám, až jednou budu mít dost peněz,“ řekl, „i když to možná bude až za deset let. Znám jeden krásný kout v Montaně, poblíž Billings, mezi Yellowstonem a Musselshellem. Je to úrodná půda bohatá na vodu. Jako stvořená pro chov dobytka. Tam bych to chtěl zkusit.“

„Co?“

„Chovat texaské longhorny a herefordy.“

„Proč nechcete zůstat na jihu?“ zeptala se.

Otočil se k ní a spatřil v jejích očích jiskry.

Znovu v něm zápolila naděje a trpkost. „Kde? Ve Wyomingu?“ zeptal se.

„Proč ne?“

„Raději budu rančeřit v Montaně,“ odvětil. „V okolí Billings už se smířili s tím, že tam budu žít. Tady by to znamenalo jen další boje. Víte, kdo jsem, Lee. Takové lidi nikde nevidí rádi.“ Prudce se otočil. „Neměl jsem tu zůstávat,“ řekl rozzuřeně a pohnutě zároveň.

„Proč?“ tiše se zeptala.

„Protože nesmím zůstat ve vaší blízkosti, Lee. Předtím, než jsem vás poprvé spatřil, když jsem se probudil na ranči, jsem byl vyrovnaný. Věděl jsem, že nemám žádné přátele a že se můžu spolehnout jen na svůj kolt. Ale teď, když jsem vás poznal, je všechno jinak. Už nejsem takový jako dřív. Dřív jsem byl sám sebou, ale teď se ptám, zda to, co jsem dělal, mělo nějaký smysl. Chci koupit půdu a vybudovat ranč, abych…“ Odmlčel se.

„Abyste?“

„Nic.“

„Prosím,“ naléhala.

„Jsem blázen,“ trpce řekl., Jenom blázen by si totiž mohl myslet, že jednou…“

Pomalu se k ní otočil. „Miluju vás,“ řekl. „Miluju vás od prvního okamžiku, kdy jsem vás spatřil, Lee. Vím, že je to hloupé to říct, ale chtěl jsem, abyste to věděla.“

Náhle ji přitáhl k sobě, objal ji a přitiskl ji k sobě, načež ji políbil.

Líbal ji a bylo to horší než zoufalství, protože zoufalství je něco, s čím se člověk může vyrovnat sám. V tom okamžiku si uvědomil svou beznaděj, pustil ji a mlčky na ni pohlédl.

Ležela vedle něho, měla otevřené oči a na rtech úsměv ženy, která ví, že její láska nezůstane neopětována. A s každou vteřinou štěstí, které viděl v její tváři, v něm sílila prázdnota, až byla tak mocná, tak palčivá, tak všudypřítomná, že měl pocit, že se to nedá vydržet.

„Pověz mi něco o sobě,“ řekla a její ňadra se pod jezdeckou blůzou rytmicky zvedala a zase klesala.

„Není co,“ řekl a uhnul jí pohledem. „Myslel jsem, že mě uhodíš, když se tě dotknu. Proč jsi to neudělala?“

„To sis doopravdy myslel?“ zeptala se.

Přikývl.

„To ženám moc nerozumíš,“ řekla a rozesmála se.

„Proč se směješ?“ zeptal se.

„Protože jsem šťastná.“

„Díky mně?“

„Ano.“

„Pak jsi první člověk, který je díky mně šťastný,“ řekl. Sklonil se k ní a opatrněji políbil.

Chytila ho kolem krku a řekla: „Pojedeme…“

Nedořekla to. Viděla, jak hledí kamsi za ni, a v tom okamžiku ucítila, jak sebou trhl. Náhle rychle oddechoval.

Chytil ji zápěstí a strhl jí ruce ze svého krku. Potom vstal a kouzlo okamžiku bylo pryč. Jeho tvář byla tvrdá a bledá, oči měl přivřené, ruce položené na revolverových pouzdrech.

Lee se posadila a pohlédla stejným směrem jako on. Spatřila jezdce.

„Co je?“ zeptala se. Instinktivně cítila, že se něco stalo.

Vypadalo to, že ji neslyší. Upřeně hleděl na jezdce, který stál na jednom z kopců a hleděl na ně, načež náhle otočil koně a zmizel mezi topoly.

„Co je?“ zeptala se znovu a tentokrát naléhavěji a neklidněji.

Obrátil se k ní. Téměř se vyděsila, toto nebyl ten muž, který ji jen před několika minutami líbal.

„Počkej na mě,“ řekl., „Hned jsem zpátky.“

„Kdo to byl?“ zeptala se.

Neodpověděl, šel ke svému koni, odvázal uzdu a toporně se vyšvihl do sedla. Lee se dívala, jak z kohoutku jednoho revolveru odepnul bezpečnostní poutko. Potom pobídl koně do klusu a vydal se ze svahu dolů, ke kopci, na kterém předtím stál onen jezdec. Dusot kopyt byl tlumen pískem a po chvíli ho přehlušilo bučení stáda v údolí. Lee přišla k okraji temene a odtud hleděla za Kidem. Srdce jí divoce bušilo.

+ + + + +

Kid pomalu zdolával svah. Věděl, kdo ho tam čeká. Pravou ruku měl položenou na pažbě koltu. Nechtěl být nepřipravený. Téměř si přál, aby jezdec, který tam na něho čekal mezi topoly, sáhl z nějakého důvodu po zbrani. Potom by mohl střílet. Ale co by to pomohlo?

Pustil zbraň a naklonil se v sedle dopředu, aby pomohl koni. Zvíře ukázalo, co v něm je. Jeho svaly se napínaly, jak kráčelo do svahu, který byl velmi strmý. A potom Kid stanul na plochém temeni kopce, na okraji topolového háje.

„Erskine!“ ostře řekl.

Ze stínu pod stromy se vynořil jezdec. Pomalu jel k němu.

Kid pohlédl do úzké, bledé tváře. Muž si ho měřil pohledem.

„Ahoj!“ řekl jezdec a v ironickém gestu smekl klobouk. „Jsem rád, že tě vidím, Montano.“

Kid na něho hleděl nepřátelsky. „Co tu chceš?“

„Musím ti něco povědět.“

„Pak mi to pověz a zmiz odtud.“

„Hej, to je tón, kterým se spolu baví přátelé?“ zeptal se hubený, sešlý jezdec.

„My dva jsme nikdy nebyli přátelé,“ řekl Kid. „Pověz mi, co mi povědět máš, a zase zmiz.“

„Někdo se s tebou za dva dny chce setkat v Hondu,“ řekl muž. „Proč jsi to ještě nevyřídil? Už tři dny na tebe čeká zpráva na poště v Hondu. Proč jsi tam ještě nebyl?“

„Řekni Dukovi, že pracuju tak, jak to považuju za nutné,“ opáčil Kid. „Měl jsem plné ruce práce s tím, abych setřásl šerifa z Cheyenne.“

„Duke nemá rád, když ho někdo nechá dlouho čekat,“ řekl a jako by náhodou položil ruku na kolt.

„Tak to zkus,“ řekl Kid.

Muž zavrtěl hlavou.

„To přenechám jiným,“ řekl.“Ale mám ti vyřídit, že Duke bude velmi nepříjemný, pokud svůj úkol nesplníš, Kide. Je to varování.“

„Já naši dohodu dodržím,“ řekl Kid. „Ale je to to poslední, co pro něho udělám.“

„No dobrá,“ zamumlal hubený jezdec a plivl Kidovu koni pod nohy. „To mu můžeš říct sám. Pozítří, za svítání, přijede do Honda. Tam tě bude čekat.“

„Budu tam.“

„O.K. A nezapomeň, že do Honda máš jet ještě zítra. Čeká tě tam obálka. Je adresována na jistého pana Johna Hollistera. Je v ní list papíru a na něm stojí třetí jméno.“

+ + + + +

Když se vrátil na kopec, na kterém na něho čekala Lee, zůstal sedět v sedle a hleděl na ni.

V jeho pohledu už nebylo vzrušení, jen prázdnota a chlad.

„Kdo to byl?“ zeptala se Lee, která zřetelně cítila, že se s ním něco muselo stát.

Oběma rukama se opřel o hrušku svého McClellanova sedla a tiše řekl: „Má minulost, Lee. Dostihla mě.“

„Kdo to byl? Co je s tebou?“

Seskočil ze sedla a odpověděl: „Jmenuje se Erskine, Lee, ale minulost má mnoho jmen. A toto je jen jedno z nich.“

Náhle pocítil touhu se něčeho chytit a tak se chytil jí.

„Je to marné,“ řekl. „Nikdy se jí nezbavím. Člověk své minulosti neunikne, ať se snaží sebevíc. Měl jsem jet pryč, někam daleko odtud, pryč od lidí, kteří pro mě cosi znamenají.“

Cítil, jak se Lee chvěje, a pak, s ústy u jeho krku, řekla: „Zbav se své minulosti. Pomůžu ti. Miluju tě a udělám pro tebe všechno, všechno.“

„Nesmysl!“ vyhrkl.

„Ale co naše budoucnost?“

„Není žádná budoucnost, je pouze minulost, Lee.“

Pustila ho a řekla: „Já v naši budoucnost věřím.“

Stál tam, poněkud shrben, a měl zatnuté pěsti.

„Budoucnost,“ řekl trpce a jízlivě. „Budoucnost? Ano, kdybych mohl své jméno, svou tvář, ruce a svědomí odložit jako staré hadry, pak ano. Bohužel, Lee, já v žádnou budoucnost nevěřím.“

Cítila jeho trpkost a beznaděj a stáhlo se jí hrdlo. Vzala jeho ruce do dlaní a pevně je stiskla, načež chvějícím se hlasem řekla: „Já v naši budoucnost věřím. Věřila jsem v ni, už když jsem tě spatřila poprvé. Vždycky jsem tomu věřila, už tehdy, když jsem tě ve spánku držela za ruku a ty ses nechtěl pustit. Věřím v naši budoucnost a pokud tomu nechceš věřit ty, pak já věřím tak, že to stačí pro nás oba.“

Něco se v ní změnilo, v jejím hlasu, v jejích očích a on to slyšel a cítil. Byla to zoufalá, silná naděje, která se zmocnila i jeho. Naděje, že unikne z toho pekla.

