John Kirby

Colorado western 215. Poslední bizon

Johnnie Whitehead už dlouho nebyl v zemi, která patřila Komančům a které se postupně zmocňovali bílí osadníci a lovci bizonů. Věděl, že čas indiánů skončil, přestože se tomu rudá část jeho já bránila uvěřit. Po cestě do Muleshoe, kde mocný běloch Big Wade Hudman potřeboval jeho služby, si uvědomil, že ani Komanči nemají šanci přežít. Vůbec poprvé totiž na jaře nepřitáhlo velké stádo bizonů, které pro Komanče znamenalo život…

Johnnie Whitehead hleděl přes hlaveň pušky na bizarní, rozeklané skály rozpálené sluncem, které se již sklánělo k obzoru. Blížil se soumrak, ale ještě stále panovalo vedro. Ocelová hlaveň pušky se rudě leskla. Whitehead přivřel oči a zamžoural. Obloha červenala.

Ležel mezi dvěma balvany a hleděl na dolinku, která byla před ním. Mezi skalami vládlo ticho. V dolině bylo několik skalisek a i okolo byl terén kamenitý, přesto však byl přehledný.

Whitehead měl před sebou skalní bradlo, o které si opíral hlaveň. Kohoutek zbraně byl natažený.

Olízl si rty.

Vedle něj, ve stínu skály, ležela čutora s koženým povlakem. V ní byla jeho poslední voda. Stáhl si klobouk do tváře, aby se chránil před sluncem, načež si sundal šátek a otřel si obličej.

Pod ním se cosi pohnulo. Přivřel oči a přitiskl si pažbu henryovky k líci. Pomalu mířil. Svůj terč sice neviděl přesně, ale dobře věděl, co to je. Na chvíli spatřil široká, snědá záda a dlouhé vlasy spletené do copů.

Zmáčkl spoušť, ucítil tvrdý náraz do ramene a před hlavní uviděl bílý obláček.

Mezi skalami už se sice nic nehýbalo, ale Whitehead věděl velmi dobře, že Komanče netrefil. Proti nízko stojícímu slunci se nemíří dobře. Indián už určitě ležel někde v bezpečí a hleděl na místo, nad kterým se vznášel obláček.

Byli to Komanči z kmene Yamparika a on měl pocit, že ví, proč tam jsou. Pokusil se s nimi mluvit, když jim odpoledne málem vběhl do náruče, jenže oni hned začali střílet.

Tím byli potvrzeny zvěsti, které slyšel v Dodge City.

S Komanči nebyla rozumná řeč. Hnala je nenávist k bílým lovcům bizonů, kteří byli odpovědní za to, že toho jara nepřitáhla velká stáda bizonů. Proto zabíjeli všechny cizince, na které na svém území narazili.

Whitehead slyšel, že bojovníky popouzí mladý šaman, který chce, aby vypukla nová válka proti bělochům. Dokonce i Quanah Parker prý musel couvnout před jeho vlivem. Whitehead tomu nechtěl věřit, ale skutečností bylo, že Yamparikové fámy, které kolovaly po Dodge City, jen potvrdili.

Připlazil se zpátky ke svému koni, vyšvihl se do sedla a mezi skalami se vydal ke svahu. Buckskin se již po prvních sto yardech začal potit, Whitehead ho však hnal dál. Věděl totiž, že jeho jedinou šancí je zmizet v šeru, které pomalu houstlo.

Za sebou uslyšel dusot kopyt.

Otočil se v sedle a ohlédl se. Daleko za ním se ve vzduchu vznášel obláček prachu. Rudochy ještě vidět nebylo, ale to nemuselo nic znamenat.

Opět se obrátil, protože věděl, že hřebec teď nesmí zakopnout nebo šlápnout do díry. Už po dalších deseti minutách si však všiml, že buckskin začal zpomalovat. Ztěžka oddechoval, od huby mu odkapávala pěna.

Whitehead se ohlédl.

Viděl stíny, které se pohybovaly před oblakem prachu a rychle se přibližovaly. Komančové jeli tiše, jako poslové z říše temnoty.

Whitehead pomyslel na Canadian. Byl už mezi výběžky hor, takže k řece to již nemohlo být daleko. Musel se k ní dostat. Možná bych se mohl nechat odnést proudem a tak uniknout, pomyslel si.

Jenže Komančové se stále blížili.

Už slyšel jejich výkřiky, kterými pobízeli koně. Dusot kopyt byl stále zřetelnější. Ječící indiáni seděli na neosedlaných koních a přesto cválali rychlosti vichru. Ohlédl se přes rameno a uviděl, že dva z jeho pronásledovatelů jsou již na dostřel. Řídili koně pouze stehny a v rukou drželi krátké luky.

„Hiahééé…“

Ten výkřik mu nahnal husí kůži. Vytáhl svůj Navy kolt a dvakrát vypálil. Jeden z poníků se za plného cvalu zřítil k zemi a katapultoval svého jezdce do vzduchu. Bojovník dopadl a zůstal ležet. Jeho druh zařval zlostí.

Indiáni začali Whiteheada ostřeloval šípy, zůstal však nezraněn.

Jezdci se stále přibližovali. Z hordy se oddělilo pět nebo šest bojovníků s oštěpy. Jejich zbraně byly ozdobené pery.

Whitehead vystřelil ještě jednou, ale minul a pak mu došly náboje. Strčil kolt do pouzdra. Nabít v tom tempu už nemohl. Vše nyní záviselo na rychlosti jeho unaveného koně. Kdyby se ke Canadian dostal před Komanči, mohl by jim uniknout, jeho šance se však snižovaly stejným tempem, jakým buckskin ztrácel síly.

Rudí jezdci triumfálně ječeli.

Tu sebou bucksin náhle trhl a zařehtal. Whitehead okamžitě zatáhl za uzdu, ale už se mu nepovedlo hřebce udržet pod kontrolou.

Kůň uhnul stranou, Vzepjal se a začal se točit v kruhu. Whiteheadovi vyletěla levá noha ze třmenu. Než sletěl dolů, ještě stačil chytit pažbu henryovky a vytáhnout ji ze sedlového pouzdra.

Mrštně se převalil a uviděl, jak kůň mizí v temnotě.

Uštvaně se rozhlížel kolem. Nikde ani náznak možného úkrytu. Zůstal ležet a zvedl henryovku k rameni, když se z temnoty vynořili první pronásledovatelé.

Začal na ně pálit a viděl, jak se první poníci kácejí k zemi. Ostatní do nich vráželi.

Bylo jich však příliš mnoho.

Whitehead věděl, že jeho život nemá cenu jediného centu. Přesto se nevzdal. Bylo by to proti jeho nátuře a přesvědčení.

Vyskočil a vypálil na Komanče. Jeden z nich šel k zemi. Druhá kulka však minula.

Tu spatřil blížící se stín a odhodil pušku stranou. Ozvalo se dunění. Nevěděl, co znamená.

Komanč ho srazil k zemi. Rozmáchl se pěstí a praštil bojovníka do hlavy. To ale Yampariku nezastavilo. Zaútočil nožem, který držel v pravé ruce, a jen těsně minul Whiteheadovu hlavu.

Nocí zněly výkřiky a Whitehead slyšel slovo „bizoni“. Komanč se na okamžik postavil a ohlédl.

Whitehead toho využil a udeřil bojovníka pažbou do boku. Komanč se tiše zhroutil na zem.

Whitehead vyskočil. Ve tmě toho moc neviděl, ale cítil, že se stalo něco, co odvedlo pozornost útočníků.

Dunění sílilo.

Bizoni!

Whitehead mohl jásat. Věděl, co pro Komanče znamená stádo bizonů. Velká stáda ze severu toho roku nepřitáhla a v tee-peech Komančů vládl hlad. Nemohli si dovolit ten houf nechat protáhnout.

Viděl před sebou stíny jezdců. Volali na sebe cosi, čemu nerozuměl.

Náhle pobídli poníky a vyrazili. Dusot kopyt v hukotu stáda zanikl.

Whitehead pomalu vstal. Viděl jen zvířený prach. Ohlédl se na buckskina a tu sebou trhl.

Ucítil prudkou bolest hlavy a zavrávoral. Pak se mu podlomily nohy, otočil se a pokusil se aspoň vybrat pád rukama. Ani to se mu však nepovedlo.

Jestli ztratím vědomí, zabije mě!, pomyslel si. Spadl na pušku. Chtěl se převalit a vytáhnout ji, ale nešlo to. Náhle přestal cítit ruce a nohy.

Propadal se do temnoty a nemohl nic dělat. Doufal, že kulka, kterou ještě stačil vypálit na Komanče, který ho strhl k zemi, zasáhla. Potom však omdlel.

+ + + + +

V hlavě mu hučelo jako v úle. Snažil se otevřít oči, ale hned je zase zavřel, protože ho oslepilo slunce.

Zhluboka se nadechl a uvolnil se. Věděl, že je vyčerpaný a nemá dost sil na to, aby proti někomu bojoval.

Pomalu se převalil. Překvapilo ho, že ovládá ruce, nebyly svázané. To je dobré znamení, pomyslel si.

„Pomoz mi, Lugo.“

Byl to silný, hluboký hlas. Cítil, jak ho chytili pod pažemi a zvedli.

Tentokrát oči otevřel opatrněji. Dělaly se mu mžitky. Kdyby ho nedrželi, určitě by se skácel na zem.

„Ti ti ale dali, míšence,“ řekl ten hlas.

Whitehead se ohlédl a spatřil před sebou obrovitý stín. Než začal rozeznávat podrobnosti, ucítil puch, při kterém se mu zvedl žaludek.

Vysoký muž se rozesmál.

„Co myslíš, Lugo?“ zeptal se.

„Že se podělal strachem.“

Whitehead reagoval zuřivým trhnutím. Odstrčil muže, který ho ještě stále podepíral, a klesl na kolena. Snažil se překonat mdloby, které se o něj pokoušely.

Potom mžitky zmizely, puch však nikoli.

Whitehead vzhlédl. Muž, který stál před ním, se ještě stále smál. Byl to vyložený hromotluk, Whitehead tipoval, že měří nejméně šest a půl stopy. Přestože bylo vedro, měl na hlavě čepici z bobří kožešiny. Jeho tvář byla zarostlá černým vousem a Whitehead v ní viděl jen světle modré oči a bílé zuby.

Všiml si, že ten puch nevychází od hromotluka, nýbrž od druhého muže, který musel stát za ním. Ohlédl se a spatřil dva chlápky.

Měli na sobě kožené oděvy, každopádně to tak Whiteheadovi připadalo, protože byly tak špinavé a mastné, že to nebylo dobře poznat.

Whitehead ohrnul nos. Opět se mu chtělo zvracet.

„Ustupte,“ řekl obr. „Zdá se, že vás nemůže ani cítit.“

Whitehead viděl, že se zašklebili a ustoupili.

Měli tmavohnědé oči a černé vlasy. Nepochybně šlo o Mexičany.

Pomalu se posbíral ze země. Ještě trochu vrávoral, ale po chvíli se vzpamatoval. Přistoupil k obrovi, který byl o půl hlavy vyšší než on.

„Díky, pane,“ řekl. „Jestli se nepletu, tak jste mi zachránil život.“

„Měl by sis nabarvit vlasy na černo,“ řekl obr, „pak by si tě tvoji příbuzní nepletli z bledými tvářemi.“

„Jsou to jen vzdálení příbuzní,“ řekl Whitehead. „Jsem poloviční Čejen. Jmenuju se Johnnie Whitehead.“

„Whitehead? Už jsem o tobě slyšel. V Dodge City je pár lidí, kteří by z tebe nejradši stáhli kůži.“

„Takoví se najdou nejen v Dodge City.“

„No jo,“ řekl obr, „s každým člověk nevyjde.“ Pokrčil rameny. „Ale zrovna s těmi nevycházím ani já.“

„Jste lovci bizonů, co?“ řekl Whitehead a kývl na Mexičany, jejichž pach ho štípal v nose.

Obr se přestal usmívat.

„Hej,“ vyhrkl, „snad nám ještě nebudeš vyčítat, že jsme tě zachránili?“

Whitehead vedle sebe uviděl svou pušku a sklonil se pro ni. Koutkem oka si všiml, že obr položil dlaň na pažbu koltu, který nosil u pasu.

Whitehead zavrtěl hlavou. „Nejsem nevděčný. Ale nemůžeš po mně chtít, abych cítil sympatie k lovcům bizonů.“

Obr si odplivl a zablesklo se mu v očích. Potom však pokrčil rameny a opět se usmál.

Whitehead to poznal podle toho, že se mu pozvedly konce kníru a mezi vousy se mu zabělaly zuby.

„Nebude to dlouho trvat a začnu ti být sympatický,“ řekl. „Brzy už tu totiž žádní bizoni nebudou. Sakra a já si vždycky myslel, že ta ohromná stáda nikdy nevyhynou.“

„Sám jsi k tomu přispěl,“ řekl Whitehead, přivřel oči a pohlédl na vůz naložený kůžemi, který stál mezi dvěma skalami.

„Člověče,“ řekl obr, „ já jsem lovec a nic jiného neumím. A ničím jiným ani být nechci. Bizony jsem začal lovit, teprve když mi ve Skalistých horách začala být zima. A tady dole se nic jiného než bizoni lovit nedá.“

„No dobrá,“ řekl Whitehead a zahvízdl tak, že lovci sebou trhli a sáhli po zbraních.

O něco později se ozval dusot a před oblakem prachu se přihnal buckskin. Whitehead si oddechl. Komanči tedy hřebce nedostali.

Obr přistoupil k Whiteheadovi.

„Krásné zvíře,“ řekl.

Whitehead prohlédl šrám na buckskinově zadní noze. Pravděpodobně díky němu se zvíře splašilo.

Obr promluvil s Mexičany a poslal je k vozům. Potom se vrátil k Whiteheadovi.

„Zvu tě na jídlo, Whiteheade. Jmenuju se Ross Tanner.“

Whitehead mu podal ruku. „Nic ve zlém, Tannere,“ řekl. „Vím, že jsem ti zavázaný. Můžeš se mnou počítat, jestli někdy budeš mít potíže.“

Obr mu stiskl ruku a Whitehead měl co dělat, aby nevykřikl.

+ + + + +

Opečená bizoní játra chutnala fantasticky. Whitehead se opět cítil dobře. Myslel na to, proč tam vlastně přijel. Wade Hudman, který mu napsal dopis, byl dobře informovaný. Whitehead mu nechtěl věřit, že Komanči opět vytáhli na válečnou stezku, ale přepadení toho bylo jasným důkazem.

Viděl válečné barvy ve tvářích bojovníků a znal Komanče dost dobře na to, aby věděl, co to znamená.

Opřel se o své sedlo a pohlédl na Tannere, který ještě jedl.

„Proč Komanči nezaútočili na tebe?“ zeptal se.

Tanner se zakuckal.

„Nemaluj čerta na zeď!“ vyděšeně řekl. „Vypadá to, že to je naposledy, co jsem z toho vyvázl tak dobře. Něco je dohání k zuřivosti. Není to jen to, že je v rezervacích podvádějí – na to jsou zvyklí. Musí v tom být něco jiného. Už jsem si myslel, že se konečně vzdali, jenže pak Ishatai a Quanah Parker znovu vykopali válečnou sekeru.“

Whitehead Quanaha Parkera znal. Komanč byl míšenec tak jako on sám, akorát že měl bílou matku. Zvolil si život rudého muže a dokonce se stal náčelníkem, kterého uznávaly všechny kmeny. Byl to však rozvážný muž, který se nevrhal do bezvýchodného boje.

„Ishatai – to je přece šaman Yampariků,“ řekl Whitehead. Vzpomněl si, že toho útlého mladého muže jednou viděl na potlachu.

Tanner přikývl. „Prý to je učiněný démon. Dokázal si omotat kolem prstu i náčelníky. Od té doby, co na jaře předpověděl kometu, mu rudoši věří na slovo.“

„Kometu?“ Whitehead si vzpomněl. I on ji viděl, pět dnů stála na obloze.

„Nejen to,“ řekl lovec bizonů. „Předpověděl i suché léto. Díky tomu suchu sem nepřitáhli bizoni. To rudochy samozřejmě rozzuřilo a když jim ten zatracený Ishatai řekl, že jsou nezranitelní a že mohou porazit bělochy, už je nebylo možné zastavit.“

Whitehead kývl na povozy naložené kůžemi.

„Měl bys odtud zmizet,“ řekl. „Komanči tě rozsápají, až si všimnou, že jsi jim pobil jejich poslední bizony.“

Tanner přikývl.

„Tak jako tak už jsme se vraceli do Amarilla,“ řekl. „Ten houf nám vběhl do náruče náhodou. Už jsem se smířil s tím, že se vrátíme s prázdnou.“

Whitehead vstal a šel ke svému buckskinovi, který okusoval trávu. Vyšvihl se do sedla a obrátil koně k Tannerovi.

„Díky za všechno,“ řekl a zvedl ruku na pozdrav. „Možná se uvidíme v Amarillu.“

Tanner si poklepal na krempu klobouku. Oba Mexičané lehce přikývli.