Pak se zapotácel a spadl do písku. Cítil jej pod zády a díval se na ni, když se k němu sklonila. Viděl ji na pozadí azurové oblohy. Ve tváři ho šimraly její vlasy.

„Pomoz mi!“ řekl a políbil ji. „Chci to mít za sebou.“

„Budeš to mít za sebou,“ odvětila ve snaze mu dodat odvahu, které sám nebyl schopen. „Dokážeš zapomenout na minulost.“

V tom okamžiku, kdy ji objímal, pochopil, že je jeho jedinou oporou, tím jediným, co ho ještě drží při životě. Že její láskaje silnější než revolver a zabíjení.

Přitiskl ji k sobě a zašeptal jí do ucha: „Neopustím tě. Zahodím kolt a pak budeme žít spolu. Chci žít pro naši budoucnost.“

+ + + + +

Zpátky na ranč jel sám.

Chtěl se sám vypořádat se vším, co ho trápilo.

Lee vyjela s Barrym napřed, protože ji o to poprosil.

V jednom vyschlém, štěrkovém korytě začal jeho pinto kulhat.

Kid sesedl a odvedl ho do stínu stromu, načež se sklonil a zvedl koni přední nohu. Z kapsy vytáhl nůž a potom zvířeti z vnitřní strany kopyta vyňal tra.

Náhle na něj padl stín.

Otočil se. Pustil nůž a trhl rukou ke koltu, ale uprostřed pohybu se zarazil.

Ani ne dva kroky od něj stál Grant.

Byl přikrčený a napjatý. Ve tváři měl číhavý výraz.

Pod pravou paží držel winchestrovku a mířil jí Kidovi na hruď. Stáhl páku a náboj s cvaknutím zajel ze zásobníku do komory.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Kid. Četl Grantoví v očích jako v otevřené knize a nebylo to nic hezkého.

Předák pozvedl hlaveň. „Otočte se, Montano!“ řekl. „A zvedněte ruce!“

„Ale…“

„Otočte se!“ vyhrkl Grant. „Ruce nahoru!“

Kid se pomalu obrátil.

„A teď?“

„Běžte!“

„Kam?“

„Pořád rovně.“

Kid pomalu kráčel. Šel houštím a slyšel, jak za ním praskají větve. Grantovy ostruhy tiše cinkaly.

Pomalu se prodrali mlázím. Kid věděl, že nemůže nic dělat. Grant by okamžitě střílel. Ukazováček měl na spoušti winchestrovky.

Potom se ocitli na okraji vyschlého koryta, na jehož dně se bělaly oblázky.

Hlaveň pušky ho udeřila do zad, načež se ozval Grantův chraplavý hlas: „Dělejte, skočte dolů!“

Kid pomalu, se zvednutýma rukama slezl do koryta, které bylo přibližně tři stopy hluboké. Za sebou slyšel předákovo sípavé oddechování.

Potom se zeptal: „Proč mám zemřít?“

„I já jsem kdysi měl ženy,“ řekl Grant. „Ale vím i to, co všechno může chlap slušnému děvčeti provést. Proto vás zastřelím, Montano.“

Kid se pomalu otočil a spatřil předáka nad sebou. Jeho ruce, v nichž držel pušku, byly zcela klidné.

„Já Lee miluju,“ řekl Kid.

„Vy vůbec nevíte, co to je,“ odtušil Grant. „Na to děvče jsem dával pozor odmalička, protože Craig se o děti nikdy moc nestaral. A nechci, aby ji nějaký přivandrovalý pistolník přivedl do neštěstí.“

„I vy jste kdysi byl pistolník, že?“ řekl Kid. „Vidím vám to na očích.“

Grant pomalu přikývl. „Jo,“ řekl. „Jako jediný z mnoha mužů jsem dokázal najít cestu zpět do normálního života. Nechci, abyste to děvče přivedl do neštěstí.“

„Nemyslíte, že i ostatní můžou začít žít normálně?“

„Ne chlápci jako vy, Montano.“

Kid pomalu svěsil ruce. Viděl, jak Grant trhl hlavní pušky, ale nestaral se o to.

„Jenže já chci zpátky do normálního života,“ řekl a vydal se k předákovi. „A dokážu to, Grante.“ Stál pod ním a hleděl na něj. „Dokážu to. To děvče miluju. A Lee miluje mě. Udělám pro ni všechno. A teď mě zastřelte, jestli chcete.“

Výraz v Grantově tváři se změnil. Trhalo v ní. Široce rozkročen stál na břehu potoka a ještě stále na Kida mířil puškou. Ukazováček měl tak přitisknutý ke spoušti, že zbělal.

Náhle pušku sklonil a svěsil ramena. Hleděl Kidovi do očí a to dlouho. Sípavě, téměř sténavě oddechoval. A pak se zadíval do země.

„Lee je pro mě jako dcera,“ řekl. „Učiňte ji šťastnou.“ Otočil se a těžkým krokem se vydal zpátky.

+ + + + +

Barry Craig za sebou zavřel dveře svého pokoje, sundal si stetson a hodil ho na postel. Potom šel k oknu a vyhlédl ven.

Montanu nebylo nikde vidět. To je dobře, pomyslel si a šel ke své posteli, nad níž na stěně visela dvouhlavňová brokovnice s uřezanými hlavněmi. Používala se při lovu drobné dravé zvěře. Měla velký rozptyl, takže na střední vzdálenost byl zásah jistý. Kromě toho měla velkou ráži.

Vzal ji a otevřel její hlavně. Krátce pohlédl dovnitř a viděl, že všechno je v pořádku. Potom ji položil na stůl a vytáhl šuplík, ve kterém byly náboje.

Tu cosi zašramotilo u dveří.

„Ty otče?“ zeptal se.

Robert Craig za sebou zavřel dveře.

„Viděl jsem tě, když jsi vedl do ohrady koně,“ řekl. „Chceš jet pryč?“

‚Ano.“

Barry roztrhl krabičku, vytáhl dva náboje a strčil je do komor brokovnice.

Otec pomalu přišel k němu. „Co to děláš?“ zeptal se.

„Z hor se sem stahují vlci,“ řekl, aniž by vzhlédl. „Dnes jsem jich pár viděl.“

„Chceš je lovit?“

„Ano.“

„Barry?“

Barry vzhlédl.

‚Ano?“ netrpělivě se zeptal.

„Pověz mi pravdu. Kam jedeš?“

„Řekl jsem ti to,“ odtušil Barry.

„Ty nejedeš na vlky, synu.“

Barry strčil krabičku s náboji zpátky do šuplíku a potěžkal pušku v ruce.

„Vrátím se nejpozději zítra ráno,“ vyhýbavě odvětil.

„Synu?“

Barry zůstal stát u dveří. „Nikdy jsme spolu příliš nemluvili,“ řekl Robert Craig a pomalu šel za svým synem. „Ty mi nedůvěřuješ, chlapče?“

„Proč se ptáš, otče?“

„Protože mám pocit, že ses dostal do potíži. Jestli ti nějak můžu pomoct, tak…“

„Nedostal jsem se do potíží,“ řekl Barry. „Ale brzy je budeš mít ty, jestli si tu necháš toho pistolníka. Jossy má pravdu, ten chlápek je nebezpečím pro každého, kdo je poblíž.“

Robert Craig zůstal stát před svým synem a položil mu obě ruce na ramena.

„Jsem tvůj otec,“ řekl. „A protože jsem zažil mnoho trablů, poznám, když je má někdo jiný. Synu, chci ti pomoct. Proč mi nedůvěřuješ? To už mi nevěříš?“

„Nikdy ses nestaral o druhé,“ řekl Barry. „Vždycky ses staral jen sám o sebe, otče. A nikdy ses nesnažil získat mou důvěru. Pokud ses o mě nezajímal tehdy, tak mě teď už nech být. Příliš pozdě sis vzpomněl na to, že jsi mým otcem.“

Rančer ho hřbetem ruky praštil do tváře.

Barry se k němu pomalu otočil. Ve tváři měl sveřepý výraz, zatímco si ji hladil.

„Tak vidíš,“ řekl. „Tak vidíš.“

Robert Craig o krok ucukl a zatnul pěsti.

Potom tiše řekl: „Omlouvám se.“

„To nestojí za řeč,“ odsekl Barry. „Jenom jsi mi připomněl, že jsi můj otec. Na to nezapomenu, to ti slibuju, otče!“

Rančer šel za ním až ke vchodovým dveřím. Potom se díval, jak jde přes dvůr ke svému koni, který byl přivázaný k ohradě.

Barry strčil pušku do prázdného sedlového pouzdra a vyšvihl se do sedla, načež zvíře otočil. Několik vteřin hleděl na starého, šedivého muže, který stál ve dveřích, a na rtech se mu objevil zlověstný škleb.

Potom pobodl koně ostruhami do slabin a vyrazil mezi ohradami na volné pastviny. Za ním se táhl oblak prachu.

+ + + + +

Když Kid dorazil na Zlomený roh a chtěl vyměnit koně, aby pak jel do Honda, panovalo na ranči ticho.

Kromě koní, kteří pobíhali po ohradě a s frkáním se tísnili jeden k druhému, na ranči nebylo ani živáčka. Nebo to tak aspoň vypadalo. Kid odvedl pinta do stáje, chytil si v ohradě druhého koně, přivázal ho k brance a naložil mu na hřbet sedlo.

Byl naplněn nadějí. Očekával, že tam bude Lee, a tak šel k domu. Ve velké místnosti s krbem však nikdo nebyl.

Už chtěl odejít, když tu za sebou uslyšel šramot. Když se otočil, spatřil Roberta Craiga, který stál v otevřených dveřích svého pokoje a v ruce držel láhev s kořalkou. Jeho tvář byla zpustošená alkoholem, oči měl podlité krví a do čela mu visely vlasy.

„Kampak?“ zeptal se chraplavým, nepřirozeným hlasem opilce.

„Chtěl jsem vám jen říct, že někam musím jet,“ řekl Kid.

„Chcete mě nechat o samotě, Montano?“

„Vrátím se do půlnoci, pane Craigu. Jste na ranči sám?“

Craig přikulhal blíž. „Lee pomáhá v kuchyni. Všechno se musí nachystat na podzimní shánění do-do-dobytka. Dáte si lok?“

„Ne,“ řekl Kid. „Dejte mi tu láhev. Neměl byste tolik pít, pane Craigu.“

„Já – musím pít…“

„Dejte mi tu láhev.“

„Ne! Musím – musím – musím…“

Kid k němu rychle přistoupil, vytrhl mu láhev z ruky, otevřel okno a vyhodil ji ven. Rozbila se.

„To – je mrhání,“ nejistým hlasem řekl Craig. „To jste – neměl dělat.“

;,Nesmíte pít.“

„To je všem jedno,“ opáčil Craig. „Vím, že jsem sám. Vždycky jsem byl sám. Můj vlastní syn mě opustil, Montano.“

„Ano?“ řekl Kid a postrčil ho k židli. Rančer se posadil.

„Vy mě neopustíte, že ne?“

„Ne,“ řekl Kid.

Craig svěsil ruce. Zchromlou nohu měl nataženou na podlaze. „Jsem opilý,“ řekl. „Ale musel jsem se opít, protože se nechci bát. Mám strach, víte? Ale vy mi pomůžete, ne? Na vás se můžu spolehnout. Spoléhám na vás, Montano, naprosto. Něco vám povím a povím vám to jen proto, že jsem opilý. Střízlivý bych to nikdy neřekl. Mám z vás respekt, ano respekt. A ještě něco. Byl bych hrdý, kdybych měl syna, jako jste vy. Opravdu. I když – i když jste jenom nájemný pistolník.“

Kid stál před ním a hleděl skrze něj.

„Dobrá,“ procedil mezi zuby. Teprve potom si všiml, že Craig už spí.

+ + + + +

Rančer se probral z hlubokého spánku, když mu kdosi zatřásl ramenem.

Otevřel ospalé oči a spatřil před sebou zpocenou tvář jednoho kovboje.

„Pane Craigu, probuďte se.“

„Co je?“ zeptal se a pokusil se vstát.

„Jedu z Cheyenne,“ řekl kovboj. „Na poště pro vás měli dopis.“ Vytáhl z kapsy složený dopis, předal ho Craigovi a opustil místnost.

Craig pohlédl na obálku a poznal své písmo. Adresu napsal vlastní rukou.

Otočil dopis a na druhé straně spatřil věty, které napsal někdo jiný.

Před dvěma týdny byl ve Wyoming Springs zastřelen jistý pan Bat Taylor. Proto vám tento dopis posíláme zpátky.

Kancelář Wells & Fargo

Wyoming Springs

J. Donahue

Craig vstal a dopis mu vypadl z rukou. Přeběhl mu mráz po zádech a musel sevřít opěradlo židle, aby zkrotil třas, který se ho zmocnil.

Jsem na řadě, pomyslel si. Nejdřív Mitch, potom Bat a teď já.

+ + + + +

Hondo bylo městečko ve výběžcích zalesněných hor Laramie Range.

Když Kid jel po hlavní ulici, uvědomoval si, že takový Zapadákov ještě neviděl. Pravděpodobně vznikl v dobách, kdy se tam těžilo zlato a taková městečka rostla jak houby po dešti.

Většinu budov tvořily baráky z prken. A každý druhý dům byl saloon.

Slyšel, že Hondo je desperátské doupě. Muži, kteří uprchli před zákonem a žili v horách, se rádi pobavili někde, kde byly ženy, whisky a karty, kde se mohli vyspat v posteli a kde mohli za drahé peníze pojíst i něco jiného, než byla slanina s fazolemi.

V saloonech bylo rušno. Zněla odtud hudba z orchestrionů. Ulice naopak zela prázdnotou. Z barů a saloonů se ozýval smích žen a řev opilých mužů, u zábradlí stály řady koní.

Jejich cejchy pocházely ze všech koutů Západu, protože tady si dávali dostaveníčko ti, kterým jinde hořela půda pod nohama.

V jednom saloonu se náhle začalo střílet. Krátce nato se otevřely dveře a ven vyvrávoral jeden muž. Otočil se a vypálil z revolveru na lítací dveře. Pak se obrátil a rozběhl se ke Kidovi.

Krátce nato se lítací dveře otevřely znovu a objevil se další muž. Hned začal na uprchlíka střílet.

Jeho oběť se dva yardy před Kidovým koněm zhroutila do prachu.

Kid pobídl vyděšené zvíře a jel dál, zatímco lidé se vyhrnuli ze saloonů a běželi k zastřelenému.

Opravdu, Hondo bylo desperátské doupě toho nejhoršího zrna. Kid se o dav nestaral.

Slyšel, jak za ním jedna žena začala křičet.

Zastavil jednoho muže, který chtěl proběhnout kolem něj, a poprosil ho, aby mu ukázal poštu.

Byla to prkenná bouda, která se v ničem neodlišovala od ostatních budov ve městě.

Sesedl, omotal uzdu okolo práchnivého zábradlí a rozhlédl se.

Nikdo si ho nevšímal. Upravil si těžký zbraňový opasek a vyšel na chodník.

Když vešel dovnitř, spatřil v přítmí starého, hubeného muže, který stál za pultem, kolem něhož byla mříž. Na nose měl brýle a krátkozrace mžoural. Svítila tam jen jedna lampa se začazeným cylindrem.

Kid přistoupil k pultu a řekl: „Jmenuju se Hollister, pane. John Hollister. Musí tu pro mě být dopis.“

„He?“ Starý muž si přiložil dlaň k uchu. „Hollister?“

„Ano.“

Chvíli se hrabal ve stohu dopisů, načež mu přes mříž podal obálku.

„Tady!“

„Díky!“ Kid kývl na pošťáka, vzal dopis a šel ven. Chvíli váhal, zda ho má vůbec otevřít.

Dva muži odnesli zastřeleného pryč.

Kid ještě stále váhal, ale pak roztrhl obálku a vytáhl složený papír. Ve světle, které tam pronikalo z okna pošty, četl:

Číslo 3: Robert Craig

ranč Zlomený roh

okres Laramie

Wyoming

+ + + + +

Takže přece!

To, co tušil, to, čeho se obával, bylo skutečností.

Třetím mužem byl Robert Craig.

Co teď?

Takřka pedantsky dopis složil a strčil si jej do náprsní kapsy košile.

Pak pomalu sešel na ulici. Vybavila se mu nějaká tvář. Byla to tvář Lee Craigové.

Co mám dělat?, pomyslel si. Jet na Zlomený roh a varovat Craiga? To bylo jediné řešení. Musel ho varovat, musel mu povědět, že do Honda má přijet někdo, kdo nechal odpravit už dva muže.

A pak? Co by dělal na jeho místě? Co by řekl Lee, kdyby jejího otce ponechal svému osudu? A přece, měl z toho boje strach, panický strach, a věděl proč.

Vůbec poprvé měl možnost vrátit se k normálnímu životu. Dokud tuto šanci neměl, byl pro něj strach čímsi cizím. Nyní se však bál, bál se, že něco ztratí.

Náhle se zastavil a naslouchal. Slyšel mumlání dvou hlasů. Jeden z nich znal.

Byl to hlas Barryho Craiga.

Strčil cigaretu, kterou si chtěl zapálit, zpátky do kapsy a vydal se ke starému, polorozpadlému domu, odkud ty hlasy vycházely. Byl to nuzný barák, ve kterém se nesvítilo. Hlasy však napovídaly, že není prázdný.

Kid zůstal stát u vybitého okna a naslouchal. Už jenom to, že Craig jel v noci do Hondo, bylo zvláštní.

Zmocňovala se ho nedůvěra.

Slyšel, jak Barry říká: „… svůj dluh dávno zaplatil, Bene. Už toho mám dost, končím.“

Druhý hlas se zasmál, načež řekl: „Nemůžeš skončit, můj chlapče. To není tak jednoduché. Z této hry se nedá vystoupit.“

Barry ostře opáčil: „Jak mě k tomu chceš přinutit, Bene? Už jste uloupili více než pět set kusů dobytka. Pokud bereme každý kus za dva dolary, tak je to už o tisíc víc, než jsem ti dlužil. Už v tom dál nepojedu. Najděte si jiný revír a nechte Zlomený roh na pokoji.“

„Tvůj otec by se divil, kdyby se to dozvěděl…“

Barry odtušil: „Jestli se to někdy dozví, pak budu vědět, od koho, Bene. Varuju tě, jestli mi chceš dělat problémy, tak…“

„Tak co?“

„Neprovokuj mě,“ řekl Barry a ozvaly se kroky blížící se ke dveřím.

Kid tiše zmizel za rohem a přitiskl se k práchnivému dřevu.

Z domu vyšel Barry Craig a rychle se vydal po ulici. Za ním se objevil další muž, kterého Kid neznal. Přešel ulici a vešel do jednoho domu.

Kid vystoupil ze stínu a zamířil za Barrym. Kráčel takových dvacet yardů za ním. Barry zapadl do jednoho zchátralého saloonu. Kid nahlédl dovnitř oknem. Viděl, že stojí u baru. Pomalu vešel dovnitř.

Barry se loktem opíral o výčepní pult. Barman mu právě naléval whisky.

Kid pomalu přišel k němu a postavil se vedle něj.

„Pro mě to samé,“ řekl.

Barry bleskově vzhlédl a vrhl na něj nenávistný pohled.