Whitehead otočil koně a pobídl ho. Vydal se podél arroya, v němž mohl kdykoli zmizet, kdyby se objevili Komančové.

Přemýšlel, jak mohl Ishatai předpovědět kometu. Byl příliš indián na to, aby na něho neudělali dojem lidé, kteří viděli věci, jež ostatním zůstávaly skryté.

Zavrtěl hlavou. Quanah Parker by se nenechal vmanipulovat do bezvýchodného boje.

Opět pomyslel na Wada Hudmana. Ten si v Muleshoe na řece Double Mountain Fork založil přepravní společnost, která fungovala v téměř celém západním Texasu. V poslední době se dostal do těžkostí. Část jeho podniku utrpěla ztrátu, přestože dosud prosperovala.

Byl to největší obchodník s bizoními kůžemi v Panhandle a zaměstnával třicet lovců, kteří se stahovači decimovali bizoní stáda mezi Double Mountain Fork a Canadian.

Hudman mu napsal: „V poslední době jde obchod s bizoními kůžemi od deseti k pěti. Mám jisté podezření, ale ten chlápek je tak prohnaný, že neexistují žádné důkazy, na základě nichž by proti němu šerif mohl zasáhnout.“

Whitehead se usmál. Hudman podle všeho patřil k lidem, kteří jsou schopni všeho, když jde o jejich zájmy.

Ještě nevěděl, zda pro něj skutečně bude pracovat a hledat viníka. Nejprve si chtěl na Hudmana posvítit. Zdálo se, že mu jde o hodně, protože mu nabídl 20 tisíc dolarů, pokud dotyčného usvědčí.

Navečer dorazil do města. Amarillo bylo zahaleno prachem. Slunce stálo nad západním obzorem.

Whitehead se nadechl a zpomalil, hřebec již byl unavený.

Z prachu se vynořily první domy. Slyšel dechovku a potom spatřil vůz s rakví. Na kozlíku seděl shrbený starý muž, který oba mezky v zápřahu pobízel výkřiky. Za vozem šlo jen půl tuctu lidí.

Whitehead zastavil buckskina a čekal, dokud vůz těsně před ním nedorazil na stezku, která vedla ke hřbitovu. Jeden z mužů, kteří kráčeli za rakví, byl indián. Byl nanejvýš pět stop vysoký a na hlavě měl klobouček ve tvaru zvonu. Možná by si ho Whitehead nevšiml, protože i ostatní na něj hleděli. Jenže indián se jako jediný při pohledu na něj zachvěl a instinktivně položil ruku na ořechovou pažbu peacemakeru, který měl na levém boku.

Whitehead jeho pohled vydržel a pak se indián otočil a šel dál. Kiowa, pomyslel si Whitehead. Divil se, že ostatním nevadilo, že s nimi jde rudoch. Pak však tu myšlenku zahnal a pokračoval v cestě.

Ve městě už se rozsvěcovaly lampy. Hned v první příční ulici napravo nalezl nájemní stáj. Jeden černoch chtěl vzít buckskinovu uzdu.

„Raději ne, chlapče,“ řekl Whitehead s úsměvem. „Nemá rád cizince. Ukaž mi nějaké stání, odvedu ho tam.“

Mladík naklonil hlavu a zatvářil se uraženě. Whitehead mu viděl na očích, že si myslí, že zvládne každého koně.

„Jak dlouho tu zůstanete, pane?“ zeptal se.

„Jednu noc,“ odpověděl Whitehead. „O hřebce se starat nemusíš. Přinesu mu vědro vody.“

„To dělá pětadvacet centů,“ řekl mladík.

Whitehead mlčky zaplatil a odvedl hřebce do stání, které mu černoch ukázal. Postaral se o něj a pověsil sedlo na kozu. Henryovku nechal u sedla.

Mladík se opřel o trám a hleděl na něj. Whitehead kývl na dveře a řekl: „Koho to tam nesou?“

Hoch pokrčil rameny. „Jednoho cizince. Někdo ho přivezl do města už mrtvého. Ležeí na stezce poblíž Red Rivera měl kulku v hlavě. Asi ho zabili lupiči.“

, A ti, co jdou za rakví?“

„I to jsou všechno cizinci,“ řekl mladík.

„Viděl jsem mezi nimi jednoho indiána.“

Mladík zostražitěl.

Neodpověděl hned, pravděpodobně se bál, že by řekl něco špatného, protože mu neuniklo, že i Whitehead má v sobě indiánskou krev.

„Patři k lidem s kloboučky,“ řekl po chvíli. „Několik našich lidí chtělo Kiowu vyhnat z města, ale ti dva to nedovolili. Jsou zatraceně rychlí s koltem a tak lidi toho rudocha nechali na pokoji.“

Whitehead si vzpomněl na dva muže s kloboučky. Nechovali se tak nápadně jako Kiowa, jenom na něj letmo pohlédli a zase šli dál.

+ + + + +

Zase se cítil jako člověk, když vyšel ven. Byl umytý a najezený. Už dlouho se tak dobře nenajedl.

Rozhlížel se po rušné ulici. Saloon Paradise byl ověnčen pestrými lampami.

Doufal, že Hudman měl pravdu a v saloonu se setká s člověkem, který ho doprovodí do Muleshoe a vše mu vysvětlí.

Udivilo ho, že mu to nevysvětlil samotný Hudman, ale zřejmě se nerad vybavoval s míšenci.

Paradise praskal ve švech.

Whitehead se prodíral k pultu. Všiml si, že přítomní si ho nevraživě prohlížej í, ale to ignoroval. Věděl, že jen svým bílým vlasům vděčí za to, že se na něj hned nevrhnou.

Objednal si whisky a pak jen usrkával a hleděl do velkého zrcadla mezi regály a pozoroval v něm dění v saloonu.

Když mu barman naléval druhou, představil se mu: „Jmenuju se Johnnie Whitehead. Neptal se na mě pan Joseph Hudman?“

Barman na chvíli vytřeštil oči, načež řekl: „Je mi líto, pane. Já žádného pana Hudmana neznám.“

Lhal. Whitehead by mu nejraději jednu vrazil, ale neměl chuť tam dělat rozruch. Druhou whisky vypil jen do půlky.

Odstoupil od baru a koutkem oka si všiml, že barman lehce zvedl pravou ruku a ukázal na něj prstem. Whitehead sledoval jeho pohled a spatřil ramenatého muže s šedivými vlasy na ježka, který stál na kraji baru. Lehce na barmana kývl.

Připadal mu povědomý a hned si vzpomněl, kde ho viděl. Ve smutečním průvodu.

Nelíbilo se mu to. Šel ven a při tom nespouštěl šedivého muže z očí. Venku hned ustoupil stranou a oknem pohlédl dovnitř. Šedivý muž stál pořád u pultu.

Whitehead zavrtěl hlavou. Asi si jenom něco namlouvám, pomyslel si, ale pak si zase řekl, že to není náhoda. Že něco je ve vzduchu. A tak se rozhodl, že půjde k marshalovi a zeptá se ho.

V marshalové úřadovně se svítilo. Zaklepal. Věděl, že někteří muži zákona jsou citliví a nechtěl místního marshala zbytečně provokovat.

Nikdo neodpověděl.

Zaklepal ještě jednou.

„Sakra, je přece otevřeno!“ zvolal kdosi.

Otevřel a vstoupil dovnitř. Za úzkým psacím stolem seděl muž se zrudlou tváří. V pravé ruce držel pero, levou se škrabal na hlavě.

Whitehead pochopil, že není rozzlobený kvůli němu. Zrovna cosi sepisoval a právě to ho rozčilovalo.

Aniž by vzhlédl,vyštěkl: „Co chcete?“

Whitehead byl odhodlaný jít přímo k věci.

„Jméno mrtvého, který byl dnes večer pohřben,“ řekl.

Marshal vzhlédl a rázem zbledl. „Máte snad něco společného s jeho smrtí?“

Whitehead zavrtěl hlavou. „Mám tu schůzku s někým, koho tu nikdo nechce znát.“

„A jak se jmenuje?“

„Joseph Hudman,“ řekl Whitehead.

Marshal praštil pěstí do stolu tak, že kalamář nadskočil.

„Hudman!“ vyhrkl. „To zatracené jméno mě ještě přivede do hrobu!“

Whiteheadovi naskočila husí kůže. Instinktivně odstoupil od dveří a oknem vyhlédl ven.

„Ten mrtvý se jmenuje Joseph Hudman,“ řekl muž zákona. „To se musel nechat zastřelit zrovna tady? Starý Hudman mi ještě zatopí za to, že jsem jeho synáčka neposlal do Muleshoe. Ale copak můžu za to, že ho sejmuli?“

„Kdo ho našel?“ zeptal se Whitehead.

„No, ti dva chlápci a ten Kiowa, co je s nimi.“

„Můžete mi povědět jejich jména?“

Marshal na něho vrhl nevrlý pohled a zavrtěl hlavou. „Neptal jsem se jich.“

„Cože?“ řekl Whitehead. „Tak vy máte dva muže, kteří sem přivezli oběť vraždy, a ani jste se jich nezeptal na jména?“

Marshal vyskočil a židle spadla na zem. Whitehead viděl, jak trhl rukou k pouzdru, které měl pověšené na stěně. Mohl být rychlejší než marshal, ale nic nepodnikl.

Marshal na něj namířil svým walkerem.

„Jak víte, že byl zavražděn?“ nedůvěřivě se zeptal.

„Mladík ve stáji mi to pověděl,“ odvětil Whitehead a úkosem pohlédl na marshalovu bambitku. „Prý ho střelili do hlavy.“

Marshal pomalu sklonil revolver, ale nedůvěra v jeho očích zůstala. Zvedl židli a posadil se na ni. Walker položil na psací stůl.

„Proč bych se jich měl ptát, jak se jmenuj í?“ řekl. „Kdyby Hudmana oddělali, určitě by s ním nejezdili sem.“

Whitehead pokrčil rameny. ,,Možná právě s tím počítají.“

‚A jak bych jim to měl dokázat?“ jízlivě se zeptal marshal.

Whitehead zvedl ruku, aby ho uklidnil.

„Nic vám přece nevyčítám,“ řekl.

„To by mi tak ještě chybělo,“ zabručel marshal. „Takže víte, co jste chtěl vědět, a zase můžete jít.“

Whitehead se usmál, otočil se a šel ke dveřím. Když je otevřel, marshal ho zastavil.

„Ještě moment, pane. Rád bych znal vaše jméno.“

Whitehead se otočil a zašklebil se.

„Johnnie Whitehead,“ řekl.

„Aha.“ Marshal předstíral, že si něco zapisuje. Pak zvedl hlavu a řekl: „Teď můžete jít.“

+ + + + +

Whiteheadovi zmrzl úsměv na rtech, když stanul na chodníku před kanceláří a pohlédl na muže, který právě tiše zmizel vpříční uličce. Byl si jistý, že viděl Kiowův klobouk.

Šel dál, prodral se davem, který se vytvořil před saloonem a přihlížel rvačce, a zmizel ve vjezdu do dvora.

Opřel se o dřevěnou stěnu. Nevěděl, zda je jeho domněnka správná, ale skutečností bylo, že muž, se kterým se měl v Amarillu setkat, byl mrtev. A to znamenalo, že v ohrožení je i on sám.

Nehybně stál ve stínu zdi a věděl, že musí být trpělivý. Kiowa zmizel na protější straně Main Street.

Kde je šedivec?

Pozoroval lidi, kteří procházeli kolem, ale nikdo nevzbuzoval dojem, že by někoho hledal.

Počkal ještě půl hodiny. Že bych se mýlil?, pomyslel si. Nebo na mě někde číhají?

Zmocnil se ho vnitřní neklid. Myšlenka na to, že by do toho byli zataženi nevinní lidé, se mu pranic nelíbila.

Udělal jeden krok a chtěl vyjít ze dvora, když tu za sebou uslyšel škrábavý zvuk. Vrhl se k zemi a zároveň se otočil. Ještě než dopadl na zem, měl v ruce Navy kolt.

Koutkem oka spatřil blížící se stín a instinktivně se vrhl stranou. Cosi proletělo těsně kolem jeho tváře a narazilo mu do pravého ramene.

Projela jím děsivá bolest. Chtěl zvednout Navy kolt, ale v ruce už neměl žádnou sílu. Kolt mu vyklouzl z ruky a nemohl nic dělat.

Stín provrávoral kolem. Proti světlejší Main Street viděl Kiowu, který v pravé ruce držel tomahavk a byl připraven udeřit podruhé.

Whitehead se zoufale převalil na záda a kopl do něj. Indián odletěl do kruhu osvětleného lucernou, jež visela na rohu dvora. Několik mužů na Main Street zpozornělo.

Kiowa prudce vstal, oklepal ze sebe prach a pak předstíral, že jen upadl. Vtáhl hlavu mezi ramena a zmizel Whiteheadovi z dohledu.

Bolest v pravém rameni ještě nepolevila. Ztěžka se vytáhl po stěně a levou rukou zvedl Navy kolt. Pravou ruku měl bezvládně svěšenou.

Zatnul zuby. Věděl, že měl velké štěstí. Kiowa mohl stejně tak dobře zaútočit i šípem a lukem nebo nožem. A Whitehead by si ničeho nevšiml.

Přemýšlel, zda by měl vyjít na ulici, ale obával se, že Kiowa by ho sledoval. Otočil se a šel dál do dvora. Musel najít cestu, jak vklouznout do nějaké postranní uličky. Koneckonců i Kiowa se tam musel nějak dostat.

Dorazil k širokým vratům. Viděl, že jsou jen přivřená, a chtěl jít k nim, když tu zachytil letmý pohyb. Vrata se pomalu pootevřela.

Pokusil se vzít kolt do pravé ruky, ale ještě stále ji měl ochromenou. Ve škvíře mezi křídly vrat viděl obrysy muže.

Zvedl kolt a sykl: „Ruce vzhůru!“

Neznámý reagoval okamžitě a pokusil se vklouznout zpátky do škvíry. Už se mu to však nepodařilo, protože vrata se zase přivřela. Vykřikl a vrhl se k zemi. Whitehead potmě nic neviděl. To, že muž drží v ruce revolver, zjistil teprve, když se před ním zablesklo.

Jenže neznámý pálil příliš chvatně. Kulka hvízdla vedle Whiteheada a narazila do dřevěné stěny domu. Muž zklamaně vykřikl a vrhl se na druhou stranu. Whiteheadova kulka ho přesto trefila. Koupil to do pravé nohy a narazil do vrat tak, že se se skřípěním otevřela. Muž ještě několikrát vystřelil, ale nepřesně. A pak mu došly náboje.

Tu Whitehead uslyšel chraplavý výkřik. Proti Main Street viděl siluetu malého Kiowy. U jeho boku se zablesklo.

Slyšel, jak se kulka zaryla do vrat, načež sám vypálil a trefil. Malý indián se sklonil, jako by ho kopl mezek. Chvíli tam stál, ale potom se zhroutil na zem.

Whitehead neměl čas se o něj starat. Kousek od něj ležel druhý muž s kulkou v noze.

Otočil se a namířil mu Navy koltem na hlavu.

„Odhoď zbraň!“ řekl.

Muž váhal. Poněkud svěsil ruku, ale kolt nepustil.

Whitehead slyšel chvatné kroky a lehce se ohlédl. Běžel k němu jeden muž. V pravé ruce držel krátkohlavňovou pušku, na hlavě měl klobouček.

I chlápek na zemi vzhlédl. Očividně druhého muže okamžitě poznal. Zvedl ruku s revolverem a ještě než mohl Whitehead zareagovat, zmáčkl to.

Ozvalo se však jen tiché cvaknutí. Zapomněl revolver dobít.

Whitehead nyní věděl, že mu od něj nebezpečí nehrozí, a otočil se k muži s krátkohlavňovou puškou.

Byl to šedivec ze saloonu Paradise.

Za ním se objevili další muži. Prvnímu z nich se na vestě leskla hvězda.

Na okamžik to vypadalo, že šedivec namíří ná Whiteheada.

Ten se instinktivně přikrčil. Hlaveň jeho Navy koltu mířila na šedivého muže. Tu za sebou uslyšel šramot, ale neodvážil se spustit šedivce z očí.

„Hej, co se to tu děje?“ zvolal kdosi. „Schovejte zbraně!“

Whitehead se cítil jako zvíře zahnané do kouta. Neodvážil se sklonit Navy kolt, protože se nemohl zbavit pocitu, že šedivec na to jen čeká, aby mohl zmáčknout spoušť.

Onen bručivý hlas šedivého muže vyděsil neméně než Whiteheada. Náhle otočil pušku a vypálil.

Whitehead sebou trhl, ale než to mohl zmáčknout, všiml si, že kulka vůbec nemířila na něj. Ohlédl se a uviděl, že muž na zemi se zhroutil. Revolver mu vypadl z prstů do prachu.

Whitehead se opět otočil.

„Proč?“ zeptal se tvrdým hlasem.

„Mohl vás odpravit,“ chraplavě řekl šedivý muž.

Whiteheada náhle obklopili muži. Postavil se před něj marshal a zvolal: „Jste zatčen, Whiteheade!“

Šedivec zvedl ruce.

„Zatýkáte nepravého, marshale,“ řekl. „Tento muž je obětí přestřelky. Ten chlápek tam,“ kývl na mrtvého, „a indián chtěli zřejmě získat jeho skalp.“

Marshal na něho hleděl, jako by špatně slyšel. Bezmocným gestem kývl na mrtvé.

„Myslel jsem, že jste kumpáni,“ zamumlal.

Šedivý muž zavrtěl hlavou.

„Přijeli jsme sice do města společně,“ odvětil, „ale to ještě neznamená, že jsme kumpáni. Popravdě řečeno mi byli podezřelí. Možná dokonce mají něco společného s vraždou Josepha Hudmana.“

Marshal si rozzuřeně odplivl. Ještě chvíli hleděl na šedivce, načež se otočil, odstrčil Whiteheada stranou a zeptal se: „Viděls něco, Rossi?“

Whitehead se ohlédl a spatřil vousatého, zubícího se Rosse Tannera.

Lovec bizonů pokrčil rameny. „Viděl jsem, že míří Whiteheadovi na záda, a vykřikl jsem na něho. Chtěl jsem střílet, ale Yates mě předešel.“

„Už mi nemohl být nebezpečný,“ řekl Whitehead. „Měl vystřílený revolver.“

Marshal se sklonil, zvedl kolt mrtvého a prohlédl jej. „Máte pravdu.“

„Poslouchejte, marshale,“ řekl šedivý muž, o kterém Tanner mluvil jako o Yatesovi. „Nemohl jsem vědět, že ten chlápek už nemá náboje. Pomalu začínám toho, že jsem se do toho zapojil, litovat.“

„Aspoň bychom se mrtvého mohli zeptat, proč chtěl Whiteheada oddělat,“ jízlivě řekl marshal.

Whitehead ho nespouštěl z očí. Čekal, že se rozzuří, ale nehnul ani brvou. Marshalovy narážky ho ponechaly chladným. V klidu dobil pušku, otočil se a vydal se zpátky do města.

„Sakra, Rosssi, ty jsi mrtvého přece musel znát,“ řekl marshal. „Já tomu šedivci nevěřím. Přijel do města s tím indiánem a tím chlápkem a tvrdil, že našli mrtvého, kterého přivezli.“

„He,“ řekl lovec bizonů, „proč pořád mluvíte o mrtvém? Předtím Yates zmiňoval Josepha Hudmana. To se tomu chlapci něco stalo?“

Marshal si olízl rty.

„Přivezli ho do města,“ chraplavě řekl. „Naloženého přes sedlo jeho koně, s kulkou v hlavě. Museli ho zabít z bezprostřední blízkosti, ve vlasech měl střelný prach.“ Chvíli mlčel, načež pohlédl na Tannera. „Můžu jen doufat, Rossi, že jsi v posledních dnech nebyl poblíž Red River.“

Ross Tanner se začal usmívat.

„Chudák starý Hudman,“ řekl. „Asi by mi sám dal smyčku na krk, jenže mám svědka, který potvrdí, že jsem byl u Canadian a lovil tam bizony.“

Marshal krátce pohlédl k vozům s bizoními kůžemi.

„V poslední době se tu žádné stádo neobjevilo,“ nedůvěřivě řekl.

„Jsem dítětem Štěstěny,“ odpověděl Tanner a usmál se.

Marshal pokrčil rameny a zamumlal něco, co znělo jako: „To je vaše věc.“ Potom si klekl k mrtvému a prohledal mu kapsy. Nenašel však nic kromě tří zlatých mincí.

Změřil si Tannera pohledem a řekl: „Ještě pořád nevím, jestli ho znáš.“

Tanner zavrtěl hlavou.

„Nikdy jsem ho neviděl. Víš, že bych Yatese rád usvědčil, ale v tomto ti pomoct nemůžu.“

Whitehead zatím jejich rozhovoru mlčky naslouchal. Nechápal, o co tu jde. Byl napaden a musel zabít v sebeobraně. Přesto tam podle všeho byl pouhým statistou.

Otočil se k Rossi Tannerovi.

„Kdo je ten Yates?“ zeptal se.

Tanner na něho zamyšleně pohlédl a odvětil: „Yates je Hudmanův hlídací pes. Je odpovědný za bezpečnost jeho tábora a vozů.“

Lovec bizonů se zamračil. „Hej, něco tu nehraje, míšenče,“ dodal. „Mám pocit, že to všechno souvisí s tebou.“

„To nejsi jediný,“ sarkasticky odvětil Whitehead. „Stejný pocit mám i já.“

Tanner ho odvedl stranou a pohlédl na marshala, který k sobě přivolal několik lidí a přikázal jim, aby odnesli mrtvé do úřadovny.

„Možná bychom se spolu měli pobavit, Whiteheade,“ tiše řekl. „Myslím, že bych ti měl povědět, co se tu děje. A ty bys mi měl říct, co tě sem přivedlo. Viděl jsem tě bojovat s Komanči a pokud se nemýlím, tak bojovat opravdu umíš.“

„V pořádku, Tannere,“ řekl Whitehead.

+ + + + +

Seděli v nejzazším rohu saloonu Paradise. Ross Tanner pil již třetí bourbon, Whitehead zatím usrkával první.

„Slyšels, co předtím marshal Jones řekl o mých bizoních kůžích,“ zamumlal Tanner.

Whitehead se usmál. „Vyznělo to tak, jako bys je někde ukradl.“

„Přesně.“ Lovec bizonů zůstal vážný. „Big Wade Hudman tu čmuchá už několik týdnů. Někdo přepadá jeho transporty, zabíjí jeho vozky a loupí jeho kůže. Okamžitě obvinil mě, přestože neměl žádné důkazy. Sám nevím, čím to je, ale pořád zakopávám o malé houfy bizonů. Ostatní to štěstí nemají.“ Pokrčil rameny. „Někteří si myslí, že jsem ve spolku s ďáblem, jiní jsou stejného názoru jako Big Wade: že totiž bizony nelovím, ale že kradu jeho kůže. A vsadím se, že vybuchne vzteky, až se s novými kůžemi objevím v Muleshoe.“

„Proč si své kůži neznačí?“ zeptal se Whitehead.

„To v poslední době dělal.“ Tanner se na něho usmál. „Před dvěma týdny dokonce jednu ze svých kůží našel u mě. Nějaký ksindl ji propašoval do mého vozu.“

„Jedna kůže ještě nic nedokazuje,“ řekl Whitehead.

„To si myslí i marshal z Muleshoe. Odmítl mě zatknout.“

„A co si myslíš ty?“ zeptal se Whitehead. „Kdo může stát za přepadeními Hudmanových vozů?“

Tanner zavrtěl hlavou. „To nevím. Nejdřív jsem měl za to, že to provádějí Komanči, ale ti by to nedělali tak systematicky. Jak by mohli vědět, kdy a kudy vozy pojedou?“

Whitehead dopil zbytek své whisky.

„Co na smrt svého syna řekne Big Wade?“ zeptal se po chvíli,

„Kriste na nebi!“ řekl Tanner. „Ten bude zuřit!“ Náhle na něho číhavě pohlédl. „A jestli neřekneš, že ses se mnou setkal na Canadian, nechá mě okamžitě pověsit.“

Whitehead se usmál. „Míšenec není zrovna ideální svědek.“

Ross Tanner na to nic neřekl. Stále měl číhavý pohled a Whitehead věděl, na co myslí.

„Dobrá, Tannere,“ řekl. „Cením si tvé upřímnosti. Pokud je to, co jsi mi řekl, pravda, pak jsme na jedné lodi. Big Wade Hudman má pro mě jeden úkol. Mám dokázat, že za přepadeními stojí jistý muž. Pokud se nepletu, tak jsi to ty.“

Viděl, jak lovec bizonů přivřel oči. Chvíli to vypadalo, že Tanner sáhne pod stolem po revolveru, ale pak se přece jen ovládl.

„Aha,“ vyhrkl. „Takže ty mě máš sledovat?“

Whitehead přikývl. „To by bylo mým úkolem, kdybych Big Wadeovu nabídku přijal.“

„Snad ji nepřijmeš?“

„Jak to tak vypadá, tak asi ano,“ odvětil Whitehead. „Vypadá to zajímavě. Někdo se tu očividně snaží přihřát si polívčičku. A v tobě, Tannere, zřejmě našel ideálního obětního beránka.“

Ross Tanner chvíli mlčel a levou rukou si zamyšleně prohraboval vous.

„Kromě mě a Komančů nikdo jiný podezřelý není,“ řekl po chvíli, „a stopy, které se našly, vylučují, že by to byli rudokožci.“

„Měli bychom jet společně do Muleshoe,“ řekl Whitehead. „Promluvíme si s Big Wadem. Nemůže ignorovat fakta. A se smrtí jeho syna nemáš nic společného.“

„Jak Big Wadea znám, tak mu to bude jedno,“ řekl Tanner. „Až mě uvidí, vytáhne kolt.“

+ + + + +

Muleshoe byl Zapadákov. Whitehead znal mnoho osad na okraji Llana Estacada, ale takovou díru ještě neviděl. Nedokázal si představit, jak někdo může v tom zápachu vydržet déle než den.

Nad domky z nepálené hlíny a chatami se tyčily haldy páchnoucích bizoních kůží.

Whitehead ohrnul nos. Z jihu vanul vítr, který k němu přinášel ten děsivý odér.

Přemýšlel, kde Wade Hudman ty kůže vzal. Tvrdilo se, že na jižní prérii už je jen několik bizonů. Komanči již celé týdny marně čekali na velká stáda, která každoročně táhla ze severu.

Whitehead zastavil buckskina a rozhlédl se. Po Rossu Tannerovi a jeho dvou Mexičanech ani památky. Whitehead se s nimi rozloučil tři míle od města. Tanner nechtěl riskovat. Pravděpodobně znal Big Wadea Hudmana příliš dobře.

To se Whiteheadovi jen hodilo. Nejdřív si chtěl promluvit s Hudmanem a vyslechnout si jeho mínění. Tannera se přece můžu kdykoli zastat, pomyslel si.

Lehkým tlakem stehen pobídl buckskina. Hřebec již byl zotavený, jeho srst se leskla jako stříbro.

Whitehead jel po široké, zbrázděné cestě, která vedla k velkému domu ve středu osady. Místní si ho nedůvěřivě prohlíželi, když dorazil k prvním domům z nepálených cihel. Většinu obyvatel očividně tvořili Mexičané.

Trpce se usmál, když viděl, jak jedna žena zahání své dítě domů, jako by do města přijel samotný Lucifer.

Muleshoe nebylo pokojné místo. Svědčilo o tom chování Mexičanů i to, jak z verandy velkého domu sešli dva muži, když zastavil před žlabem.

Měli typicky klidné, číhavě pohyby profesionálních pistolníků. Byli v upravených tmavých oděvech a jejich tváře byly chladné. Whitehead si dokázal představit, jaký strach asi nahánějí prostým Mexičanům.

Sklouzl z buckskinova hřbetu a napojil ho. Kryt jeho tělem si z pouzdra povytáhl Navy kolt. Nevěděl, zda pistolníci vědí, koho mají před sebou, ale skutečnost, že Brian Yates, Hudmanův hlídací pes, odjel z Amarilla jeden den před ním a před Tannerem, byla více než výmluvná.

Jak Big Wade Hudman reagoval na zprávu o smrti svého syna?, pomyslel si. Možná mu Yates řekl, že jsem spřáhnutý s Tannerem.

Ustoupil stranou a s lehce rozkročenýma nohama zůstal stát vedle buckskina.

Oba pistolníci se k němu přiblížili až na pět yardů. Už se netvářili chladně. Viděl, jak si ho prohlížejí. Očividně poznali, že před sebou mají sobě rovného, kterému strach nenaženou.

Jeden z nich mu byl povědomý. Měl úzkou tvář s jizvou na bradě. Už ho někdy viděl. A pak mu to došlo.

Jmenoval se Brent Bennett. Před mnoha lety to v Cheyenne ve Wyomingu vypadalo, že si to spolu rozdají, ale Bennett couvl a zmizel z města.

Bennett byl přítelem muže, kterého Whitehead musel zabít v sebeobraně.

Viděl, že i Bennett ho poznal. Pistolník už nebyl zelenáč jako kdysi. Na tu porážku pravděpodobně nikdy nezapomněl. Whitehead v jeho tmavých očích viděl nenávist.

„Ahoj, Bennette,“ chladně řekl. „Nevěděl jsem, že jsi tehdy utekl tak daleko.“

Druhý pistolník překvapeně pohlédl na Bennetta.

„On tě zná?“ zeptal se.

Bennett neodpověděl. Jenom si olízl rty a dál mlčky hleděl na Whiteheada. Pravou ruku měl položenou na ošoupané ořešákové pažbě revolveru.

„Nech toho, Bennette,“ řekl Whitehead. „V Cheyenne jsi neměl šanci a nebudeš ji mít ani tady. Byl bys mrtvý, ještě než bys kolt vytáhl z pouzdra.“

Pistolník byl bledý jako stěna. Rozechvěla se mu ruka a skoro to vypadalo, že skutečně tasí. Tu ho však zarazil jeho společník.

„Nech toho, Brente. Víš, co nám řekl Yates.“

Bennett vzdálil ruku od pažby revolveru. Znovu se mu vrátila barva do obličeje.

„Máš pravdu, Logane,“ chraplavě řekl. „Vyřídím to s ním, až s ním bude Big Wade hotový.“

Whitehead pokrčil rameny. Bennettova výhružka ho ponechala chladným. Vzal buckskina za uzdu a vydal se s ním k verandě velkého domu. Koutkem oka viděl, že oba pistolníci ho nespouštějí z očí.

Přivázal buckskina k zábradlí.

„To bych nedělal, míšenče,“ řekl Logan. „Tady si své koně přivazují jen Big Wade a pan Yates.“

„A co Big Wadeovi hosté?“ zeptal se Whitehead.

Logan se mečivě rozesmál.

„Ještě jsem neslyšel, že by Big Wade někdy k sobě pozval bastarda,“ nenávistně procedil mezi zuby.

Whitehead se k němu pomalu otočil a přivřel oči.

„Nic proti tobě nemám, Logane,“ tiše řekl. „Měl by ses ve svém vlastním zájmu snažit o to, aby to tak i zůstalo. Jmenuju se Johnnie Whitehead. To, že jsem míšenec, je moje soukromá věc a nemám rád, když se někdo míchá do mých soukromých věcí. Zapamatuj si to a budeme spolu dobře vycházet. Jestli chceš ochutnat olovo, řekni o mně ještě jednou, že jsem bastard.“

Logan vtáhl hlavu mezi ramena a krátce pohlédl na Brenta Bennetta, jako by se chtěl ujistit, že mu pomůže, pokud sáhne po zbrani. Bennett si však jen zkřížil ruce na hrudi.

Logan pokrčil rameny.

„Nevěděl jsem, že jsi tak choulostivý, Whiteheade,“ zamumlal.

Whitehead mávl rukou. „No dobrá. Radši mi pověz, kde najdu Big Wadea.“

„Big Wade tu není,“ řekl Logan. „Je v Lubbocku. Doprovází jeden transport, protože Yates je v Amarillu.“

„Pak ještě neví o smrti svého syna?“ zeptal se Whitehead.

Logan a Bennett vytřeštili oči. Bennett dokonce zapomněl zavřít ústa, která otevřel překvapením.

„Joseph Hudman je mrtvý?“ zeptal se rozrušený Logan.

„Přesně tak,“ odpověděl Whitehead. „Yates ho našel na Red River. Koupil to do hlavy. Marshal Jones tvrdí, že kulka byla vypálena z bezprostřední blízkosti.“

Logan mu chtěl odpovědět, ale tu se ozval ječivý výkřik.

Whitehead se otočil.

Ze dveří vyšel shrbený muž a zůstal stát na kraji verandy. Měl zrzavé vlasy, křivý nos a opuchlou tvář. Krátký pulovr, který měl na sobě, nedokázal zakrýt jeho břicho. Vylézalo mu mezi kalhotami a pulovrem.

„Co se děje, Logane?“

Ječivý výkřik Whiteheadovi vyvolával bolest v uších. Muž kýval hlavou jako sup.

„Pan Whitehead chce mluvit s Big Wadem!“ zařval Logan.

Whitehead pohlédl na muže na verandě. Když viděl, jak si dal dlaň za pravé ucho, pochopil, že je nedoslýchavý. Ještě to tak, pomyslel si Whitehead. Jako by nestačilo, jak je ošklivý.

„He?“ zeptal se tlouštík.

Logan přistoupil k verandě a zvolal ještě silněji: „Ten muž chce mluvit s panem Hudmanem!“

„Kdo to je?“

„Jmenuje se Whitehead!“ zařval Logan.

„Proč to neřeknete hned, sakra!“ Tělnatý muž se otočil k Whiteheadovi. „Pojďte dál.“ Obrátil se, aniž by počkal na odpověď, a zase zmizel vevnitř.

Whitehead pohlédl na Logana.

„Kdo to je?“ zeptal se.

Logan se usmál. Whitehead viděl, že by toho mohl říct hodně, ale očividně si netroufal.