„Co tu děláte?“ vyhrkl. „Šmírujete mě? Poslal vás otec?“

„Mám tu nějakou práci,“ řekl. „Když jsem vás viděl, myslel jsem si, že bychom spolu mohli vypít whisky. Pokud chcete.“

„Nejradši piju sám,“ řekl Craig.

„Jo?“

Kid zvedl svou sklenici a v tom okamžiku v zrcadle nad barem spatřil dva muže, kteří právě vešli dovnitř.

Pohlédli k pultu, načež si vyměnili významné pohledy. Potom přišli blíž a postavili se vedle Barryho. Začali se nahlas bavit, zatímco Barry tam mlčky stál a hleděl před sebe.

Zdálo se, že si jich vůbec nevšiml. Pomalu zvedl sklenici k ústům, když tu jeden z těch dvou udělal nečekaný pohyb a loktem Barrymu vrazil do ruky. Whisky vystříkla ze sklenice a Barry se prudce otočil. Jeho tvář byla zkřivena hněvem.

„Dávej pozor, ty idiote!“ vyhrkl.

„Cože?“ zeptal se muž.

„Řekl jsem, že jsi idiot,“ opakoval Craig. „Mám ti to říct ještě jednou?“

„Něco takového si nemůžeš nechat líbit, Joe,“ řekl druhý muž. „Navíc od takového zelenáče.“

„Odvolej toho idiota,“ řekl jeho druh. „Řekni, že to bereš zpátky, honáku!“

„Nic neodvolá,“ řekl Kid a pomalu se otočil. „Pokud se chcete hádat, pak běžte někam jinam.“

„Já už se s nimi vypořádám sám,“ řekl Barry. „Nesnáším, když se cizí lidé…“

Kid viděl, že jeden z těch dvou sáhl rukou k opasku.

„Nedělej hlouposti, přítelíčku,“ řekl s dlaní nad pažbou koltu.

„A ty jsi kdo?“ zeptal se muž. „Jeho velký bratr, za kterého se schová vždycky, když jde do tuhého?“

Kid chytil Barryho, který zvedl pěst, za ruku, a odtáhl ho kousek pryč.

„Ne,“ řekl. „Jsem zcela nedůležitý, příteli. Pokud ale chceš znát mé jméno, pak jsem Montana.“

„Montana?“

Kid viděl, že zraky přítomných jsou upřeny na něj.

„Ano.“

„Ty jsi jeho přítel?“ chraplavě řekl muž a kývl na Barryho.

„Ano.“

Muž tam několik vteřin strnule stál, načež se otočil ke svému kumpánovi a řekl: „Pojď!“ Potom oba rychle odešli.

V saloonu panovalo napjaté ticho.

Kid si sáhl do kapsy a hodil na pult jeden stříbrný dolar. Pak kývl na Barryho.

„Jdeme,“ řekl. „Musíme si pospíšit, pokud chceme být na ranči ještě před půlnocí.“

„Já nikam nepůjdu,“ odpověděl Barry. „Musím ještě něco vyřídit.“

Chtěl projít kolem Kida, ale ten mu bleskově vytáhl revolver z pouzdra a hodil ho za pult.

„Na to teď není čas,“ řekl. „Musíme na ranč, Barry. Teď máte šanci všechno napravit.“

Barry se pomalu otočil. V očích měl směsici nejistoty a nenávisti.

„Co napravit?“ zeptal se neklidným, chraplavým hlasem. „Co tím chcete říct, Montano?“

„Jdeme,“ řekl Kid a opustil saloon. Barry chvíli strnule stál u pultu, načež se velkými kroky vydal ven.

Před lítacími dveřmi Kida chytil za ruku.

„Co jste tím chtěl říct?“ zeptal se ještě jednou. „Klidně mi to povězte. Jsme tu sami.“

„Vyslechl jsem váš rozhovor,“ odvětil Kid. „Nechtěně.“

„Aha?“

„Mám pocit, že potřebujete pomoc.“

„Já žádnou pomoc nepotřebuju,“ odsekl Barry. Nakvašeně se otočil a šel ke svému koni.

+ + + + +

Dusot jejich koní zněl tlumeně. Noční vítr zvířil prach, takže ve svitu srpku měsíce vše působilo přízračně.

„Kdysi jsem v Montaně, poblíž Billings, znal jednoho mladíka,“ polohlasně řekl Kid. „Byl to syn jednoho velkého rančera. Byl vám dokonce podobný, Barry. Jednoho dne v kartách prohrál deset tisíc dolarů. Nemohl to zaplatit. Věděl, že by ho otec vydědil, kdyby se to dozvěděl, takže přistoupil na návrh muže, který ho porazil, a souhlasil s tím, že mu dluh bude postupně splácet v dobytku. Více než dva roky jedné malé bandě pomáhal loupit dobytek z pastvin otcova ranče. Po dvou letech už toho měl dost a chtěl toho nechat. V jednom saloonu se strhla přestřelka. Banda ho vyprovokovala a on sáhl po revolveru. Byli tři proti jednomu a všichni byli rychlejší než on. Zastřelili ho. Já byl při tom. Ten chlápek mi byl lhostejný, ale podruhé už to zažít nechci. Nedovolím, aby vás v Hondu odpravilo pár zlodějů dobytka jen proto, že jste kdysi udělal hloupost.“

Barry, jehož tvář ve svitu měsíce vypadala jako bledá skvrna, řekl: „Takže jste slyšel všechno, Kide.“ Jeho hlas zněl trpce a nepřirozeně.

„Slyšel jsem jen málo,“ řekl Kid. „Ale myslel jsem si to. Už dlouho. Od toho dne, kdy jsem se zapletl do té přestřelky u skal. Ten muž, kterému jste střelil do zad, vás nepřepadl. Bylo to naopak.“

„Jo,“ řekl Barry a rozesmál se. „Chtěl jsem se setkat s někým, kdo mě vydíral.“

„S Benem?“

„Ano?“

„A pokusil jste se ho odklidit z cesty?“

„Ano.“

„Vraždou.“

„Udělal bych vše pro to, abych z toho unikl.“

„To je přece jednoduché.“

„Co vy o tom víte? Jestli se o tom dozví otec, vyžene mě z ranče.“ Náhle pohlédl na Kida, ačkoli mu dosud uhýbal pohledem. „Budete o tom mlčet, ano? Myslím to vážně. Jestli mu něco řeknete, tak…“ Odmlčel se a zahleděl se do tmy. Jeho mlčení však bylo více než výmluvné. Bylo zamýšleno jako výhružka.

„Váš otec vás potřebuje, Barry,“ tiše a naléhavě řekl Kid. „Potřebuje teď někoho, kdo bude stát při něm. Je v ohrožení.“

„Ano?“

„Někdo po něm jde!“

„To vím už dlouho,“ řekl Barry.“Když někdo jako on začne pít, pak jedině ze strachu.“

„Ten strach není bezdůvodný. Muž, který ho chce připravit o skalp, se nevzdá, dokud nedostane i třetí oběť.“

Barry se cynicky zasmál, zatímco si hřbetem dlaně utřel pot z čela.

„Nikdy se nestaral o druhé,“ řekl a odsunul si stetson do zátylku. „A teď chce, aby se jiní starali o něj. Nemíchejte se do našich věcí, Montano, jinak…“

„Ale on vás potřebuje,“ řekl Kid. „Strach ho ochromil. Pokud mu nepomůžete, zlomí se. Slíbíte mi, že mu pomůžete, Barry?“

Z temnoty se vynořil zurčící Beaver Creek. Voda proudila mezi kořeny vrb. Kopyta koní klapala na štěrku, vzduch byl vlhký, chladný a příjemný.

Barry se oběma rukama opřel o hrušku sedla a pohlédl na potok.

„Nevěřím vám, Montano,“ řekl. A potom zoufale a nenávistně dodal: „Měl jsem vás tehdy nechat ležet v poušti. S vámi to všechno začalo. Proto vás nenávidím.“

Seskočil ze sedla a řekl: „Neváhal bych a klidně bych vás odpravil. Ale nemám u sebe zbraň. Kdybyste mi v Hondu nevzal revolver, vyzval bych vás teď na souboj.“ Sklonil se, nabral vodu do dlaní a vymyl si ústa.

„Jsem rád, že ho nemáte,“ řekl Kid. „Revolver zničil již nejeden život.“

Barry se vrátil ke svému koni a zůstal stát vedle něj. Zvíře bylo mezi ním a Kidem, který ještě pořád seděl v sedle.

„Jenže toho víte příliš mnoho,“ chraplavě řekl Barry. „A to není dobře, Montano. Nemůžu připustit, abyste mě ohrozil.“

„Řekl jsem vám…“

Viděl, že Barry se náhle rozmáchl a plácl svého koně dlaní po zadku. Zvíře zařehtalo a vyrazilo potokem.

Barry už měl pravou ruku na pažbě dvouhlavňové brokovnice. Po způsobu wyomingských kovbojů nosil sedlové pouzdro pod sedlem tak, že pažba pušky trčela dozadu. Stačilo mu jen ji držet a zbraň vyjela z pouzdra sama, když kůň odběhl. Pootočil se a zvedl brokovnici.

Kid pohlédl do dvou velkorážních hlavní. Kdysi viděl muže, který byl zastřelen brokovnicí, a nikdy na to nezapomněl. Věděl, jaký má ta zbraň účinek na krátkou vzdálenost, a instinktivně cítil, že Barry by neminul.

Měl pouze jedinou šanci.

Sáhl po koltu a byl tak rychlý jako ještě nikdy. Vypadalo to, jako by mu zbraň sama skočila do ruky. Pak vystřelil.

Barry zavrávoral, obrátil se a zřítil se do vody.

Ještě v pádu zmáčkl oba kohoutky, ale sekané olovo už Kida nezasáhlo.

Kid trhl uzdou, když se kůň chtěl vzepnout, a vrhl se ze sedla.

S revolverem v ruce se rozběhl k Barrymu, který ležel ve vodě. Strčil zbraň do pouzdra, chytil Barryho pod paže a vytáhl ho z potoka.

Barry zůstal ležet na štěrku.

Kid si klekl k němu, škrtl sirkou a zvedl ji.

Chvíli hořela, načež ji zhasl a odhodil. Klečel vedle Barryho a ztěžka oddechoval.

„Proč jsi to udělal?“ chraplavě se zeptal. „Proč jsi to udělal?“

+ + + + +

Malá přepřahací stanice na okraji Fort Laramie tonula ve tmě. Ve svitu měsíce se skvěly rozkvetlé kaktusy. Vítr tiše skučel mezi tyčemi ohrady, v níž odpočívali koně, kteří byli před půlhodinou vypřáhnuti z dostavníku.

Tři muži, kteří stáli v závětří a kouřili, však zvířata ignorovali. Jeden z nich, ten, co na sobě měl tmavé manšestrové kalhoty a kostkovaný kabát s vysokým límcem, z kapsy vytáhl hodinky, odklopil víčko a pohlédl na ciferník.

„Je těsně po půlnoci,“ řekl. „Kdy dostavník jede dál?“

„Za deset minut, Duku,“ řekl další muž. „Proč tak spěcháš? Pozítří jsme v Hondu.“

Muž v kostkovaném kabátě hodinky zase schoval. Měl širokou tvář s tvrdými, chladnými rysy. Ve svitu měsíce byla vidět široká, bílá jizva, která se mu na levé straně táhla od oka až po bradu.

„Ano, proč bych nemohl počkat?“ zeptal se. „Čekal jsem na to pětadvacet let. To už těch pár hodin vydržím.“ Strčil si ruce do kapes.

„Pětadvacet let,“ zamumlal. „To je dlouhá doba. Ale Duku Harrisovi nikdo neunikne.“

„Proč jsi vlastně najal toho Montanu?“ zeptal se jeden z jeho společníků. „Proč jsi to neudělal sám, Duku? Kdybych já čekal pětadvacet let…“

„Ty nejsi já,“ řekl muž v kostkovaném kabátě. „V okrese Laramie mě zná každé dítě. Ne, udělá to Montana. Díky němu dostanu všechny tři.“

„Hej!“ zvolal kdosi od dostavníku. „Nasedat, jede se dál! Jestli si myslíte, že tu na vás budu čekat celou noc, tak se mýlíte.“

Muž v kostkovaném kabátě přikývl. „Jdeme,“ řekl. „Nesmíme ztrácet čas.“

+ + + + +

Když Kid dorazil na Zlomený roh, panovalo tam stejné ticho, jako když odtud odjížděl. Při pomyšlení na to, že by se mohl setkat s Lee, ho polil studený pot.

Naložil Barryho přes sedlo jeho koně a přivázal ho k němu. Cesta na ranč byla hrozná. Věděl, že Barryho smrtí je vše ztraceno. Věděl, že mu nikdo neuvěří, že jednal v sebeobraně. Byl to jen nájemný pistolník, nic víc.

Po cestě měl nutkání odjet někam pryč a vůbec na ranč nejezdit. Ale to nemohl. Pomalu jel k ranči a Barryho koně s jeho chmurným nákladem vedl za sebou. Zastavil v nejzazším koutě velké ohrady.

Pomalu slezl ze sedla a rozhlédl se. Nikde nikdo. Svítilo se pouze v jednom okně domu. A tam seděl Robert Craig.

Viděl, že chodí sem a tam.

Tiše odvázal Barryho a odnesl ho do domu. Ve velké místnosti ho položil na stůl.

+ + + + +

Robert Craig sebou trhl, když se otevřely vchodové dveře. Nato se ozvaly těžké, pomalé kroky, načež se opět rozhostilo ticho.

„Barry!“ zvolal rančer. „Barry, jsi to ty?“

Ticho.

„Barry!“

Ke dveřím se blížily kroky. Otevřely se a rančer spatřil Kida.

Robert Craig si oddechl. „Och, to jste vy, Montano,“ řekl. „Nevěděl jsem, kdo to přijel.“

Kid na to neodpověděl.

Rančer na něho hleděl a všiml si, že je Kid bledý a že má kruhy pod očima.

„Co se děje?“ zeptal se. Zmocnil se ho zvláštní neklid.

Kid vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře.

„Pane Craigu,“ začal.

„Ano?“

„Já jsem zastřelil vašeho syna.“

Robert Craig vytřeštil oči. „Ne.“

„Je to tak.“

„Ne!“

Kid viděl v rančerových očích jiskry, které se změnily ve smrtící plameny.

„Ne!“ vykřikl Craig. Jeho hlas se odrážel od stěn. Vydal se k pistolníkovi.

Kid ucouvl ke dveřím a namířil na něho kolt. „Byla to sebeobrana!“ vyhrkl. „Sebeobrana!“

Robert Craig tam stál a hleděl na velkorážní zbraň, která na něho mířila.

„To není pravda,“ hlesl.

„Je to pravda,“ řekl Kid. „Byla to sebeobrana. A vy, Craigu, jste na stejném seznamu jako Taylor a Donnegan. Nevěděl jsem to. Přísahám vám, že jsem to nevěděl. Dozvěděl jsem se to teprve dnes prostřednictvím tohoto dopisu.“

Levou rukou z kapsy vytáhl dopis a hodil ho před Craiga na zem.

„Nebudu na vás střílet,“ řekl. „To bych nedokázal. Musel jsem vašeho syna Barryho zastřelit, Craigu. Věřte mi. Neměl jsem na vybranou.“

Hleděl rančerovi do očí. Zračilo se v nich šílenství.

„Byla to sebeobrana!“ vykřikl. „Sebeobrana! Nechtěl jsem ho zabít. Ale i teď ho nenávidím, protože mi uloupil budoucnost, ve kterou jsem věřil. Vám nic neudělám, Craigu. Pozítří ráno přijeďte do Honda. Bude vás tam čekat muž, který mě poslal. Duke Harris.“

Otevřel dveře, vyšel ven a zavřel za sebou. Vyšvihl se do sedla a zběsile cválal pryč.

+ + + + +

„A všechno to je má vina,“ řekl Craig.

V místnosti byla tma. Jediné světlo, které tam pronikalo, pocházelo z rančerovy kanceláře. Byl to tlumený, rudý přísvit, ve kterém téměř nebyly vidět siluety předmětů v místnosti.

Craig strnule stál u otevřeného okna a hleděl na svou dceru, která stála ve tmě. Spolu s Lingem odnesl Barryho do jeho pokoje, kde ho položili na postel a přikryli dekou.

„Nikdy jsem tu Montanu neměl nechávat,“ dodal. Ztěžka se opřel o římsu okna. Do tváře mu vanul noční vánek, ale úlevu mu to nepřineslo.

„Poslal jsem Linga do Cheyenne,“ tiše řekl. „Šerif musí Montanu dostat na šibenici.“

„Ty jsi poslal Linga do Cheyenne?“ zeptala se.

Přikývl. „Ano.“

A pak tiše opakoval: „Nikdy jsem tu Montanu neměl nechávat.“

Přišel blíž.

„Dcero,“ řekl a vypadalo to, jako by ji chtěl obejmout. Neudělal to však.

Mlčela.

„Musím s tebou mluvit.“

Stále mlčela.

„Chci ti něco povědět.“ Přišel ještě blíž. „Nechci se pokoušet ospravedlnit, dcero. To ani nejde. Musíš mi věřit, když ti říkám, že bych rád zemřel, kdybych tím Barrymu vrátil život. Nejde o něco jiného. Možná jsem ti to měl povědět už dřív. Ale nikdy jsem na to nenašel odvahu. Až se vše dozvíš, budeš mě možná nenávidět, budeš mnou pohrdat, ale já ti to zkrátka musím povědět. A ty mě musíš vyslechnout.“

Cítila na rameni jeho ruku, ale nebránila se. Byla jako ochromená. Věděla, že muž, kterého milovala, je ztracen, navěky ztracen. Seděla tam v temnotě, ale ještě větší temnota zahalovala její duši. Upřeně hleděla před sebe.

Když se dozvěděla o Barryho smrti, když jí to Ling řekl, stáhlo se jí hrdlo a musela se chytit futer, aby nespadla. Pak pomalu přišla do Barryho pokoje a pod dekou spatřila obrysy jeho těla. Byl to děsivý pohled.

Pokoušela se vzbudit v sobě nenávist k muži, který Barryho zastřelil, ale nedokázala to. Všechno, co cítila, byla jen prázdnota a nicota.

Měla strach a otcovo zoufalství, které se postupně zmocňovalo i jí, ji málem připravilo o rozum.

„Co jsi mi chtěl říct?“ zeptala se hlasem, který i jí samotné zněl cize.

Stiskl jí rameno.

„Musíš si mě vyslechnout,“ vyhrkl. „To je všechno, dcero.“

Pustil ji a zase zmizel v temnotě.

Pak se ozval jeho hlas. „V posledním roce občanské války jsem svlékl uniformu Konfederace. Tři roky jsem bojoval pod vlajkou Jihu. Narodil jsem se v Houstonu v Texasu, dcero, a boj za vlast jsem považoval za svou svatou povinnost. Jenže jsme byli poraženi a stále jsme ustupovali. Když jsme pochopili, že válka je ztracená, svlékl jsem si uniformu. Tenkrát jsem byl poručíkem u 2. švadrony texaských dragounů. Přidal jsem se k několika mužům a společně jsme odjeli do Arizony. Byli jsme čtyři. Bat Taylor, Mitch Donnegan, Duke Harris ajá.“

Na chvíli se unaveně odmlčel. Potom tiše a chraplavě pokračoval.