„To je pan John Camber, Big Wadeova pravá ruka,“ řekl. „Nevypadá tak, Whiteheade, ale je to ten nejprohnanější chlapík, jakého jsem kdy potkal. Ten napálil každého, kdo s ním chtěl uzavřít obchod.“

„Já s ním nechci uzavřít obchod,“ řekl Whitehead.

„I tak si dávejte pozor,“ zašeptal Logan.

„Proč šeptáš?“ zeptal se Whitehead. „Je přece nedoslýchavý.“

Logan s úsměvem pokrčil rameny.

„Nevěřím mu,“ řekl. „Když něco nemá slyšet, má naráz zatraceně dobré uši.“

Tlouštík se náhle objevil u dveří.

„Nezdržujte ho, Logane,“ vyhrkl. „Měl byste si zvyknout poslouchat mé rozkazy, pokud u nás chcete vydržet!“

„Víš co mi můžeš,“ tiše řekl Logan.

„Říkal jste něco?“

„Ano, pane Cambere, řekl jsem ano!“ zabručel Logan.

Tlouštík blahosklonně přikývl a opět pokynul Whiteheadovi. Tentokrát však počkal, až vyjde po schodech na verandu.

Potom vešli dovnitř.

Camber Whiteheada vedl velkou halou k jedněm otevřeným dveřím. Vešel dovnitř a přistoupil k psacímu stolu, který byl zavalený papíry. Nato se posadil.

Whitehead zůstal u dveří. Byl překvapený. Na stěnách místnosti byly regály plné knih. U chaotického psacího stolu stál na stojanu velký dalekohled. K jednomu z regálů byla špendlíky připevněna mapa hvězdné oblohy.

„Posaďte se, pane Whiteheade,“ řekl Camber, ukazováčkem levé ruky si prohrábl nepěstěný knír a pohlédl na Whiteheada malýma, prasečíma očima.

Whitehead ho ignoroval. Nevěděl, co to je, ale cosi mu bránilo se s tím zpustlým tlouštíkem byť jen bavit. Obešel dalekohled a pohlédl na knihy v jedné poličce. Nejvrchnější z nich vzal.

C.F.Gauss, Theoria motus corporum coelestium.

Znal pojednání tohoto německého matematika a astronoma, které se týkalo komet. I další knihy byly astronomické práce. Whitehead četl jména jako Argelander a Leverrier.

Tu se ozval Camberův nepříjemný hlas.

„Umíte číst?“ zeptal se a zašklebil se.

„Myslel jste si, že jste jediný, kdo to umí?“ odvětil Whitehead.

Muž se přestal usmívat a zrudl. Odkašlal si. Znělo to jako skřehotání vrány.

„Nevypadáte tak, že byste některou z těch knih kdy četl,“ jízlivě řekl Camber.

Whitehead přišel k psacímu stolu, opřel se o něj, odstrčil stoh papírů a pohlédl na Cambera.

„Poslouchejte, Cambere,“ řekl. „Jsem tu proto, abych mluvil s Big Wadem. Jestli po mně něco chcete, tak to řekněte.“

„He?“ vyhrkl Camber, zašklebil se a dal si dlaň za ucho.

Whitehead měl pokušení mu nahlas zopakovat Loganovu kletbu, ale ovládl se.

„Co po mně chcete?“ zeptal se.

Camber si odkašlal a zaklonil se.

„Vy asi nevíte, koho před sebou máte, že?“ velkohubě se zeptal.

Whitehead se neubránil úsměvu.

„Vím jen to, co vidím,“ řekl. „A vidím nemytého ubožáka, který si myslí, že svou fyzickou chatrnost může kompenzovat podlostí a domýšlivostí. Jste chudák. Je mi vás líto.“

Tlouštík zbledl. Vyskočil ze židle a na okamžik to vypadalo, že Whiteheada napadne. V jeho prasečích očích se zračila směs nenávistí a strachu.

Whitehead se otočil a šel ke dveřím. Tu uslyšel tichý, škrábavý zvuk. Věděl, že Camber vytáhl šuplík.

Bleskově se obrátil.

Camber strnul. Jeho vytřeštěné prasečí oči byly upřeny na hlaveň Whiteheadova koltu. Jeho pravá ruka, v níž držel revolver ráže 36, se začala chvět. Pomalu rozevřel prsty a zbraň spadla na podlahu. Vypadalo to, že chce něco říct, ale z jeho úst se nevydralo jediné slovo.

„Mám pocit, že bych si ušetřil spoustu potíží, kdybych to teď zmáčkl,“ chladně řekl Whitehead.

„Proč to neuděláte?“

Tu otázku mu položila žena. Její hlas byl poněkud zakouřený a chvěl se vzrušením.

Whitehead se ohlédl. Byl překvapený, ale nedal to na sobě znát.

Bylo jí nanejvýš dvacet, byla vysoká a štíhlá a měla hezkou, souměrnou tvář a černé vlasy.

Whitehead se usmál.

„Myslím, že pro něj bude větším trestem, když bude muset žít,“ řekl.

Žena se rozesmála.

„Slyšels to, Johne?“ zeptala se. „Myslím, že tě prohlédl.“

Camber byl bledý jako stěna a celý se chvěl. Pravděpodobně pro něj skutečnost, že byl pokořen před očima ženy, byla horší než to, kdyby Whitehead střílel.

Žena k němu přistoupila a položila mu ruku na rameno.

„Klidně ten revolver zase schovejte,“ řekla s úsměvem. „Dokud se k Johnovi neotočíte zády, neodváží se na vás zaútočit.“

Whitehead strčil Navy kolt do pouzdra. Přemýšlel, kdo ta žena může být.

„Můžeš nás nechat o samotě, Johne,“ řekla Camberovi, který tam stál jako hromádka neštěstí. „Já už se o pana Whiteheada postarám.“

Camber přikývl. Chvěly se mu rty, jako by ještě chtěl něco říct, ale pak si jen odkašlal a se svěšenými rameny odešel.

Žena přišla za psací stůl a pravou rukou ukázala na židli, jež stála před stolem.

„Posaďte se, pane Whiteheade,“ řekla.

Whitehead lehce zavrtěl hlavou.

„Co se to tu vlastně děje?“ zeptal se. „Kdo jste?“

Její úsměv byl okouzlující. Měla zuby jako perly a svůdné culíky.

„Jsem Liza Hudmanová,“ odvětila. „To vám táta neřekl nic o svých dětech?“

„Já vašeho otce neznám,“ řekl Whitehead. „Máme jednoho společného přítele. Nebýt přímluvy Carla Chamberse, nebyl bych tady.“

„Och.“ Vypadalo to, jako by ji zklamalo, že její rodina není známá i za hranicemi Texasu. „Kde je vlastně Joseph? Myslela jsem, že vás bude doprovázet.“

„To vám Yates nic neřekl?“

„Ne – proč, co by mi měl říct?“

„Váš bratr byl nalezen mrtvý na Red River,“ řekl Whitehead. „S kulkou v hlavě.“

„Ne!“ Vytřeštila oči a na chvíli zbledla, ale potom se zase vzpamatovala. To je trochu málo na milující sestru, která se dozví o bratrově smrti, pomyslel si Whitehead.

Její hlas zněl spíš zvědavě než otřeseně, když se zeptala: „Vy víte, jak se to stalo?“

Zavrtěl hlavou.

„Zeptejte se Yatese,“ řekl. „Byl při tom, když vašeho bratra našli.“ Otočil se a šel ke dveřím.

„Hej, kam jdete?“ zvolala.

Whitehead se zastavil a ohlédl.

„Chci se postarat o svého koně. A pak někde počkám na vašeho otce, slečno Hudmanová,“ řekl.

„Ještě jsem se s vámi nerozloučila!“

Whitehead se chladně usmál.

„Zapomínáte na jedno,“ řekl, „nejsem podřízený vašeho otce a nejsem ani kreatura jako Camber, který skáče tak, jak váš otec píská. Je vám to jasné?“

Jeho slova ji zasáhla víc než zpráva o smrti jejího bratra. Sevřela desku stolu tak, že jí zbělaly klouby prstů. Měla zatnuté zuby a z tmavých očí jí šlehaly blesky.

Whitehead si poklepal na krempu svého sombrera, opustil místnost a zavřel za sebou dveře.

+ + + + +

Před nájemní stájí ho očekával starý muž. Usmál se a mlaskl, když pohlédl na buckskina.

Whitehead seskočil ze sedla a zavrtěl hlavou, když muž chtěl sáhnout po uzdě.

„To vyřídím sám,“ řekl. „Měl byste se od něho držet zpátky. Nesnáší všechny lidi kromě mě.“

Starý muž vyplivl kus žvýkacího tabáku.

„Mě poslechne každý kůň,“ řekl a vůbec to neznělo namyšleně. „Krotil jsem ty nejdivočejší bestie, ještě když tvůj otec nevěděl, jaký je rozdíl mezi chlapem a ženskou.“

Whitehead se usmál. „Nemyslel jsem to špatně. Ten hřebec je jenom nervózní, když musí do stáje.“

Starý muž mávl rukou.

„Nejsem urážlivý, pane Whiteheade,“ řekl „Pokud starý člověk dělá v takovém hadím doupěti, jako je Muleshoe, musí ledacos vytrpět.“

„Vy znáte mé jméno?“ zeptal se Whitehead.

„Yates mi ho prozradil, když tudy projížděl,“ odvětil starý muž.

„Yates jel pryč?“ Whitehead pocítil jisté podezření. „Snad ne do Lubbocku?“

Starému muži se zablesklo v očích. Rozhlédl se, jako by se bál, že je někdo poslouchá.

„Co se vlastně děje?“ tiše se zeptal. „Od té doby, co jste v Muleshoe, mám pocit, jako by někdo píchl do sršniho hnízda.“

Whitehead na jeho otázku neodpověděl. Pořád musel myslet na jednu věc.

„Jel byste za Big Wadem a pověděl mu, že jeho syn byl zavražděn?“ zeptal se.

Starý muž se zašklebil a vyhrkl: „Ježíši! Joseph je mrtvý?“

Whitehead přikývl. „Yates ho našel na Red River.“

„Našel? Jak našel?“ zeptal se starý muž. „Jeli přece spolu do Amarilla.“

„To je právě to, o čem jsem už dlouho přemýšlel,“ řekl Whitehead a popsal mu oba muže, kteří byli v Amarillu zavražděni. Bělocha stájník neznal, ale Kiowu už v Muleshoe několikrát viděl.

„Setkal se tu s Johnem Camberem,“ řekl. „Kvůli obchodu. Divil jsem se, co spolu mají společného, ale nic jsem neříkal. Pan Camber umí být zatraceně zlý, když někdo strká nos do jeho věcí.“

„Nevíte náhodou, o čem spolu mluvili?“ zeptal se Whitehead.

Starý muž zavrtěl hlavou. „Radši jsem zmizel.“

Cosi zamumlal a opět pohlédl na Whiteheada. „Máte pravdu. Yates by se nikdy neodvážil jet za Big Wadem a povědět mu tu děsivou zprávu. Big Wade by ho okamžitě oddělal, protože byl odpovědný za Josephovu bezpečnost.“

„A co z toho vyvozujete?“ zeptal se Whitehead. Odpověď ho nepřekvapila.

„Že Yates chce Big Wadea odstranit.“

+ + + + +

Plavák, kterého mu dal stájník, byl rychlý a vytrvalý. Whitehead byl rád, že buckskina nechal ve stáji. Hřebec byl vyčerpaný a potřeboval odpočinek.

Po jeho pravé straně se leskla hladina Double Mountain Fork, podél níž vedla cesta do Lubbocku. Wrhitehead se držel stop Briana Yatese, který očividně nepočítal s pronásledováním, protože jinak by se pokusil zamést stopy.

Už z dálky viděl skupinku skal, k nimž vedla silnice. Pokud chtěl Yates karavaně z Lubbocku nastražit léčku, pak tam.

Opustil Yatesovy stopy a vydal se na sever, protože se tam táhl hřeben, kde se mohl skrýt před zraky pronásledovatelů.

Když dorazil na temeno hřebenu a pohlédl na cestu a skály, vyděsil se.

K obloze tam stoupal žlutočervený prach. Zvířily ho tři těžké povozy tažené osmispřežími.

Kopl plaváka patami do slabin. Bylo jasné, že nejpozději za pět minut se vozy ocitnou na dostřel muže, který na ně se vší pravděpodobností číhal ve skalách.

Když Whitehead viděl, že se tam už nedostane včas, vytáhl ze sedlového pouzdra henryovku a vystřelil do vzduchu. Viděl, že vozy okamžitě zastavily. Takřka ve stejném okamžiku se ozvala rána ze skal. K nebi se tam vznesl obláček dýmu.

Muži u vozů se kryli. O něco později třeskly jejich zbraně. Whitehead střelbu neposlouchal. Soustředil se na skály.

Yates musí vědět, že je v pasti, pomyslel si, a já vím, kudy bude chtít prchat. Stočil plaváka, ale v tom okamžiku kůň šlápl do nory a s děsivým řehtáním se zhroutil.

Ještě se mu podařilo vytáhnout nohu ze třmenu, načež se plavák svalil na zem. V oblaku prachu se převalil přes rameno, hned vyskočil a pohlédl ke skalám. Henryovku ještě stále držel v ruce.

Díky prachu toho moc neviděl. Měl pocit, že před skalami vidí stín, ale nebyl si jistý.

Když se k jeho uším se donesl dusot kopyt, poznal, že měl pravdu. Zvedl pušku, ale už bylo pozdě.

Dvakrát rychle vypálil na Yatese, ale kulky skloněného jezdce minuly.

Whitehead zaklel a otočil se.

Plavák zmučeně řehtal. Sevřel rty, když uviděl bílou kost, která trčela ze srsti. Zvíře si zlomilo přední nohu.

Namířil mu mezi oči a zmáčkl spoušť. Kůň se ještě jednou Vzepjal, zakopal kopyty a pak ochabl.

Rozepnul podbřišník. Naštěstí mohl zpod mršiny vytáhnout sedlo. Naložil si ho na záda a vydal se k čekajícím vozům.

Big Wade Hudman byl celý rudý a pěstmi mlátil do bočnice vozu.

Ostatní tam ustrašeně přešlapovali. Věděli, co pro Big Wadea znamená Josephova smrt. Starý lev vždycky říkal, že by pro svého syna udělal cokoli. Měl jednoho dne vládnout impériu.

Tyto sny však nyní přišly vniveč. Big Wade náhle zestárl o třicet let. Ten vysoký, silný muž byl nyní jen stínem sama sebe. Vzlykal a chvěl se. A pořád dokola šeptal: „Yatesi…“

Whiteheadovi to bylo nepříjemné, ale neměl jinou možnost, než Hudmanovi vysvětlit, co znamenala ta léčka. Naštěstí několik mužů u vozů Yatese poznalo, takže Whiteheadova slova nemohla být zpochybněna.

„Jedeme dál!“ vyhrkl náhle Wade Hudman. „Musím zpátky do Muleshoe. Odtud budu toho zatraceného zabijáka štvát, dokud nebude ležet přede mnou.“ Otočil se k Whiteheadovi. „Vylezte si za mnou.“

Whitehead přikývl. Jeden z mužů mu vzal sedlo a hodil ho na prázdnou korbu.

Big Wade počkal, až se posadí vedle něj.

„Povězte mi všechno,“ chraplavě řekl. „Chci to vědět.“

Whitehead pokrčil rameny.

„Řekl jsem vám všechno, co vím,“ odvětil. „Zbytek jsou spekulace ohledně souvislostí, které si musím nechat pro sebe, dokud je nebudu moct dokázat.“

Hudman jeho slova odbyl mávnutím ruky.

„Nesmysl. Chci vědět, co si o tom celém myslíte. Je snad Yates spřáhnutý s Tannerem?“

Whitehead zatím lovce bizonů záměrně nezmiňoval, aby tím Hudmana nepřivedl na falešnou stopu.

„Proč vlastně podezíráte Tannera?“ zeptal se.

Hudman na něho upřeně hleděl. „Protože ho vždycky, když byla přepadena má karavana, viděli poblíž. Jeho a jeho dva mexické zabijáky. Krom toho v jeho voze našli bizoní kůži, která pocházela z jedné přepadené karavany.“

„Marshal to nepovažuje za důkaz,“ řekl Whitehead.

Hudman přivřel oči.

„Jste zatraceně dobře informovaný,“ vyhrkl. „Možná dokonce víte i to, kde teď Tanner je?“

Whitehead přikývl. „To je pravda.“

Hudman se prudce narovnal a zátylkem narazil do vysoké stěny vozu. Zaklel a vrhl tvrdý pohled na Whiteheada.

„Kde je ten parchant?!“

„Nevzrušujte se, Hudmane,“ řekl Whitehead. „Setkal jsem se s Tannerem nahoře na Canadian. Zhruba ve stejnou hodinu, kdy u Red River někdo vašemu synovi vpálil kulku do hlavy.“

+ + + + +

V Muleshoe vypuklo peklo. Jeden jezdec přivezl zprávu, že tábor jižně od Double Mountain Fork, v němž Hudman dlel se svými vozy, byl přepaden. Prý přežili jen tři muži a ti shodně vypovídali, že přepadení provedli Komanči. A někteří dokonce byli vyzbrojeni moderními opakovačkami.