„Poblíž Tucsonu v Arizoně jsme přepadli konvoj se zlatem, které bylo určeno pro Unii, a po tvrdém boji jsme ukořistili zlato v hodnotě dvou milionů dolarů. Tenkrát ještě byla válka a my si řekli, že Konfederaci pomůžeme, i když si zlato necháme. Při té přestřelce jsme museli zabít deset vojáků Unie. Dva z nás byli raněni. Duke Harris utrpěl průstřel plic, já to koupil do kolena. Bat a Mitch mě naložili na koně a vzali s sebou. Odjeli jsme, protože k bojišti se blížila patrola. Mysleli jsme si, že je Harris mrtvý. Když se zřítil ze skály, vypadalo to, že je mrtvý, protože podle toho, jak dotyčný padne na zem, se dá poznat, zda je těžce raněný.

Zády jsem se opíral o skálu a díval se, jak Bat s Mitchem nakládají zlato do sedlových brašen. Rána v koleni děsivě bolela a já nemohl myslet na nic jiného než na to, že se ze mě stal mrzák, že už nikdy nebudu moct do sedla. Slyším to, jako by se to stalo včera. Bat řekl: „Podíváme se na Duka a pohřbíme ho. Nemůžeme ho tu nechat ležet jako psa. Zastřelil ho tamten ksindl!“ Ukázal na jednoho z vojáků, kteří leželi okolo kočáru. Myslel jsem, že chce doopravdy k Dukovi. Kdybychom věděli, že je naživu, vzali bychom ho s sebou. Jenže kulka ho zasáhla do hrudi a my si mysleli, že to koupil do srdce. Náhle Mitch vykřikl: „Tam jede kavalerie. Je to patrola, Bate. Musíme pryč!“

Znovu se odmlčel a z temnoty se ozvalo jeho těžké oddechování.

Lee slyšela, že chodí sem a tam. Trvalo to skoro minutu, než se uklidnil. Jeho chromá noha při tom rytmicky klapala na dřevěné podlaze.

Pak se opět ozval jeho hlas: „Dělali jsme všechno pro to, abychom patrolu setřásli. Dlouhé hodiny nás štvali mezi skalami. Visel jsem v sedle a málem jsem omdlel bolestí. Při každém kroku mi bylo, jako by mi do kolena bodlo žhavé železo.

Později v noci modrokabátníci ztratili naši stopu a za ranního šera jsme narazili na malou dostavníkovou stanici v horách. Zrovna tam stál dostavník, který jel do Tucsonu. Bat s Mitchem mě naložili dovnitř a odvezli do Tucsonu. Tam mě přivedli k doktorovi a já se po nějaké době uzdravil. Noha však už zůstala chromá. Pak, ještě před koncem války, jsme odjeli na sever a usadili se tady ve Wyomingu. Bat si ve Wyoming Springs otevřel obchod. Mitch udělal to samé v Cheyenne. Já přijel sem a začal tu rančeřit. Založil jsem rodinu a měl dceru a syna. Ranč se rozrůstal a prosperoval. Pak má manželka zemřela a zůstali jsme sami. Tou dobou z Cheyenne přišla zpráva od Mitche. Psal mi, že Duke Harris není mrtvý a že nás hledá. Mitch se to dozvěděl od jednoho texaského soudce, který přijel do Wyomingu a který na Jihu Duka odsoudil k jednomu roku vězení za přestřelku. V té chvíli se mi život změnil v peklo. Věděl jsem, že Duke se jednoho dne objeví, ale nevěděl jsem kdy. Teprve, když z Cheyenne přijel Hordern a pověděl mi, že Mitche zastřelili, jsem poznal, která bije. Napsal jsem do Wyoming Springs Batovi, ale ten dopis se mi vrátil zpátky s poznámkou, že Bata zastřelil jistý Montana.“

Jeho kroky se přiblížily k Lee a když zvedla hlavu, spatřila jeho siluetu. Řekl: „Kdyby se Montana na poslední chvíli nezalekl vraždy, byl bych teď mrtvý i já. Najal ho Duke. A poštou mu poslal rozkaz mě zabít. Nedělám si iluze, dcero. Montana nebo Duke Harris, to je jedno. Jeden z nich sem přijede a bude mě chtít zabít. Čekám na to už týdny. Z Duka se stal vůdce banditů, desperado. Jeho jméno je známé na celém Jihozápadě.“

Náhle si před dcerou klekl a chytil ji za ruce.

„Pohrdáš mnou?“ zeptal se. „Lee? Pohrdáš mnou? Tisíckrát jsem litoval toho, co jsem udělal. A pykal jsem za to. Jsem mrzák a stal se ze mě opilec, jsem jenom stín sebe sama. Mám už jenom tebe, Lee. Pokud mě teď opustíš, budu úplně sám.“

Probrala se ze zamyšlení a pohlédla na něj.

„Ne, neopustím tě,“ řekla. „Ale já ho miluju, otče. Pokoušela jsem se ho nenávidět, ale nešlo to. Teď už vím, že ho miluju. Víc než svůj život. Ano, zastřelil Barryho, ale proč? Oba víme, jaký život Barry vedl. Oba jsme to věděli a ostatní také. Když říká, že to byla sebeobrana, pak to tak i bylo.“

Pustil ji a pohlédl jí do tváře. „Dcero,“ řekl. „Barry byl tvůj bratr, to jsi už na to zapomněla?“

Náhle vstala a pohlédla na něho.

„Strkali jsme hlavu do písku,“ řekla. „I ty. Nechtěls vidět, co se s Barrym děje. A když jsi to poznal, už bylo pozdě. Kid není špatný, otče. Prosím tě, až přijede šerif z Cheyenne, pošli ho pryč. Řekni mu, že to byla sebeobrana.“

„To nemůžu,“ odvětil Craig.

„Proč?“

„Barry byl můj syn.“

„To už dlouho nebyl,“ tiše odvětila. „Kde je Kid?“

„Nevím.“ Ztěžka vstal.

„To ti tu nic…“

„Nenechal pro tebe? Ne!“

Rozplakala se. Nejprve tiše, ale potom se i rozvzlykala. Robert Craig ji objal a přitiskl k sobě. Při tom ji hladil po vlasech. Myslel na Kidova slova. „Pozítří ráno přijeďte do Honda. Bude vás tam čekat muž, který mě poslal. Duke Harris.“ Osaměl. Pomyslel si, že každý jednou musí splatit své dluhy. Každý. Nikdo se z toho nevyvleče.

A pak si řekl: Budu v Hondu, Duku. I kdybych měl zaplatit nosiče, budu tam a budu na tebe čekat. Už nebudu utíkat. Už se tě nebojím. Budu na tebe čekat.

+ + + + +

Kid před hotelem Palace na Main Street v Hondu slezl z koně a opřel se o něj.

Zběsilým cvalem se vrátil do Honda. Cítil, jak pintoví trhají svaly, a slyšel jeho hekání. Sám byl též vyřízený.

Vrávoravě podlezl pod tyčí, vyšel na chodník a vešel do hotelu.

V malé, špinavé recepci nebyl nikdo kromě recepčního, který stál za pultem a párátkem se rýpal mezi zuby.

„Co tu stojí pokoj?“ zeptal se Kid a chytil se pultu. Ještě stále ztěžka oddechoval.

„Dva dolary na den,“ odpověděl recepční.

Kid na pult hodil zlatou desetidolarovou minci. „Venku stojí můj kůň,“ řekl. „Nechte ho ustáj it, vytřít a vyhřebelcovat a dejte mu oves. Honem!“

Vzal si ze skoby klíč a vrávoravě jako opilec se vydal do schodů. Otevřel dveře svého pokoje, opřel se o ně a pohlédl do temnoty.

Ještě stále měl neklidný dech.

Lee, pomyslel si. Ztratil jsem tě.

Ztratil jsem tě! Ztratil jsem tě!

Strhl si z boků těžký revolverový opasek, potěžkal ho v ruce a pak jím zhnuseně mrštil do rohu.

+ + + + +

Když Hordern dorazil na Zlomený roh, už bylo světlo. Přijel se svými dvěma zástupci. Bylo na něm vidět, že ho v noci vytáhli z postele, protože nebyl oholený.

Znaveně slezl ze sedla a podal rančerovi ruku. „Je mi vašeho chlapce líto,“ řekl. „Jak se to stalo, Craigu?“

„Nikdo to neviděl,“ opáčil Craig, který měl kruhy pod očima. „Nikdo u toho nebyl. Zavraždil mi syna, šerife. Byla to vražda. Přiveďte mi ho, ať ho můžeme pověsit.“

„To bych udělal rád,“ přisvědčil Hordem. „Ale kde ho mám hledat? Mé pravomoci končí na hranicích okresu. Ten, komu tu hoří půda pod nohama, většinou uteče do Honda. Tam bude i on. Jenže kdybych se tam vydal, musel bych si odepnout hvězdu a pak bych neměl pravomoc ho zatknout. Rád bych ho chytil, Craigu, ale nemůžu. Mimochodem, jak je možné, že jste ho měl na svém ranči? Mohl bych vás zatknout, vy hlupáku. Kruci, udělal bych to, kdybyste nepřišel o syna!“

+ + + + +

Lee z okna svého pokoje slyšela jejich rozhovor. Po chvíli šerif Hordem opět nasedl na koně a spolu se svými průvodci z ranče odjel západním směrem. Robert Craig stál u studny a hleděl za ním. Pak se otočil a šel zpátky.

Lee viděla, jak se vrací, a ustoupila od okna, aby ji neviděl.

Z chodby se ozvaly rančerovy kroky. Daly se snadno poznat díky jeho kulhání. Potom slyšela, jak venku zavrzaly dveře. Tiše je otevřela a spatřila šedivého, shrbeného muže, jak se skloněnou hlavou stojí ve dveřích Barryho pokoje a cosi si mumlá.

Jen co dveře opět zavřela, její otec šel pryč. Pak uslyšela, jak se na chodbě zavřely dveře a potom už neslyšela vůbec nic.

V domě se rozhostilo ticho.

Vyšla na chodbu a obývacím pokojem prošla ke dveřím, které vedly do pracovny jejího otce.

Tiše otevřela dveře a nahlédla dovnitř.

Robert Craig stál u psacího stolu, na němž ležel jeho starý revolverový opasek.

V rukou držel ocelově se lesknoucí kolty. „Otče!“

Rančer vzhlédl.

„Co chceš dělat?“

Pohlédl na kolty.

„Otče?“

„Ano, Lee?“

„To jsi nepomyslel na to, že Barry ještě není pohřbený?“

„Ano,“ řekl. „Nezapomněl jsem na to. Pomstím ho, Lee. Hordern mi nepomůže, nikdo mi nepomůže, musím to udělat sám. A udělám to. Zítra, než vyjde slunce, pojedu do Honda. A nejenom kvůli Duku Harrisovi, ne, pojedu tam i za někým jiným.“

„Za Montanou?“ náhle se vyděšeně zeptala.

Craig přikývl. „Setkám se tam s ním. Cítím to. Je to pravda, moc jsem toho pro tebe a pro Barryho neudělal. Všechno, co teď můžu udělat pro svého syna, je pomsta. Jsem starý muž a už na mně nezáleží, dcero. Ale Bůh mi pomůže a budu rychlejší než mladí vlci. Vezmu Barryho vraha s sebou. Bude to to poslední, co udělám, ale musím to udělat, jinak bych neměl nikdy klid.“

+ + + + +

Půlnoc již dávno odbila.

Kid seděl u okna svého pokoje. Postrčil si židli ke stěně a nyní tam seděl a pozoroval ulici. Viděl ji téměř v celé její délce a když se trochu natáhl, spatřil i poštu na druhém konci Main Street. Byl si jistý, že až ráno přijede dostavník, uvidí ho jako jeden z prvních.

Seděl tam mlčky a strnule. Měl tam s sebou láhev whisky, ale zatím se jí ani nedotkl. Přemýšlel. Už necítil hořkost ani nenávist.

Zřetelně, jako někdo, kdo celý život strávil na lovu, tušil, že stojí u úzkého, vratkého mostu. Mostu, po kterém jednou musí přejít každý.

Jednou v životě dojde k okamžiku rozhodnutí, kdy se člověk podívá na svůj život a musí říct, že to a to udělal dobře nebo špatně. A Kid věděl, že bylo jen málo věcí, které udělal dobře.

Osud ho zavál na ranč Zlomený roh a ukázal mu, jaký by mohl být jeho život. Barry mu však tuto šanci vzal. Teď byl mrtvý. Ale Lee ještě žila a on věděl, že ho musí nenávidět.

A Duke Harris?

Jeho myšlenky spěly k tomuto jménu, pro které bojoval, pro které střílel a pro které zabíjel. Duke Harris, arcibandita bez svědomí a bez zábran.

Duke Harris!

Věděl, že nepřijede sám, že s ním budou jeho lidé.

Tam dole vystoupí z kočáru a budou se rozhlížet po své oběti.

A já, já budu kde? Někde na severu – nebo tady na ulici?

Nebyl můj život jen věčným útěkem před mým vlastním stínem? Každý útěk přece jednou skončí. Copak ten můj nikdy neskončí?

Robert Craig možná napáchal spoustu zla, ale tisíckrát si to odpykal. Ztratil syna a jeho život se změnil v peklo. Žil v neustálém strachu. Kdyby bojoval s Harrisem, Lee by zůstala sama.

Ale kvůli tomu o tom nepřemýšlel. Zabíjel, ale nikdy ke svým obětem necítil soucit. Zastřelil je ve férovém boji, byť ve službách někoho jiného. A vždycky při tom riskoval život, protože každému dal možnost tasit jako první.

Ale Craig? Ten muž byl mrzák, ba přímo troska. Někdo, kdo se nemohl bránit, kdo byl rozleptaný vlastním strachem. Kid ho litoval. Možná to byl stejný soucit, jaký člověk cítí, když se setká s bezbranným zvířetem, které svou bolest může vyjádřit pouze očima.

Náhle si uvědomil, že Craig tam dole na ulici vykrvácí.

Tu se na chodbě otevřely dveře a ozvaly se kroky.

Zvedl hlavu a naslouchal. Někdo za dveřmi pomalu a opatrně zmáčkl kliku. Zámek byl dobře naolejovaný, takže neskřípal. Jenom prkna podlahy tiše vrzala.

Kid cítil, jak mu přeběhl mráz po zádech.

Pomalu sáhl po koltu, který mu ležel na klíně, a namířil na dveře.

Pak vystřelil proti nim. Venku se na chvíli rozhostilo ticho, načež se dveře otevřely dovnitř. Stál v nich Erskine.

Oči měl vytřeštěné, ústa otevřená, jako by chtěl něco říct.

Začal vrávorat a potom se zhroutil do Kidova pokoje.

V pádu mu z ruky vypadl těžký vrhací nůž. Zarazil se do podlahy a zůstal v ní vězet.

Opět několik vteřin panovalo ticho, načež se z recepce ozval hluk a kroky.

Kid vstal a šel ke dveřím. Strčil botu pod Erskina a převrátil ho na záda.

Byl mrtev.

Přede dveřmi náhle stáli muži. Mluvili jeden přes druhého.

Kid vzhlédl a spatřil cizí tváře. Kopl do nože.

„Když chcete někoho odpravit, musíte se nejdřív přesvědčit, zda doopravdy spí,“ řekl.

Mezi zvědavci spatřil úzkou, bledou tvář recepčního se zeleným kšiltem.

„Odneste ho pryč,“ řekl.

„Vy toho muže znáte?“ zeptal se kdosi.

Všiml si jednoho nepřátelského pohledu.

„Co jste to řekl?“ opáčil.

Náhle se ozval kdosi další: „Nech ho na pokoji, Butchi, to je Montana.“

Rozhostilo se mrazivé mlčení. Pak recepční řekl: „Musíte uhradit pohřeb, pane. To je tady takový zvyk, protože vy jste to všechno způsobil, že ano?“

Znechucený Kid mu hodil zlatou desetidolarovou minci a vrátil se do pokoje. Počkal, až dva muži odvlečou Erskina na chodbu, a zavřel dveře.

Šel k oknu. Jo, toto byl styl Duka Harrise. Očekával, že Kid již svůj úkol splnil. A toto měla být odměna.

Ale to jsi na omylu, Duku, pomyslel si. Nečeká tě tu jenom ten starý muž. Jsi jenom jeden z mnoha lidí, co zničili můj život, ale jsi jediný, s kým jsem se setkal znovu. Jenom přijeď do Honda, už se nemůžu dočkat.

A pak se za ním ozval hlas: „Kide!“

Otočil se.

V temnotě ji spatřil.

„Lee!“

„Věděla jsem, že tě tu najdu“

„Co tu děláš, pro Boha živého?!“

„Hledala jsem tě.“

„Proč?“

„Musela jsem tě vidět.“

„Přijelas proto, abys…“

„Abych co, Kide?“

„Abys pomstila svého bratra?“

Pomalu zavrtěl hlavou. „Věřím ti, vždycky jsem ti věřila.“

„Ale já jsem zastřelil Barryho,“ řekl a chytil ji za ruce.

„Pokoušela jsem se tě nenávidět, ale nešlo to. Nedokážu tě nenávidět. Proto jsem přijela. Miluju tě, Kide, věděla jsem, že tě tu najdu.“

„Nemělas sem jezdit.“

„Toje mi jedno. Jen jsem tě chtěla vidět.“

„A teď?“ zeptal se.

„Otec jede sem, Kide. Všechno mi pověděl.“

„Ano?“ tiše se zeptal.

„Ano. A chce tě zabít. Tebe, Kide.“

„Má na to právo.“

„Ne, nemá.“

„Zastřelil jsem mu syna.“

„Musíš odtud pryč.“

„To nemůžu,“ odvětil.

„Proč?“

„Lee,“ řekl vážným hlasem. „Musím tu něco vyřídit. Musím zúčtovat se svou minulostí. Nemůžu odjet.“

„Ale on tě zabije,“ řekla. „Copak to nechápeš?“

„Je to starý muž.“

„Ale je naplněný nenávistí. Bojím se, Kide.“

„Neměj strach,“ opáčil. „Nic mu neudělám, Lee.“

„Ale já se bojím o tebe,“ řekla a přitiskla se k němu. „Jeďme pryč, Kide.“

„Do nejisté budoucnosti?“ odvětil. „Ne, musím to udělat, Lee.“

„Odjedu s tebou,“ tiše řekla a on věděl, že to myslí vážně.

„Lee, od chvíle, co tě znám, vím, že člověk může nést odpovědnost i za někoho druhého. A já ji nesu. Je to tak, že se s někým setkáš a hned poznáš, že jsi za něj odpovědná. Prostě to okamžitě poznáš. Až se tvůj otec setká s Dukem Harrisem, pak…“ Odmlčel se.

„Ty se za něj chceš obětovat?“ přidušeně se zeptala. „To nedovolím. Nikdy. Není to tvá vina, že ses do toho zapletl. Nejsi vinen Barryho smrtí ani tím, co můj otec udělal před více než dvaceti lety. Nedovolím to, Kide.“ Pohlédla na něj a pevným hlasem řekla: „To nesmíš udělat. To nesmíš udělat. Dole mám vůz. Jeďme pryč, ještě teď, Kide.“

A pak jí zcela vědomě zalhal: „Ano, máš pravdu. Odjedeme odtud, ještě tuto hodinu.“

+ + + + +

Robert Craig zastavil bryčku ve stínu topolu a počkal na jezdce, který jel za ním.

Měl na sobě své nedělní šaty. Pod nimi měl revolverový opasek, kterého se nedotkl už více než dvacet let.

Počkal, až jezdec bude dostatečně blízko na to, aby ho poznal, a když viděl, kdo to je, strčil kolt, který předtím vytáhl, zpátky do pouzdra. Jezdec zastavil vedle bryčky a sáhl si na krempu klobouku.