Big Wade Hudman okamžitě svolal své mužstvo a vyzval i Whiteheada, aby jel s ním.

„Kam?“ zeptal se Whitehead.

Hudman na něho hleděl. „Za rudokožci, sakra! Kam jinam?“

„Ty nedostihnete,“ řekl Whitehead. „Vaši muži vůbec nevědí, který z komančských kmenů to byl.“

Hudman zuřil, ale potom připustil, že Whitehead má pravdu.

Whitehead mezitím uvažoval. Přepadení tábora lovců bizonů sice provedli Komanči, ale někdo za ním musel stát. Bez organizace by Komanči tábor nikdy tak nevy drancovali.

Yates se zatím neukázal. Whitehead doufal, že utekl. Neměl chuť být Hudmanovým mstitelem a zabijákem.

Ve stáji dal stájníkovi padesát dolarů za plaváka.

„Vezmu si to od Yatese zpátky, až ho potkám,“ řekl.

Starý muž byl poměrně nervózní. Whitehead cítil, že chce něco říct a tak počkal, až na to sebere odvahu.

„Já – já viděl toho indiána, kterého jste mi popsal,“ zašeptal. „Za obchodem se znovu setkal s Johnem Camberem.“

„Kdy?“ zeptal se Whitehead. Takže to nemohl být muž, který byl s Yatesem v Amarillu.

„Těsně předtím, než jste sem přijel s Big Wadem. Camber okamžitě zmizel. Indiána jsem odjet neviděl. Myslím, že je ještě ve městě.“

Whitehead byl vyděšený. Možná to byla stopa, která by ho mohla přivést blíž k řešení. Strčil henryovku do pouzdra a nechal si stájníkem popsat cestu za obchod.

„Hlavně buďte opatrný,“ zašeptal starý muž. „Rudokožec má u sebe novou winchestrovku.“

„Já už na sebe dám pozor,“ řekl Whitehead a zmizel.

Neměl moc času. Byl večer a slunce již stálo nizko. Indián chtěl určitě využít temnoty a zmizet z Muleshoe. V půli cesty se zarazil. Co bych měl z toho, kdybych Kiowu chytil ve městě?, pomyslel si. Dozajista by mlčel. Možná by bylo lepší ho sledovat.

Vrátil se do stáje.

Buckskin už byl osedlaný. Starý muž držel hřebce, který byl krotký jako ovečka, za uzdu a usmíval se na něj.

„Hej,“ řekl Whitehead, „dal jste mu něco do žrádla?“

„Řekl jsem vám přece, že to s koňmi umím,“ odvětil usmívající se stájník.

‚A asi budete i jasnovidec,“ řekl Whitehead. „Jak jste věděl, že potřebuju svého koně?“

„Mám své zkušenosti.“ Starý muž si odplivl a vyvedl buckskina ze stání. Hřebec nebyl nervózní a Whitehead musel uznat, že stájník si nevymýšlel. Vyšvihl se do sedla, přikrčil se a projel vraty.

Za městem pobídl koně do cvalu. Nevěřil, že indián do města přivedl svého koně. To by bylo příliš nápadné. Takže ho musel mít někde ukrytého.

Nemusel ho hledat dlouho. Po cestě k Double Mountain Fork bylo mnoho remízků a houštin, kde bylo možné skrýt koně.

Nalezl ho v jednom trní, kam se dalo přijít pouze od řeky. Sám by to zvíře zřejmě nenašel, kdyby ho nezavětřil buckskin.

Pak za sebou zametl stopy. Nemusel se příliš snažit, protože bylo jasné, že indián se tam objeví až po setmění.

+ + + + +

Ohně v temnotě připomínaly rudá oka. Whitehead na hřebeni na okamžik spatřil siluetu jezdce, načež ji pohltila temnota.

Zastavil buckskina. Věděl, že bude riskovat život, pokud pojede dolů do komančského tábora. Otázkou bylo, zda John Camber indiánovi, jehož sledoval, něco pověděl o tom, že pro Big Wadea Hudmana pracuje míšenec jménem Whitehead. Pokud ano, pak by mu nikdo z Komančů nevěřil.

Byl odhodlán to riziko podstoupit. Nezbývalo mu nic jiného, pokud se chtěl dozvědět, co se tam děje. Kdyby vypukla nová válka, museli by Komanči prohrát.

Whitehead chápal jejich hněv. Po staletí lovili bizony, ale od té doby, co bílý muž začal decimovat velká stáda, jich ubývalo. Až tohoto roku nepřitáhli vůbec.

Ale co měl s Komanči společného John Camber? Ten tlouštík vůbec nevypadal jako přítel indiánů. Bylo očividné, že Camber sleduje jisté obchodní zájmy. Whitehead jen nevěděl, zda to činí ve službách Big Wadea Hudmana nebo na vlastní pěst.

To se mohl dozvědět pouze v komančském táboře.

Podle množství ohňů poznal, že jde o velký tábor, a ruch, který tam panoval, dokazoval, že se něco děje.

Rozhodl se počkat do svítání, aby jeho příjezd nikdo nespojoval do souvislosti s návratem Romance, který navštívil Cambera.

Oklikou jel na sever. Pravděpodobně už nebyl v Texasu, nýbrž v Novém Mexiku. Utábořil se v závětří a několik hodin spal.

Než vyšlo slunce, byl opět na nohou. Vydal se přímo k táboru.

Bylo to více než padesát tee-pee.

Whitehead už dlouho neviděl tak velký komančský tábor. Bylo očividné, že něco plánují. Klidně jel po pěšině do údolí. Několik bojovníků ho spatřilo a rozběhlo se ke svým koním. Vyšvihli se na ně a rozjeli se k němu.

Zastavil buckskina a čekal na ně. Nehnul ani brvou, když se přihnali až k němu. Působili překvapeně, ve tvářích se jim zračila nedůvěra a zvědavost.

Čekal, až promluví. Neznal nikoho znich a nevypadalo to, že by věděli, s kým mají tu čest.

Jeden mladý bojovník přijel těsně k němu, natáhl pravou ruku, v níž držel tomahavk a dotkl se Whiteheadova ramene.

Nehýbal se. Jenom se usmál.

To bojovníky dráždilo. Další z nich přijel blíž a dloubl mu koncem luku do hrudi. Lačně si prohlížel buckskina.

Tu se z tábora ozvalo zvolání.

Bojovníci se ohlédli. Jeden z nich dal znamení, načež konečně otevřel ústa: „Udeř ho tomahavkem do hlavy, jestli sáhne po zbrani,“ řekl yamparickým dialektem k muži, který do Whiteheada dloubl lukem.

„Nesáhnu po zbrani,“ odvětil Whitehead jejich jazykem. „Přišel jsem v míru.“

Na chvíli mlčeli. Pak si jeden z nich vzpomněl.

„Čejen,“ řekl, „bělovlasý Čejen…“

Whitehead mu pomohl.

„Jmenuju se Whitehead,“ řekl. „Často jsem s Yampariky jezdil na lov bizonů a často jsem bojoval i proti nim. U ohně vašeho náčelníka Quanaha Parkera mé jméno znají.“

„Quanah ti sám řekne, zda jsi vítán, Bílé vlasy,“ odvětil Komanč a natáhl ruku k buckskinovu postroji, hned však vyděšeně ucukl, když po něm hřebec chňapl.

Komančova tvář byla strhaná. Ustoupil a sáhl po pažbě karabiny, kterou měl v pouzdře zdobeném perlami. Vytáhl ji a Whitehead viděl, že to je nejnovější model winchestrovky.

Lehkým tlakem stehen pobídl buckskina. Hřebec byl nervózní. Nelíbila se mu přítomnost poníků. Bojovníci se drželi těsně za ním.

Whitehead se necítil ve své kůži. To, že Quanah Parker je v táboře, jen potvrdilo jeho obavy. Komanči něco chystali a chystat mohli jen válku s bělochy.

Jak bude náčelník reagovat?, pomyslel si. Vyrušil jsem ho při přípravách na válečné tažení? Ponechá si mě jako rukojmího?

Pomalu si začal uvědomovat, že udělal velkou chybu. Pravděpodobně by bylo lepší, kdyby kurýra chytil v Muleshoe a konfrontoval ho s Camberem. Teď se s tím však už nedalo nic dělat. Sevřel rty a pohlédl na největší tee-pee, před nímž stál mohutný Quanah Parker. Hleděl na něj.

Ze všech stran se k náčelníkovu stanu sbíhali bojovníci.

Whitehead se rozhlédl. Indiána, kterého sledoval z Muleshoe sice ještě nikdy neviděl, ale musel být dosti podobný Kiowovi, který se ho v Amarillu pokusil zabít, pokud se dalo věřit stájníkovi.

Zastavil buckskina před Quanahem Parkerem.

Náčelník přikývl.

„Buď vítán v mém táboře, Whiteheade,“ řekl hlubokým, poněkud hrdelním hlasem. „Nevybral sis dobrý den.“

„Rudého muže už moc dobrých dnů nečeká,“ odvětil Whitehead.

Quanah Parker ho gestem vyzval, aby slezl z koně. Buckskin nervózně tančil a koulel očima. Blízkost lidí se mu nelíbila. Whitehead ho musel pevně držet za uzdu.

„Má tvá návštěva nějaký důvod?“ zeptal se Parker.

Whitehead nepřeslechl číhavý tón jeho hlasu.

„Jedu do Roswellu,“ odvětil. „V Amarillu jsem slyšel, že tvůj lid musí hladovět, protože na jaře nepřitáhli bizoni.“

Whitehead věděl, že je nebezpečné načínat toto téma, ale rozhodl se jednat. Náčelník prudce trhl hlavou.

„Běloši přinesli této zemi zkázu,“ ostře řekl. „Pobíjejí bizony, stahují z nich kůže a maso, které pro nás znamená život, ponechávají supům a kojotům. Věřili jsme, že velké stádo, které nám každý rok posílal Manitou, nemůže nikdo vybít, ale bílý muž svede všechno. Naše ženy a děti hladovějí a mladí bojovníci jsou pokoření, protože nemohou uživit své rodiny. Chtějí bojovat.“

„Ty víš, jak se boj skončí,“ řekl Whitehead.

Quanah Parker přikývl.

„Vím to,“ tiše odvětil. „Ale mé srdce se ptá, zda není lepší zemřít jako muž než hladovět jako zvíře.“

„Co bude s vašimi ženami a dětmi, pokud bojovníci zahynou v boji?“ zeptal se Whitehead.

Quanah Parker zvedl hlavu. Whitehead viděl, že tu otázku si kladl i náčelník. Napjaté tváře bojovníků, kteří stáli v kruhu okolo nich, svědčily o tom, že dychtivě čekají na náčelníkovu odpověď.

Jenže Parker byl příliš moudrý na to, aby něco řekl. Kývl na Whiteheada a gestem ho vybídl, aby šel do jeho tee-pee.

Whitehead přivedl buckskina ke stanu a nechal ho tam stát. Bojovníky nahlas varoval, aby se k hřebci nepřibližovali, načež šel za náčelníkem do tee-pee.

Obě ženy, které klečely u vchodu, zmizely venku, když se Whitehead s náčelníkem posadili.

Whitehead čekal, až se Parker ujme slova.

„Vím, že to bude znamenat smrt mého lidu, pokud budeme bojovat,“ řekl. „Mluvil jsem s bojovníky a řekl jim, že budou bojovat proti větru, pokud vytáhnou na válečnou stezku. Dosud mě poslouchali, ale teď má nad nimi moc někdo jiný. A oni ho poslouchají, jako by byl poslem samotného Manitoua.“

„Ishatai,“ řekl Whitehead.

Quanah Parker zvedl hlavu.

„Ty ho znáš?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděl Whitehead. „Ale slyšel jsem o něm v Amarillu. Prý ovládá velké kouzlo.“

Nějakou dobu to trvalo, než Quanah Parker začal znovu mluvit.

„To je pravda,“ zamumlal. „Ovládá velké kouzlo. Před dvěma měsíci předpověděl, že se na nebi objeví padající hvězda s ohnivým ocasem a pět dnů bude vidět jako Manitouovo znamení, že čas uzrál pro to, aby byl bílý muž vyhnán z naší země. Když se hvězda skutečně objevila a po pět dnů zůstala na obloze, šli mladí bojovníci za Ishataiem. A ten káže válku. Chce Komančům vrátit hrdost, čest a bizony, které jim uloupil bílý muž.“

„A ty?“ zeptal se Whitehead. „Ty věříS v Ishataiovo kouzlo?“

Quanah Parker neodpověděl hned. Zatímco hleděl do plamenů ohýnku, který hořel uprostřed tee-pee, vybavil se Whiteheadovi John Camber, jak stojí před dalekohledem a knihami o astronomii…

„Já jsem padající hvězdu viděl,“ řekl Quanah Parker. „Musí to být prorok. Jak jinak by mohl vědět, že hvězda bude na obloze stát pět dnů?“

Whitehead se s ním mohl podělit o své podezřeni, ale Quanah Parker by mu nevěřil.

Camber! Whitehead nevěděl, co tyto souvislosti znamenají. Jaký mohli mít Big Wade Hudman a John Camber zájem na vyprovokování komančské války? Pomyslel na bojovníky s nejmodernějšími winchestrovkami.

„Viděl jsem u tvých mužů nové pušky, které ještě nemá mnoho bílých,“ řekl.

Quanah Parker přivřel oči.

„Kdybych nevěděl, že jsi už mnohokrát kvůli rudému muži riskoval život, tak bych tě teď zabil,“ chladně řekl. „Běž, Whiteheade. Nikdo nemůže zastavit to, co se musí stát. Všechno je Manitouova vůle. Ishatai má pravdu. Kdyby Manitou nechtěl, abychom bělochy vyhnali, neposlal by nám padající hvězdu.“

Whitehead mlčel. Věděl, že odpověď už by nic nezměnila. Quanah Parker očividně ustoupil před mladším rivalem.

Vstal a opustil tee-pee. Kolem přibylo zvědavců. V první řadě stál jeden svalnatý, mladý muž s rukama zkříženýma na prsou. Byl neozbrojený a na hlavě měl kápi s bizoními rohy.

Whitehead hned poznal, kdo to je. To musel být mladý šaman Ishatai, který svým proroctvím o padající hvězdě přetáhl bojovníky na svou stranu.

Whitehead sebou lehce trhl, když si všiml muže vedle Ishataie. Byl malý a na hlavě měl klobouček. Podobnost s Kiowou, kterého musel zabít vAmarillu, byla zarážející.

Whitehead hleděl do tmavých očí, ale neviděl v nich záblesk poznání. To Camber indiánovi nepověděl o muži, který měl v Big Wadeových službách objasnit přepadení jeho karavan?

Pomalu se otočil a šel ke svému buckskinovi. Hřebec nervózně stříhal ušima. Jako by cítil napětí, které tam panovalo.

Quanah Parker rovněž vyšel z tee-pee. Pohlédl na mladého šamana.

Ishatai zvedl levou ruku a ukázal na Whiteheada.

„Ty ho chceš nechat odjet?“ vykřikl. „Prozradí nás bílému muži!“

Quanah Parker vypjal ramena a zvedl bradu. Očividně cítil, že Ishatai chce vyzkoušet, kdo má nad kmenem větši moc.

Whitehead se pomalu vytáhl do sedla. Buckskina otočil tak, že viděl na náčelnika i na Ishataie. Všiml si, že několik bojovníků zvedlo zbraně.

„Whitehead je Čejen, který vstoupil do mého tee-pee jako host!“ zvolal Quanah Parker. „Ten, kdo na něho zaútoči, poruší posvátné právo na pohostinství a bude potrestán podle zákonů Komančů.“

„Je to poloviční běloch!“ zvolal Ishatai.

Quanah Parker udělal jeden krok.

„Whitehead pro prérijní kmeny udělal víc než kdokoli z nás,“ řekl pevným hlasem. „Není to zrádce. Ty, Ishataii, musíš svou odvahu ještě dokázat. Nestačí vidět do budoucnosti. Musíš umět i bojovat jako muž. Nikdo se Whiteheada ani nedotkne. Jedině že by ho vyzval na souboj.“

Quanah Parker hleděl na Ishataie a všichni v táboře citili, že náčelníkova slova jsou hozenou rukavicí. Mnozí z nich o Whiteheadovi slyšeli a věděli, že je jedním ze psích vojáků. A to bylo společenství, do kterého byli přijímáni pouze ti nejstatečnější.

Ishatai zbledl a vrhl nenávistný pohled na Quanaha Parkera. Na chvíli to vypadalo, že se na náčelníka vrhne, ale pak se ovládl a pomalu ustoupil.

„Děláš chybu,“ řekl ke Quanahu Parkerovi. „Díky jeho zradě ještě poteče naše krev.“ Prudce se otočil a prodral se mezi bojovníky. Šel za ním jen malý Kiowa.

Bojovníci tam strnule stáli. Ani Whitehead se nepohnul. Náčelník se otočil k němu a řekl: „Jeď, Whiteheade. Doufám, že naše cesty už se nikdy nezkříží. Boj již nikdo nezastaví. Běloši nám ho vnutili. Musíš se rozhodnout. Buďto budeš s bílými nebo s indiány.“

Než mohl Whitehead něco odpovědět, Quanah Parker se otočil a ukázal doprostřed tábora.