„Vy jedete do Honda, pane Craigu?“

„Ano, Jossy,“ odvětil rančer. „Kam máš namířeno ty?“

„Náhodou máme stejnou cestu, pane Craigu. Jedu též do Honda.“

Rančer pomalu přikývl. „Jak víš, že…“

„Od Linga.“

„Ten zatracený Číňan poslouchal za dveřmi?!“

„Vypadá to tak.“

„Nechci, abys mě doprovázel, Jossy,“ řekl Craig a opět sáhl po biči. „To – když se – nevrátím – no, rozumíš, ne? Lee u tebe bude v dobrých rukou.“

Grant se vyklonil ze sedla a chytil koně zapřaženého před bryčkou za ohlávku.

„Když jsem před mnoha lety přijel na ranč,“ řekl, „nebyl jsem nic než bandita na útěku, pane Craigu. Vy jste mi dal šanci. Dal jste mi domov a práci. Sblížili jsme se jako bratři. Pokud tedy jedete do Honda, pane Craigu, pak je to i má cesta.“

„Ať už povede kamkoli?“ zeptal se Craig.

Předák pustil ohlávku koně a přikývl. „Ať už povede kamkoli, bossi,“ řekl.

+ + + + +

Kid ležel oděný v posteli a když vyhlédl z okna, viděl, že začíná svítat. Byla to právě ta chvíle mezi nocí a dnem, kdy je svět zastřen podivným šerem. Vedle sebe slyšel dívčino rovnoměrné oddechování. Pohlédl na ni a spatřil pokojný, uvolněný obličej, který byl lehce zrudlý, a tmavé vlasy.

„Lee,“ tiše řekl a ona ve spánku sáhla po jeho ruce. Spala jako batole a on ji pevně držel, dokud se z ulice neozval rachot. Tehdy ji opatrně pustil, aby ji neprobudil, vstal a šel k oknu.

Vyklonil se z něj a spatřil dostavník tažený čtyřspřežím. Na střeše byla zavazadla a na kozlíku seděli dva kočí. Potom kočár projel a zastavil před budovou pošty.

Oba kočí seskočili dolů, jeden z místních vylezl nahoru a začal dolů házet zavazadla.

Otevřela se dvířka a ven vystoupila jedna žena a tři muži. Žena si z hromady zavazadel vzala dvě tašky a zmizela v jednom saloonu.

Kid pozoroval tři muže, kteří tam stáli a rozhlíželi se. Viděl, že se spolu baví.

A pak poznal Harrise. Zapaloval si cigaretu a cosi říkal ostatním. Všichni tři hleděli na Main Street a když se Kid otočil, uviděl na druhém konci ulice bryčku a jezdce, který stál vedle ní.

Stáli u posledního domu ve městě. Jezdec seskočil ze sedla a pomohl muži, který seděl na kozlíku, slézt. Onen muž se pohyboval jen těžkopádně a musel se držet kola. Potom však slezl a narovnal se. Vzal si klobouk a vyhrnul si šosy kabátu, takže byly vidět pažby jeho koltů.

Jezdec po jeho boku nedělal vůbec nic. Takřka lhostejně tam stál a pozoroval muže u dostavníku.

Kid se po špičkách vrátil k posteli. Sklonil se k dívce a lehce ji políbil na rty. Nehýbala se.

Narovnal se a pohlédl na ni.

„Děkuju ti,“ tiše řekl. „Moc jsem ti toho nedal. Ale bylo to s tebou hezké. Možná v životě stačí i pár takových hodin.“

A pokud to tak je, pomyslel si, pak jsme nic neopomenuli. Ale možná to ještě neskončilo!

Políbil ji ještě jednou.

Potom šel ven.

Pomalu scházel do přízemí.

Recepční spal.

Kid kráčel po měkkém, starém koberci ke dveřím.

Musím si pospíšit, pomyslel si. Až budou na dostřel, Harris se pokusí Craiga odpravit.

Vyšel ven a zůstal stát ve stínu hotelu. Na konci ulice ještě pořád stáli Craig s Grantem.

Tři muži z dostavníku pomalu kráčeli k nim. Šli vedle sebe.

Kid je znal. Uprostřed byl Duke Harris s jizvou. Vlevo od něj míšenec Ned Beaver s vestou ze strakaté telecí kůže a navažským tyrkysovým nárdelníkem. A napravo od Harrise pomalu kráčel Ray Cassidy, světlovlasý Texasan se zachmuřenou tváří, chladnýma očima a sirkou mezi zuby. Byl to jeden z mála pistolníků, kteří ještě stále používali křížné tasení. Pažby obou zbraní byly otočené dopředu.

Kid se otočil k oběma starým mužům na druhé straně ulice, kteří klidně čekali na tři desperáty. Duke Harris a jeho bandité byli stíháni po celém Jihozápadě a na jejich zatykačích stálo: „Mrtvého či živého!“ Tři pistolníci, pro které lidský život nic neznamenal. Muži, na jejichž hlavy byla vypsána odměna přesahující padesát tisíc dolarů.

Kid viděl nenávistný škleb v Harrisově znetvořené tváři. Lokty si vyhrnul cípy kabátu a položil dlaně na pažby zbraní.

Prošli necelých pět yardů okolo Kida. Nepohnul se a nechal je projít kolem. Pak se vynořil ze stínu a sešel z chodníku na ulici. Palce měl zaháknuté za bezpečnostními poutky kohoutků.

„Duku!“ řekl.

Trojka se zastavila. Pomalu se ohlédli.

„Montano!“ řekl Cassidy. „Proč jsi nesplnil svůj úkol?“

„Už jsem nechtěl,“ řekl Kid.

„Tak ty jsi nechtěl?“ ozval se Harris. „Kde je Erskine, Montano? Myslel jsem, že ho tu uvidím.“

„Čeká na vás.“

„Kde?“

„U funebráka.“

„Opravdu? Kdo ho dostal?“

„Já, Duku.“

„A proč?“

„To přece víš.“

„Nemám páru.“

„Chtěl ti ušetřit peníze, Duku. Předpokládal, že už jsem si své odvedl.“

‚A proč jsi to neudělal?“ znovu se ozval Cassidy.

„Řekl jsem přece, že už jsem nechtěl. Nech Craiga na pokoji, Duku.“

„Ty stojíš na jeho straně?“

„Ano.“

Harris se pomalu zašklebil. „Kolik ti platí, Montano?“ zeptal se.

„Nic!“

„Co?“ Mlčenlivý míšenec Ned Beaver se rozesmál.

„Slyšels dobře,“ řekl Kid. „Stojím na Craigově straně, Duku!“

Cassidy vyplivl sirku. „Chceš nám říct ještě něco?“ zeptal se a naklonil hlavu.

„Nasedněte do dalšího dostavníku, odjeďte z Honda a nechte Craiga na pokoji.“

Harris pomalu přikývl. „Díky za radu,“ řekl. Trhalo mu ve tváři., Ačkoli nesnáším, když mi zrádce ještě chce radit. Zatím se ještě nenašel nikdo, kdo by mě zradil a pak měl čas na to, aby se tím chvástal, Montano. Ale dobrá, jak chceš.“

Pomalu otočil hlavu. Pak se bleskově otočil a ve stejném okamžiku vypálil.

Kid ho o zlomek vteřiny předešel. Kulka z jeho pravého revolveru Harrise zasáhla doprostřed hrudi.

V té chvíli vystřelil Cassidy. Trefil Kida do levého ramene.

Kid cítil náraz kulky. Zapotácel se a svalil se do prachu. Ještě v pádu se otočil a vypálil na Texasana. První kulka minula, druhou však Cassidy koupil naplno.

Kid cítil, jak mu něco ožehlo záda. Převalil se a spatřil míšence. Ned Beaver tasil a zmáčkl to ve stejném okamžiku jako Kid.Oba zasáhli.

Kid cítil, jak mu tělem projela ostrá bolest, jako by do něj udeřil blesk. Viděl, že Beaver vrávorá k zábradlí na kraji ulice.

Těsně před Kidem se do písku zavrtala kulka. Vykřikl bolestí a převalil se na břicho. Viděl, že Harris leží na zemi a snaží se ještě jednou natáhnout kohoutek.

Kid vystřelil. Trefil však Harrise příliš pozdě. Desperátovi se sice vychýlila hlaveň, ale kulka z ní přece jen vyšla. Kid se zachvěl, když to koupil, ale kupodivu už necítil bolest, jenom zvláštní, tlumený tlak. Harris se ještě chvíli opíral o ruce, ale potom se zhroutil a zůstal ležet.

Kid cítil, jak ho opouštějí síly. Jako by skrze mlhu viděl Craiga a Granta, jak jdou k němu, načež se převalil na bok a pustil vystřílený kolt. Dýchal slabě a přerývaně.

Ruce dvou mužů ho převalily na záda a tak nad sebou spatřil oblohu. Kdosi si položil jeho hlavu na klín. Někdo něco řekl, ale on mu nerozuměl. Znělo to, jako by ho prosil o odpuštění.

Blížily se k němu temné stíny, ale potom zase zmizely, jako by je někdo zahnal, a on uslyšel hlasy a věděl, že to k němu mluví Craig. Řekl: „Odpusť mi, chlapče! Odpusť mi!“

„Jsou – všichni…“

Před očima se mu objevila Grantova tvář. „Všichni!“ řekl předák pohnutým, chvějícím se hlasem. „Dostals je všechny. Ještě jsem neviděl, aby někdo střílel tak rychle.“

Jeho tvář zmizela a objevil se jiný obličej, obličej s velkýma, slzami zalitýma očima a s šeptajícími rty.

Kid jej viděl proti zlatavé ranní obloze a věděl, že tento obraz si s sebou vezme na onen svět.

Ještě jednou se pokusil natáhnout ruku k té tváři.

„Lee,“ zamumlal. „Lee. Nikdy – jsem – nevěřil – v budoucnost. Přitom by – stačilo – milovat.“

To byla jeho poslední slova.