„Vidíš tu kůži, kterou naše ženy natáhly na sušení?“ přidušeně se zeptal. „To je jediný bizon, kterého moji muži v posledních týdnech ulovili. Možná je to i poslední bizon, který se zatoulal do našich loveckých revírů. Dal nám maso, abychom před našim posledním bojem nabrali síly. Už nemůžeme couvnout. Stojíme nad propastí. Nemáme jinou možnost než boj.“

Whitehead věděl, že náčelník o těch slovech není přesvědčený. Musel vědět, že válka bude znamenat zánik jeho kmene. Ale byl také příliš ješitný a tak zvolil cestu nejmenšího odporu, protože věděl, že jeho dny v pozici náčelníka jsou sečteny, pokud se nebude řídit Ishataiovou linií.

Whitehead pomalu pobídl buckskina. Ještě jednou kývl na Quanaha Parkera, ale náčelník pozdrav neopětoval.

Bojovníci se před ním rozestoupili. Hleděl do nepřátelských tváří a viděl, že by ho nejraději strhli z koně a rozsápali.

Neotáčel se, když vyjel z tábora. Cítil zvláštní mravenčení mezi rameny, přestože věděl, že nikdo se neodváží porušit náčelníkův rozkaz. Koutkem oka viděl, jak dva jezdci odjíždějí směrem na východ. Nechtěl se za nimi otáčet, ale měl pocit, že to jsou Ishatai a Kiowa.

Jel tak dlouho na západ, dokud za hřebenem nezmizel rudochům z dohledu. Pak okamžitě pobídl buckskina a odbočil na jih.

Věděl, že to je životu nebezpečné, ale na to byl zvyklý. Chtěl zjistit, co Ishatai plánuje. Šaman z tábora neodjel jen tak. Pravděpodobně vedl Kiowu na místo, kde se měl setkat s Camberovým nebo Big Wadeovým prostředníkem.

+ + + + +

Když před sebou spatřil Muleshoe, nebyl o moc chytřejší. Málem uštval koně, protože chtěl Ishataie a Kiowu dohnat, ale když konečně dorazil na místo, kde se ti dva setkali s nějakým bělochem, už tam nikdo nebyl.

Whitehead se vydal po stopě okovaného koně. Vedla přímo k vypálenému táboru lovců bizonů u Double Mountains Fork. Odtud vedly koleje po vozech k Muleshoe.

Trochu se tam porozhlédl a po nějaké době objevil jámu, jejíž existenci si nedokázal vysvětlit. Že by tam Hudman nechal zakopat něco, co nemělo Komančům padnout do rukou?

Pokusil se sledovat na vymleté cestě stopu osamělého jezdce, ale to bylo nemožné. Přesto si byl jistý, že onen muž jel do Muleshoe. Z cesty žádná stopa neodbočovala.

Slunce už zacházelo, když před sebou spatřil první domy. Vítr k němu přinášel výkřiky. Zmocnilo se ho podezření a raději pobídl buckskina do cvalu. Hřebec ukázal, co v něm je.

Hluk byl stále zřetelnější, dokonce se i střílelo.

V plném cvalu dorazil na širokou ulici.

Před nájemní stájí na konci města se shromáždil dav. Na korbě vozu tam stál jeden vysoký a dva menší muži. Měli na krku smyčku a lasa byla přehozená přes trám s kladkostrojem.

Whitehead se rozjel přímo do davu. Muži s výkřiky uskakovali. Jednoho zasáhlo kopyto a šel k zemi.

Whitehead se tam rozhlédl a viděl, že u koní zapřažených před vozem stojí John Camber. Měl na sobě stejný oděv jako předešlého dne. V pravé ruce držel bič.

Whitehead seskočil ze sedla a přiběhl k němu.

„Zahoď to!“ zvolal.

John Camber váhal a těkal pohledem. Whitehead na něm viděl, že má strach. Sklonil bič teprve, když na něho namířil Navy kolt.

Pak na bič šlápl a nožem přeřízl řemeny, kterými byli svázaní Ross Tanner a oba Mexičané.

Tanner vypadal špatně. Zřídili ho. Pravděpodobně se na něho vrhlo celé Hudmanovo mužstvo. Měl oteklé rty a část jeho vousu zmizela.

„Chlape!“ vyhrkl obr. „Byl nejvyšší čas. Ti chlápci zešíleli!“ Ukázal na Cambera, který pomalu ustupoval. „Ta zatracená krysa je proti nám poštvala. A ten,“ kývl na protější stranu ulice, kde stáli Big Wade Hudman a jeho dcera, „by klidně přihlížel, jak nás věší!“

„Má na svědomí Josepha Hudmana!“ zaječel Camber.

„Víte, že to není pravda!“ zvolal Whitehead na Hudmana. „Odvolejte Cambera, sakra, Hudmane!“

Big Wade neodpověděl. Prudce se otočil a těžkými kroky se vydal pryč. Liza tam zůstala.

Většina mužů se rovněž otočila, když viděla, že Big Wade s tím už nechce mít nic společného. Bylo to pro ně sice nepochopitelné, ale byla to Big Wadeova věc. Pokud mu bylo jedno, zda Tanner a jeho dva pomocníci budou osvobozeni, nechtěli s tím nic mít ani oni.

John Camber a několik mužů tam zůstali stát. Camber naklonil svou supí hlavu a hleděl na Tannera, který seskočil z vozu a nyní kráčel k němu.

Chvíli to vypadalo, že tlouštík se otočí a poběží pryč, ale tu se ozval Lizin tichý smích a Camber se zarazil.

Tanner se zastavil těsně před Camberem a zatnul pěsti.

„Měl bych tě zadupat do země, ty zbabělá kryso,“ zabručel.

„Co chceš, Tannere?“ vyhrkl Camber. „Poškodils Big Wadea dost na to, aby tě pověsil třikrát. Vražda mladého Josepha byla poslední kapka.“

Ross Tanner ho chytil za pulovr a dal mu pár facek.

Camber řval, jako by ho na nože brali. Břicho se mu vzdouvalo.

Ross Tanner si odplivl, odstrčil ho od sebe a utřel si ruce o kalhoty.

„Už tě nikdy nechci vidět, Cambere!“ zabručel. „Příště s tebou zametu město.“ Obrátil se a šel k oběma Mexičanům, kteří se dosud nevzpamatovali z šoku.

„Vezměte si koně a utábořte se někde za městem,“ tiše řekl. „Nevěřím, že proti nám ještě něco podniknou, ale jistota je jistota.“

Whitehead nespouštěl Cambera z očí. Tlouštík se odplazil od Tannera a vstal. Sáhl si za krk, ale když viděl, že Whitehead na něho hledí, ucukl, jako by se popálil.

Aha, pomyslel si Whitehead, takže má nůž v pochvě na zádech. Je dobré to vědět.

Na ulici sešla Liza Hudmanová. Vrhla zničující pohled na Cambera, prošla kolem něj a zůstala stát u Whiteheada a Rosse Tannera.

„Je mi to líto, Rossi,“ řekla pohnutým hlasem, „ale nemohla jsem ti pomoct.“

Tanner měl v očích nedůvěru, ale Whitehead na něm viděl, že se mu děvče líbí.

„Dobrá,“ řekl lovec bizonů. „Ale jedno byste si měli zapamatovat: Nemám nic společného s přepadeními, ani se smrtí tvého bratra. Naštěstí mám svědka, který potvrdí, že jsem v dotyčnou dobu byl sto mil od Red River.“

Liza Hudmanová letmo pohlédla na Whiteheada. Očividně mu ještě nezapomněla, jak ji ignoroval.

„Neměl by ses spouštět s někým takovým, Rossi,“ pohrdavě řekla.

Tanner se rozzuřil.

„Starej se o své,“ řekl. „Nikdy bych tomu nevěřil, kdybych to neviděl na vlastní oči. Jak se jen někdo může nechat osahávat takovou tlustou krysou! Každému slušnému děvčeti by se při takové představě zvedl žaludek.“

„Do toho ti nic není, Tannere,“ odsekla. Byla poněkud bledá. Když viděla, že se Whitehead šklebí, prudce se otočila a běžela pryč.

„Je to pravda?“ zeptal se Whitehead.

„Právě že ano!“ Tanner s úsměvem přikývl. „Viděl jsem je dneska ráno. Ten chlápek se před ní plazil jako pes a pak mu dovolila, aby na ni položil své špinavé pařáty a políbil ji na krk.“

„To se nebránila?“

„Vůbec. Úplně ho rozvášnila. Ale když potom chtěl víc, odstrčila ho.“

Whitehead si myslel své. Liza Hudmanová je rafinovaná mrcha. Co si slibuje od toho, že si Cambera omotá kolem prstu? říkal si. Co ví o podivných stycích Johna Cambera s Komanči? A co o tom ví její otec?

Buckskin mezitím přiběhl ke stáji, kde se ho ujal starý stájník. Whitehead na něho kývl. Mohl ho nechat v jeho péči. Hřebec starého muže akceptoval jako nikoho jiného.

+ + + + +

U Hudmanova velkého domu stály tři těžké povozy. Půl tuctu mužů je právě nakládalo. Whitehead viděl hluboké koleje, které zanechaly. Zastavil se a zavolal na Tannera.

„Máš tušení, kdy a kam pojedou?“ zeptal se.

Tanner pokrčil rameny. „Slyšel jsem jenom, že mají přes Llano jet do Roswellu.“

„Šílenci,“ zamumlal Whitehead.

„To si říkám i já,“ odvětil Tanner. „Pokud to Big Wade má skutečně v úmyslu, pak ty vozy může rovnou předat Komančům jako dar. Ušetřil by si tím spoustu trablů.“

Whitehead zavrtěl hlavou a kývl na koleje. „Celkem hluboké, co?“

„Hm,“ zabručel Tanner a svraštil čelo. „Sakra, sakra.“

„Co je?“ Whitehead zbystřil pozornost.

„Dnes ráno jsem je viděl. Byli u vypáleného tábora.“

„No a?“ zeptal se Whitehead. „Možná tam pro něco jeli.“

„Zvláštní je to, že Camber, Vargas a Gardiner kočírovali vozy sami.“

„Kdo je Vargas a Gardiner?“

„Dva ničemové. Najal je prý Camber. Možná mezi všemi událostmi existuje nějaká souvislost.“

+ + + + +

Vozy stály na dvoře vedle sebe. Přestože nikdo nepočítal s tím, že Komanči zaútočí na Muleshoe, nechal Big Wade vozy hlídat. Whitehead kývl na stín u otevřených vrat stáje.

„Musíme ho vyřadit,“ zašeptal k Tannerovi, „pokud se chceme podívat na vozy.“

Tanner přikývl. „Jsou tam ještě boční dveře, které do stáje vedou z jedné uličky. Připlížím se k němu zezadu.“

Whitehead se rozhlédl po tmavém dvoře.

„Asi to není jediná hlídka,“ řekl. „Až budeš u dveří, dám ti znamení. Když ti ho nedám, zmiz. Nebo tě ještě pověsí.“

Tanner se zazubil a zmizel v temnotě.

Whitehead počkal, načež se ve stínu zdi vydal dál. Muž před stájí ho očividně neviděl, protože se vůbec nehýbal. Zády se opíral o zeď. V rukou držel krátkohlavňovou pušku, pravděpodobně brokovnici.

Náhle se Whitehead zastavil, protože nedaleko od sebe uslyšel tiché škrábání. I muž u stáje ho slyšel. Narovnal se a zvedl pušku.

„Ksakru,“ řekl hluboký hlas kdesi před Whiteheadem. „Já toho zatraceného kocoura jednou oddělám.“

Muž u stáje vstal.

„Co se děje, Bennette?“ tiše zvolal. „Nic,“ odpověděl Bennett. „Jenom jsem se lekl toho černého kocoura.“

Muž u vrat začal chodit sem a tam. Whitehead tiše zaklel. Brzy se ve stáji musel objevit Tanner. Doufal, že muž se do té doby posadí.

Bennetta nikde neviděl. Musel být někde za vozy. Whitehead věděl, že pokud by u sebe i on měl brokovnici, mohlo to pro něj dopadnout nehezky.

Strnul a přemýšlel.

Má vůbec smysl vyřadit obě hlídky a prozkoumat vozy? Až se Camber dozví, že hlídky byly přepadeny, nebo dokonce zmizely, okamžitě vytuší, co se děje. Pravděpodobně by odjezd vozů odsunul. Nebo ho tlačí čas?

Nemohl se zbavit pocitu, že něco Camberovi udělalo škrt přes rozpočet. Pokus o vraždu Big Wadea vypadal spíš jako zoufalý čin než jako promyšlené jednání.

Whitehead neměl co ztratit. Chtěl Cambera vyprovokovat. Jeho reakce by mu napověděla mnohé.

Plížil se dál, až dorazil k vozům. Zadní část prvního vozu byla zalita světlem, které pronikalo z okna ven.

Tu uslyšel nějaký šramot a zastavil se. Bennett přidušeně zaklel a Whitehead se jen tak tak stačil skrýt do stínu vozu.

Bennett zakopl o cosi černého, co se plížilo po zemi. Ozvalo se zamňoukání a kocour s prskáním zmizel pod vozem.

Brent Bennett se otočil.

V tom okamžiku spatřil Whiteheada.

Chtěl zvednout brokovnici, ale tu ho trefila hlaveň Whiteheadova Navy koltu.

Tiše se skácel na podlahu. Whitehead ho zachytil a vzal si brokovnici.

„Sakra, co je zas, Bennette?“ zeptal se muž u stáje.

„Málem jsem toho kocoura dostal,“ nezřetelně odvětil Whitehead.

„Nech ho na pokoji,“ řekl druhý muž. „Je to jeho revír.“

„Sakra,“ zaklel Whitehead.

To muži u stáje stačilo.

Whitehead se sklonil a svázal Bennetta řemínky, které si tam přinesl. Jako roubík použil špinavý kapesník, který našel v jeho kapse.

Pak obešel vůz a vyhlédl na dvůr. Slyšel jakýsi tlumený zvuk a pak tiché sténání.

Zvedl brokovnici a natáhl oba kohoutky. Opatrně vyhlédl zpoza rohu vozu a uviděl, jak kdosi táhne omráčeného muže do stáje.

Přikrčen přeběhl dvůr a zmizel ve stáji. Tam ho čekal usmívající se Tanner. Ve tmě byly vidět jen jeho zuby.

„Proč jsi nepočkal?“ rozzuřeně se zeptal.

„Nevzrušuj se,“ řekl Tanner. „Poznal jsem tvůj hlas, když jsi mu odpovídal.“

„Je svázaný?“ zeptal se Whitehead.

„Jasně. Máš mě za blbce?“

Whitehead mu neodpověděl a vyklouzl na dvůr. Musel si pospíšit. Bylo možné, že Bennetta a jeho druha přijdou brzy vystřídat kumpáni.

+ + + + +

Byli celí zpocení, když vyšli ze stáje. Skoro hodinu jim trvalo, než uskutečnili Whiteheadův plán, když předtím ve dvojitých dnech vozů našli winchestrovky. Byly v podlouhlých dřevěných bednách zasypaných hlínou. Whiteheadovi bylo jasné, že Camber zbraně ukryl v táboře u Double Mountain Fork. Romanci je při přepadení pravděpodobně měli ukořistit, ale z nějakého důvodu je nenašli. Camberovi nezbývalo než je Komančům přihrát jinak.

Těsně předtím, než dorazili na širokou Main Street, se s ním Tanner rozloučil.

„Víš, co máš dělat?“ zeptal se Whitehead.

Ross Tanner přikývl.

„I když nechápu, proč s tím děláš takové cavyky,“ řekl. „Proč ho prostě nevytáhneme z postele a neodděláme?“

„Chci, aby se chytil do pasti,“ odvětil Whitehead s úsměvem. „Musí se usvědčit sám, aby o jeho vině nebylo pochyb. Krom toho myslím, že za tím stojí ještě někdo další.“

Tanner si cosi bručel pod fousy.

„Dělej, jak myslíš,“ zamumlal, „ale pak mi nic nevyčítej, jestli to nevyjde. Jedu za Lugem a Sotem. Budou mě považovat za šílence, až jim povím, co jsme vymysleli.“

Whitehead se usmál, když Tanner zmizel v temnotě. Lovec bizonů nechápal, proč by Cambera a Big Wadea nemohli vytáhnout z postele a konfrontovat s puškami ve vozech. Ale čeho by tím dosáhli? Whitehead ještě stále nevěděl, zda mužem v pozadí není Big Wade.

Pomalu se Šoural k nájemní stáji. Chtěl se ještě jednou podívat na buckskina a pak si chtěl jít lehnout.

Byl teprve v polovině cesty, když zpoza rohu vyšel malý muž. Zarazil se, když ho spatřil, potom se odhodlal a šel dál.

Byl to starý stájník.

Hekal, když přiběhl k Whiteheadovi.

„Viděl jsem jeho koně!“ vyhrkl. „Za obchodem.“

„Čího koně?“ zeptal se Whitehead.

„Yatesova!“

Whitehead pohlédl na Big Wadeův dům. Ve dvou místnostech v patře se ještě svítilo.

„Ještě tam stojí?“ zeptal se starého muže.

Stájník přikývl.

„Pak ho odveď do stáje,“ řekl Whitehead. Otočil se a šel k velkému domu. Už byl téměř u něj, když tu třeskly dva výstřely z koltu. Krátce nato zaduněla rána z pušky.

Rozběhl se proti vchodovým dveřím a vyrazil je.

Pak běžel ke schodům do patra. Nahoře na galerii se otevřely dveře a objevila se v nich Liza Hudmanová. V ruce držela petrolejku a měla na sobě noční košili, která toho víc odhalovala, než zakrývala. Vykřikla, když se otevřely další dveře.

Whitehead muže, který v nich stál, okamžitě poznal.

Byl to Yates!

Pistolník se skutečně odvážil do jámy lvové.

Yates v ruce držel revolver a mířil jím na Lizu. Whitehead už chtěl střílet, ale pak si všiml, že Yates se otočil a rozběhl se po schodech dolů.

Těsně za ním se na galerii znovu otevřely dveře, ale toho si Yates nevšímal.

Whitehead dorazil ke schodům.

„Stůj, Yatesi!“ vykřikl.

Pistolník se uprostřed schodů zastavil, jako by narazil do neviditelné stěny. Pak reagoval. Byl rychlý jako útočící had, ale proti Whiteheadovi neměl sebemenší šanci.

Než se mu podařilo namířit, Whitehead už vypálil. Kulka ho zasáhla do ruky s koltem a odhodila ho na zábradlí. Revolver mu vypadl z ruky a sletěl po schodech dolů.

Whitehead namířil Navy kolt na Yatese. Krátce pohlédl na galerii, kde stál John Camber oblečený ve směšné noční košili. Vyšel z pokoje, který před pár vteřinami opustil Yates.

Camber držel v rukou brokovnici. Než ho Whitehead mohl zastavit, zmáčkl spoušť.

Rána byla v uzavřené hale ohlušující.

Brian Yates se Vzepjal, rozhodil ruce a zřítil se přes zábradlí dolů.

Whitehead nespouštěl Cambera z očí. Počítal s tím, že tlouštík na něho vystřelí – z druhé hlavně, ale to se nestalo. Zřejmě si byl vědom toho, jak směšně v noční košili vypadá, protože se otočil a zmizel ve svém pokoji.

Whitehead zaklel a vyběhl na galerii. V domě bylo rázem rušno. V hale se objevilo několik sluhů s petrolejkami a svícemi. Jakási žena začala ječet.

Whitehead se o to nestaral. Vešel do místnosti, ze které vyběhl Yates. Liza Hudmanová ještě pořád stála ve dveřích svého pokoje. Pod průsvitnou noční košilí byly vidět tvary jejího těla. Šla za ním.

Whitehead si Big Wadea hned nevšiml. Teprve, když se v pokoji rozhlédl pozorněji, spatřil za gaučem dvě nohy v pantoflích.

Na stěně napravo od něj bylo plátno rozstřelené broky. Zbytek rámu nakřivo visel na skobě.

Liza přistoupila k němu. Petrolejku postavila na stolek před gaučem a náhle si skryla tvář do dlaní.

„Ne,“ hlesla. „Ne…“

Whitehead obešel gauč a sklonil se. Na chvíli mu to připadalo, jako by se Big Wadeovi zvedala hruď, ale potom, když uviděl dírky na jeho krku a hlavě, poznal, že to byl jen klam.

Narovnal se. Do pokoje vešli další tři muži.

John Camber si již mezitím oblékl kalhoty. Za ním stál Logan. V ruce držel revolver.

Malého muže vedle Cambera Whitehead zatím nepotkal. Byl zatraceně podobný stájníkovi. Měl šedivé vlasy na ježka, hustá obočí a malé oči. Narozdíl od stájníka měl ještě zuby. Ty však byly hnědé a v hrozném stavu.

Malý muž udělal jeden krok, opřel se rukama o boky a díky tomu poodhrnul vestu.

Whitehead spatřil hvězdu, která se ve svitu petrolejek leskla.

„Co je s Big Wadem?“ zeptal se marshal chraplavým hlasem.

Whitehead o krok ustoupil.

„Podívejte se na něho sám, marshale,“ řekl. „Yates byl očividně dobrý střelec.“

Marshal prošel kolem Whiteheada a pohlédl za gauč. Náhle zbledl, zase se narovnal a pohnutým hlasem řekl: „Je mrtvý.“

Liza se rozvzlykala. John Camber se pokusil jí dát ruku kolem ramen, ale ona ho odstrčila. Z očí jí šlehaly blesky.

Whiteheadovi to neuniklo.

Náhle pochopil, že její slzy jsou falešné. Děvče pravděpodobně vůbec nebylo schopno nějakého citu vůči druhým.

„Vy jste Yatese oddělal?“ zeptal se marshal Whiteheada. Ten zavrtěl hlavou.

„Já ho trefil jen do ruky,“ odvětil. „Camber do něho napálil dávku sekaného olova.“

Přestože nehovořil příliš nahlas, Camber se prudce otočil.

„Nemohl jsem vidět, že už není ozbrojený,“ rychle řekl. „Viděl jsem tu ležet Big Wadea, vzal jsem brokovnici a běžel ven. Vypadalo to, jako by Yates chtěl na míšence střílet.“

Whitehead se usmál. Na podlaze u gauče spatřil náboj a zeptal se Cambera: „Kde je ta brokovnice?“

„V mém pokoji,“ odpověděl Camber.

„Přines ji, Logane,“ řekl Whitehead.

Pistolník se urazil. „Nejsem tvůj sluha, bastarde!“

Přistoupila k nim Liza. V očích už neměla slzy.

„Dělejte, co vám pan Whitehead přikázal, Logane,“ chladně řekla.

Whitehead byl jejím chladem překvapen mnohem méně než ostatní. John Camber měl otevřená ústa, jak byl v šoku. Vypadal jako býk, který chce pojmout krávu, a náhle si všimne, že stojí za plotem.

Logan zrudl. Měl na jazyku tvrdou odpověď, ale smlčel ji. Otočil se a o chvíli později přinesl brokovnici. Podal ji Whiteheadovi.

Ten otevřel komory. V jedné byla prázdná nábojnice, v druhé ještě celý náboj.

Pak dal zbraň marshalovi.

„Výstřel poškodil obraz,“ řekl. „Big Wade to musel zmáčknout, ještě když umíral. Druhá rána stála Yatese život. Takže pan Camber musel zbraň dobít, předtím než opustil pokoj a střelil Yatesovi do zad.“

„He?“ vyhrkl Camber.

Marshal přikývl a zabručel: „Proč jste tu brokovnici dobíjel?“

Camber zrudl a začal koktat: „Já – já – si myslel – že mám náboje na stole – co tím, chcete říct, Hanrahane?“ Přeskakoval mu hlas.

Hanrahan sám nevěděl. Tázavě pohlédl na Whiteheada.

Ten se neubránil úsměvu. „Tím jsem chtěl říct jen to, že pan Camber nejednal tak bezhlavě, jak se nám snaží namluvit.“

„He?“ vyhrkl Camber.

„Sakra, zavřete zobák!“ zvolal Hanrahan. Hodil brokovnici na gauč a vydal se ke dveřím.

Whitehead šel za ním. Nevěděl, co by tam ještě měl dělat. Big Wade Hudman byl mrtvý a tím pádem neměl s kým jednat.

Musel si všechno rozmyslet. Pomyslel na Rosse Tannera a jeho nabídku. Bylo nemožné nyní Tannera zavolat zpátky, jedině že by se odjezd karavany do Roswellu pozdržel.

+ + + + +

Nevěděl, kde je marshalova úřadovna, přestože v Muleshoe nebylo mnoho budov. Rozhodl se, že půjde do nájemní stáje a zeptá se stájníka, který byl tak neuvěřitelně podobný marshalovi.

Byl rád, že Big Wadeův dům opustil bez problémů. Venku na dvoře stáli Brent Bennett a Lou Gardiner, kteří nahlas diskutovali s vozky a ostatními pistolníky. Všichni očividně proklínali míšence.

Stájník už na něho čekal. Vyplivl kousek žvýkacího tabáku a zeptal se: „Co teď?“

Whitehead pokrčil rameny.

„Nemám tušení,“ řekl. „Yates je pravděpodobně i vrahem Josepha Hudmana a nikdo už nezjistí, proč mladíka a jeho otce zabil.“

„Vy– vy myslíte, že to udělal na něčí pokyn?“ Starý muž zapomněl žvýkat.

„Co jiného?“ Whitehead přišel k buckskinovu stání. Stájník šel za ním.

„Chcete odjet ještě za tmy?“

„Ano, ale předtím bych si rád promluvil s marshalem. Můžete mi říct, kde ho najdu?“

Stájník se usmál. „Vy jste ho už viděl?“

„Vypadá jako vaše dvojče.“

Starý muž se zazubil.

„To je fakt,“ řekl. „Počkejte, radši ho přivedu sem, ať se mezitím můžete postarat o svého koně.“ Tiše zmizel a Whitehead začal sedlat buckskina. Ještě mu ani neutáhl podbřišník, když se objevili oba bratři.

Marshal se šklebil.

„Mitch mi sice řekl, že vám můžu věřit,“ začal, „ale lidé, kteří dělají špinavou práci pro druhé, se mi nelíbí.“

„To je přece i váš džob,“ odvětil Whitehead s úsměvem., Akorát že vy to děláte za míň peněz.“

Marshal tu poznámku ignoroval.

„Co ode mě chcete?“ zeptal se.

Whitehead doufal, že mu může věřit. Věděl, že potřebuje někoho, kdo bude mít ve městě oči otevřené, zatímco bude s Tannerem v Llanu.

Pověděl mu, co objevil ve dvojitých dnech vozů.

Joe Hanrahan střídavě bledl a rudl. Whitehead měl co dělat, aby ho zadržel, když se chtěl rozběhnout k Big Wadeovu domu a prohledat vozy.

„Garantuju vám, že ty zbraně se Komančům do rukou nedostanou,“ řekl. „Kdybyste teď spustil poplach, šel by můj plán k čertu a nikdy bychom se nedozvěděli, kdo má na svědomí přepadení Big Wadeových vozů.“

Hanrahanovi se to nelíbilo, ale nechal se přesvědčit. A souhlasil s tím, že bude po dobu Whiteheadovy nepřítomnosti dávat pozor, přičemž však do jeho návratu nic nepodnikne.

+ + + + +

Pálily ho oči, jak dlouho hleděl do doliny. Oblak prachu, který se před dvěma hodinami objevil na obzoru, se neustále blížil.

Pohlédl na Rosse Tannera, který klečel vedle něho. Lovec bizonů a jeho dva Mexičané se k němu přidali ráno na smluveném místě.

„Doufám, že se můžeme spolehnout na to, co nám řekli Moreno a Gomez,“ řekl.

Tanner se usmál. „Ty jim nevěříš?“

Whitehead pokrčil rameny. „O to nejde. Jenom se mi nechce věřit, že Ishatai bude nečinně čekat, dokud vozy nedorazí k němu.“

„Ishatai je opatrný,“ řekl Tanner. „Pravděpodobně se chce ujistit, že to není past. Pár mil odtud jsou jeho špehové, kteří budou vozy doprovázet až k Ishataiovi. Chce mít jistotu.“

To znělo rozumně, ale Whitehead měl přesto špatný pocit. Slezl o něco níž a vstal.

„Pojedeme jim naproti?“ řekl. „Vědí Moreno a Gomez, co je čeká?“

„Jezdím s nimi už dlouho,“ odvětil usmívající se Tanner. „Ti se nebojí ničeho.“

„Tím lépe,“ zamumlal Whitehead, šel ke svému buckskinovi a vyšvihl se do sedla. Pak vyjel, aniž by čekal na Tannera a oba Mexičany. Věděl, že si o ně nemusí dělat starosti a že Tanner bude jednat podle jeho pokynů.

Jel pod hřebenem, takže ho lidé u vozů nemohli vidět. Půda tam byla poněkud kamenitá. Kopyta koní zviřovala prach jen lehce.

Když dorazil do úžlabiny, ohlédl se. Tanner a Mexičané byli na svých místech. Přikývl. Vlastně se to nemohlo pokazit.

Přesto se necítil ve své kůži. Měl co do činění s šesti muži a nemohl čekat, že mu budou přátelsky naklonění. Nevěděl, zda Logan je též Camberův člověk, ale stačil i Gardiner a Vargas. Musel si dávat setsakramentský pozor, i kdyby byli jen zpola tak nebezpeční, jak tvrdil Mitch Hanrahan.

Projel úžlabinou, která vedla do doliny, a ucítil prach dřív, než ho uviděl. Vozy už tudy očividně projely.

Pobídl buckskina. Ve vzduchu se vznášel červenožlutý prach. Vytáhl si šátek. V uších mu znělo skřípění kol a cinkání postrojů. Poněkud přibrzdil koně, aby se příliš brzy neprozradil.

Potom dorazil do doliny. Vozy byly ve zvířeném prachu vidět jen jako stíny. Přestože byl prach nepříjemný, Whitehead proti němu nic nenamítal. Aspoň byl skryt před zraky těch mužů.

U vozů viděl tři postavy. Nevěděl, kdo to je. Rozhlédl se po hřebeni. Na místě, kde se tyčilo několik skal, se krátce zablesklo. Sluneční paprsky se tam odrazily od zbraní Tannera nebo jeho lidí. Přidušeně zaklel a vytáhl ze sedlového pouzdra henryovku. Doufal, že muži u vozů si ničeho nevšimli.

Nejel k vozům přímo, nýbrž obloukem.

Když byl přibližně padesát yardů od nich, objevil ho jeden z jezdců. Vykřikl a otočil svého koně.

Whitehead viděl, že po něm začali střílet. Instinktivně se přikrčil a vykřikl: „Nestřílejte, to jsem já, Whitehead!“

Nevěděl, zda budou střílet dál, ale musel to risknout. Pokračoval k vozům.

Muž, který střílel, měl na hlavě klobouček, jaký nosil i Yates. Zdobil ho mohutný knír a v očích měl pohled, který byl všechno jen ne přátelský.

Whitehead přijel až na pět yardů od něj. Revolveru, který Lou Gardiner ještě stále držel v ruce, si nevšímal. Sám měl v pravé ruce henryovku, kterou mohl kdykoli zvednout.

„Ahoj, Gardinere,“ řekl a usmál se. „Jsi trochu nervózní.“

Gardiner si odplivl.

„Co tu chceš, bastarde?“

Whitehead mu neodpověděl. Přijel k prvnímu vozu a kývl na Logana. Vedle pistolníka seděl na koni Mexičan, kterého zatím nepotkal. Podle stájníkova popisu to musel být Emilio Vargas. Vypadal jako krysa. Měl malé oči s pichlavým pohledem, špičatý nos a podlé rysy ve tváři.

Lou Gardiner jel za Whiteheadem.

„Na něco jsem se tě ptal, bastarde!“ vyhrkl.

Whitehead krátce pohlédl na tři vozky. Všichni měli ruce položené na puškách a v jejich tvářích nebyla ani stopa vlídnosti. Nedůvěřovali mu. Pravděpodobně si mysleli, že je jedna ruka s Komanči.

Otočil buckskina tak, že viděl na všechny tři pistolníky.

„Ptal ses mě, co tu chci,“ klidně řekl. „Povím ti to, Gardinere. Ale nejdřív schovej revolver, jestli nechceš koupit kulku.“

Gardiner se rozesmál.

„Ty nafoukaný bastarde!“ vyhrkl.“Když budu chtít, tak tě odpravím!“

Whitehead kývl za sebe. „Podívej se na hřeben, Gardinere,“ řekl. „Doufám, že víte, že Tanner a jeho dva Mexičané na tuto vzdálenost dokážou mouše vystřelit oko.“

Muži se ohlédli. Whitehead viděl, že Gardiner je bledý jako stěna. Logan vyděšeně zvedl ruku z koltu a pouze Emilio Vargas, který byl proti kulkám z hřebenu kryt Loganovým tělem, si dál věřil.

Nevěděl, že nemá sebemenší šanci. Whitehead koutkem oka zachytil jeho pohyb a reagoval s neuvěřitelnou rychlostí. Z hlavně jeho henryovky vyšlehl plamen, ještě než Vargas vytáhl kolt z pouzdra. V následuj ícím okamžiku namířil pušku na Gardinera.

Lou Gardiner hleděl na svého kumpána, který nakřivo seděl v sedle a levou rukou se držel za bok. Kolt mu sklouzl zpátky do pouzdra.

Vargas procedil mezi zuby kletbu, když zvedl ruku a spatřil krev. Měl sto chutí to zkusit ještě jednou, ale tu se do země před jeho koněm zaryla kulka. Musel oběma rukama chytit koně za uzdu, aby ho udržel pod kontrolou.

„Jestli ještě někdo bude dělat hlouposti, budeme mířit přesněji,“ zvolal z hřebene Ross Tanner.

„Odhoď zbraně, Gardinere,“ řekl Whitehead. „A to platí i pro tebe, Logane.“

Pistolníci poslechli. Vargas je napodobil, aniž by ho k tomu musel vyzývat. Vytáhli i pušky ze sedlových pouzder a pustili je na zem.

Jeden z vozků vstal a zapřel se rukama o boky.

„Sakra, nechtěli jsme věřit tomu, že jsi ten hajzl, co přepadl naše vozy a oddělal naše kamarády!“ zvolal k hřebeni. „Ale teď už to víme, Tannere, ty pse!“

„Šetři si hlasivky,“ řekl Whitehead. „Toto není přepadení. Měli byste být rádi, že jsme tady, protože jen pár mil odtud čekají tři tucty Yampariků na pušky, které vezete.“

Vozka vyděšeně vtáhl hlavu mezi ramena, jako by indiáni byli poblíž. Jeho dva druhové slezli z vozů.

„Same, Otisi – pojďte sem!“ zvolal na ně vozka prvního vozu. „Slyšeli jste to?“

Zavrtěli hlavou.

„Co se to tu vlastně děje, Barney?“ zeptal se jeden z nich.

Whitehead kontroloval Gardinera a Vargase, zatímco onen Barney vysvětloval, co mu řekl Whitehead. Nechtěli tomu věřit.

„Vůbec se mi to nelíbí, Barney,“ řekl jeho druh. „Představ si, že ten míšenec má pravdu. Jsme jediní, kdo tu nemá koně.“

Vozkové na sebe vyděšeně hleděli.

„Kruci,“ řekl Barney a pohlédl na Whiteheada. „Co chcete dělat, pane?“

„Nemáte se čeho bát,“ řekl Whitehead. „Tanner pro vás má tři koně. Pokud ale o těch puškách víte, pak vás Komanči jistě nechají jet dál.“

„Pane,“ řekl rozzuřený vozka, „jmenuju se Barney Mulligan. Už celé roky jezdím pro Big Wadea a nikdy jsem se nenamočil do žádné špinavosti, i když k tomu byla příležitost. To samé můžu říct i o Otisu Kellym a Samu Goldmanovi. O žádných puškách nevíme. Krom toho tomu nevěřím, protože jsme vozy sami nakládali.“

„A podívali jste se i do dvojitých den?“ zeptal se Whitehead.

Emilio Vargas náhle pobídl svého poníka ostruhami. Zvíře zařehtalo a vyrazilo. Vozkové uskočili.

Whitehead otočil buckskina a hřebec narazil hrudí do poníka. Ten se skácel k zemi.

Whitehead koutkem oka viděl, jak se Lou Gardiner vrhl ze sedla. Jeho zvíře ho krylo před kulkami z hřebene.

Whitehead vytáhl nohy ze třmenů a skočil na pistolníka, který právě sahal po revolveru, jenž ležel v písku před ním.

Narazili do sebe a začali se válet po zemi. Gardiner už nestačil kolt zvednout. Whitehead přemýšlel, co udělá Vargas. Doufal, že Tanner je ve střehu. Nestřílelo se však.

Rozmáchl se a pěstí Gardinera zneškodnil. Pak vyskočil a odkopl kolt z jeho dosahu. Nato se otočil k Vargasovi.

Ale Mexičana již měl pod kontrolou Barney Mulligan, který ho pevně držel.

Tu zazněl dusot kopyt. Přijížděli tam Ross Tanner a oba Mexičané, kteří za sebou vedli tři osedlané koně.

Když Tanner dorazil k vozům, okamžitě seskočil ze sedla a začal sbírat zbraně. Mulligan držel zraněného Vargase, dokud ho neodzbrojil Tanner. Našel u něj nůž a malý revolver v botě.

Whitehead zůstal stát před Loganem.

„Co je s tebou?“ zeptal se. „Ani ty o zbraních samozřejmě nic nevíš?“

Logan zavrtěl hlavou. „Jak víš, že jsou ve vozech?“

Přišel k nim Otis Kelly, mohutný vozka posledního vozu, a řekl: „Má pravdu, Barney. Tvůj vůz má dvojité dno.“ V rukou nesl winchestrovku zabalenou v naolejovaném papíře. „Měli bychom ty zatracené pistolníky na místě pověsit. Klidně by nás obětovali, tak jako to při jiných přepadeních udělali s ostatními.“

Barney Mulligan přišel ke Gardinerovi, ale Whitehead se postavil před něj.

„Lynčovat se tu nebude,“ řekl. „Gardiner musí vypovídat.“

„Whiteheade!“ ozval se Tannerův překvapený výkřik.

Muži se ohlédli. Tanner ukazoval na hřeben na protější straně doliny.

Whitehead spatřil malou, přikrčenou postavu na pintoví a ani na vteřinu neváhal. Vyšvihl se na buckskinův hřeben a pobídl ho.

Hřebec vyrazil. Whitehead cítil hru jeho svalů a už za sebou měl padesát yardů, když indián na pintovi zareagoval.

V tom okamžiku ho poznal podle kloboučku. Byl to Ishataiův prostředník, který byl tak podobný Kiowovi.

Whitehead kopal koně patami. Musel toho muže dostihnout, jinak by vše přišlo nazmar. Kdyby Kiowa Ishataie varoval, byl by jeho život v ohrožení. A nejen jeho.

Poněkud zpomalil, protože cválal do svahu. Po další míli však zase náskok stáhl. Indián se stále častěji otáčel a když poznal, že Whiteheadovi neunikne, zamířil ke skalám.

Potom zmizel za nimi. O pár chvil později se kůň opět objevil, ale tentokrát bez jezdce.

Whitehead se vrhl ze sedla. Právě včas. Třeskl výstřel a Whitehead slyšel náraz. Kulka škrábla do hrušky jeho sedla.

S čejenským výkřikem se vrhl z koně a dopadl za písečnou dunu. Rudoch okamžitě střílel, Whiteheadovi se do očí dostal písek. Několikrát se převalil, až narazil na skálu, za kterou se skryl. Těsně před ním se kulky odrážely od skalní stěny.

Nečekal, až indiánovi dojdou náboje. Věděl, že nemá čas. Střelba byla slyšet na míle daleko. Poblíž nepochybně byli komančští špehové, kteří už byli jistě na cestě k dolině.

Whitehead proběhl volné prostranství mezi svým úkrytem a skalami, za nimiž byl schovaný indián.

Ten ještě dvakrát vypálil, ale potom se náhle rozhostilo ticho a Whitehead uslyšel cvaknutí. Teď již nekličkoval a vydal se přímo k místu, kde se předtím zablesklo.

Rudokožec se s výkřikem vrhl stranou, když se objevil Whiteheadův stín. Pustil winchestrovku, kterou už nestačil nabít, a sáhl po dlouhém noži, který měl u boku.

Whitehead stačil na poslední chvíli uskočit. Čepel mu roztrhla košili na levém boku. Hlavní henryovky indiána dloubl do boku, ale nezmáčkl to. Chtěl ho živého.

Indiánovi se podařilo stáhnout pravou ruku s nožem, přičemž Whiteheada řízl pod paží. Whitehead vykřikl bolestí a praštil soka do nadloktí.

Indián ale nůž nepustil. Whitehead mu viděl na očích, že ho ta rána bolí, dokázal však bolest překonat.

Opět zaútočil a Whitehead jen díky štěstí ránu vykryl puškou.

Potom se vrhl stranou, vytáhl z pouzdra Navy kolt a přitiskl indiánovi jeho hlaveň ke krku.

„Ještě jeden pohyb a jsi mrtvý!“ vyhrkl yamparickým dialektem.

Indián strnul. V očích neměl ani stopu strachu, pouze nenávist.

„Jsi vrah mého bratra,“ zašeptal rudoch.

„V Amarillu?“ zeptal se Whitehead.

Kiowa přikývl.

„Přepadl mě ze zálohy,“ řekl Whitehead. „Ani jsem ho neznal. Jednal na Yatesův pokyn, že?“

Kiowa opět přikývl.

„Nechám tě žít, pokud mi povíš, co jsi dělal v Muleshoe u Johna Cambera,“ řekl Whitehead.

Kiowa pustil nůž a uvolnil se.

Whitehead si oddechl. Nepočítal s tím, že se Kiowa vzdá tak rychle.

Jen o pár vteřin později však pochopil, že to byl jen bluf. Kiowa se v žádném případě nevzdal.

Indián se bleskově otočil a mrštil mu písek do tváře. Whitehead jen na poslední chvíli stačil zavřít oči. Vrhl se dozadu a opět je otevřel.

Kiowa klečel v písku a nabíjel winchestrovku.

Whitehead neměl jinou možnost. Zvedl kolt a zmáčkl spoušť zároveň s Kiowou. Cosi žhavého ho škráblo na levém rameni. Trhl sebou, jako by ho švihl bič. Potom uviděl, jak se Kiowovi rozšířily oči. Zdálo se, že se chce zvednout, ale pak se zhroutil a převrátil na záda.

Whitehead se posbíral ze země a utřel si pisek ze tváře. Kiowovi se na hrudi vytvořila krvavá skvrna. Whitehead k němu vrávoravě přišel a klekl si vedle něj.

Indián ještě žil. Oči, ve kterých již byla smrt, pohlédly na Whiteheada.

„Jsi velký bojovník, Whiteheade,“ zašeptal. „Proč stojíš na špatné straně?“

„Nestojím na špatné straně,“ odpověděl Whitehead. „Srdcem jsem rudý muž, ale můj rozum mi říká, že cesta boje přivede rudý lid do záhuby. Bílý muž je příliš mocný na to, aby mohl být poražen. Ishatai žene Komanče do propasti. Kouzlo, kterým je ošálil, je k ničemu.“

Kiowa se pousmál.

„Vím, že to není kouzlo,“ odvětil tichým hlasem. „To John Camber mu řekl, že se objeví kometa. To kouzlo patří Camberovi, který ho věnoval Ishataiovi, aby pro něj přepadal povozy a kořistil.“

Whiteheada se zmocnilo vzrušení. Byl blízko rozluštění celé záhady. Teď bylo jasné, že za vším stojí John Camber. Ještě však neznal jeho motiv.

„A proč vám Camber poslal pušky?“ zeptal se chraplavým hlasem.

„Měli jsme si je vyzvednout v táboře u Double Mountain Fork,“ řekl Kiowa. Jeho hlas byl stále slabší a Whitehead se k němu musel sklonit, aby mu rozuměl. „Ale nenašli jsme je. Několik bílých mužů uteklo a my se báli, že přivedou pomoc. Proto jsme odjeli.“

„Pak jsi jel do Muleshoe amluvils s Camberem o tom, jak se dostat k puškám,“ řekl Whitehead.

Kiowa přikývl. Ještě jednou otevřel ústa, ale tu mu strnuly oči a hlava mu klesla na zem. Byl mrtev.

Whitehead vstal a hvízdnutím k sobě zavolal buckskina, načež zvedl henryovku, schoval winchestrovku, která patřila Kiowovi, za skálu a vyšvihl se do sedla. Rozhlédl se, ale Komančové nikde. Chtěl vzít pinta s sebou, jenže zvíře před ním couvalo. Takže ho tam nechal a jel zpátky k vozům.

Hlavou se mu honily myšlenky. Musel uznat, že Camber je prohanný. V mladém, mocichtivém šamanovi nalezl ideální prostředek pro své cíle. Se svými znalostmi a dalekohledem objevil kometu, ještě když byla pro lidské oko nepostřehnutelná. Potom propočítal její dráhu a zjistil, že bude viditelná pět dnů. Musel se pousmát, když si představil, jaký účinek to muselo mít na Yampariky, když se ukázalo, že Ishataiovo proroctví je pravdivé.

Věděl však, že to mu moc nepomůže. Komanči by mu to nevěřili. Ishataiova moc byla příliš velká. Mohl jen zabránit tomu, aby jim do rukou padly winchestrovky. A musel jim nahnat strach, aby je přešla chuť na válku.

+ + + + +

Na Tannerovu otázku, zda dostal rudokožce, jen přikývl, načež šel za třemi pistolníky, kteří byli přivázáni ke kolům prvního vozu.

Logan ho přivítal nadávkou.

„Co chceš, Logane?“ řekl Whitehead. „Nemůžu si dovolit s tebou jednat jinak než s Gardinerem a Vargasem. Jak můžu vědět, že nejsi Camberův člověk a že jsi pracoval pro Big Wadea?“

Logan zbledl.

„Je to tak!“ vyhrkl. „Nikdy jsem nikoho neposlal na smrt.“

Whitehead kývl na Mullígana a přikázal mu, aby pistolníky rozvázal.

„I Gardinera a Vargase?“ nevěřícně se zeptal vozka.

Whitehead přikývl. „Převezmou vaši práci. Nebo snad chceš jet ke Komančům sám?“

Mulligan na něho udiveně hleděl. „Přece nechceš…“

„Drž hubu a dělej, co ti Whitehead řekl.“ Tanner postrčil Mulligana k zajatcům. „Nemíníme pušky předat rudochům. Před jejich očima je vyhodíme do vzduchu.“

Mulligan zamumlal cosi, čemu nikdo nerozuměl a osvobodil pistolníky. Logan je začal ujišťovat, že s tím nemá nic společného, ale Whitehead se nedal přesvědčit.

„Potřebuju tři muže, kteří pojedou s vozy,“ řekl. „A to budete vy. Kdo se bude bránit, toho na kozlík přivážeme. Pak se může pobavit s Ishataiem a jeho bojovníky o tom, co to znamená.“

Logan se odmlčel a pak si s Gardinerem a Vargasem vyslechl, co mají udělat. Whitehead po nich chtěl, aby jeli ještě několik mil a potom počkali, dokud se Komanči nepodívají, proč nejedou dál. Potom měli nasednout na koně a zmizet.

„Když si pospíšíte, máte šanci,“ řekl Whitehead. „Jenom bych vám rád doporučil, abyste se nevraceli do Muleshoe. Marshal už o všem ví. Je možné, že by vás obvinil ze spoluúčasti na několika vraždách. A dobře víte, jak mají v Muleshoe v oblibě šibenici.“

„Co bude s námi?“ zeptal se Mulligan.

„Vy jeďte zpátky. Ale ne do Muleshoe, nýbrž do Amarilla. V příštích dnech bude v Muleshoe horko.“

Mulligan přikývl. „Máme o tom říct amarillskému marshalovi?“

Whitehead zavrtěl hlavou.

„Toho už se ujme Hanrahan,“ odvětil.

Tři vozkové nasedli na koně, které tam přivedl Tanner, zamávali na ostatní a vyjeli. Whitehead byl rád, že odjíždějí.

On, Tanner i oba Mexičané drželi v rukou pušky.

„Myslete na to, že na vás celou dobu budeme mířit,“ řekl. „Neslezte z kozlíku, dokud nevystřelím, rozumíte?“

Logan přikývl. Gardiner a Vargas mlčky vylezli na vozy. Své zbraně dostali zpátky. Náboje byly v sedlových brašnách jejich koní, kteří byli přivázáni za vozy.

Když nasedl i Logan, dal Whitehead znamení. Gardiner, který řídil první vůz, práskl bičem a vůz se rozjel. Ostatní ho následovali.

Whitehead, Tanner a oba Mexičané chvíli jeli vedle nich, až po hřeben a neustále na ně mířili. Pistolníci strnule seděli na kozlír cích a rozhlíželi se po krajině.

+ + + + +

Objevili se tam tak náhle, že to Whiteheadovi připadalo nemožné. Byli zahrabaní v písku a počkali, dokud vozy nepřijely blíž.

Whitehead zmáčkl spoušť, ale Lou Gardiner jednal i bez toho. Pustil uzdu, vrhl se z kozlíku a rozběhl se ke koni za vozem. Chytil uzdu, vyšvihl se do sedla a vytáhl karabinu ze sedlového pouzdra. Byla nabitá.

Ross Tanner a oba Mexičané zběsile pálili. Whitehead jim řekl, aby pokud možno nikoho z Komančů nezabili, protože to by jen zvýšilo jejich hněv.

Útok Komančů byl na chvíli zastaven. Stáli tam a hleděli k hřebeni, nad nímž se vznášely obláčky dýmu.

Vargas a Logan využili zmatku mezi Komanči a rovněž se vyšvihli do sedel svých koní. Vargasův hnědák zařehtal, když ho škrábl šíp, a začal jančit.

Vargas ještě neměl nohy ve třmenech a neudržel se. Obloukem sletěl do prachu.

Whitehead viděl, že mezci začali nervózně tančit. Logan a Gardiner cválali pryč. Náhle Logan prudce zastavil, otočil koně a hnal se pryč, jako by měl samotného ďábla v patách.

Gardiner jel stále stejným směrem. Příliš pozdě si všiml, proč Logan odbočil. Na protějším hřebeni se objevila řada jezdců. Dokonce i na tu vzdálenost, bylo to skoro půl míle, Whitehead rozeznal Ishataiovu čepici.

Lou Gardiner jim vjel přímo do náruče. Zvedl pušku, ale už nestačil vystřelit. Sprška šípů a kulek srazila jeho koně k zemi. Pistolník ještě jednou vrávoravě vstal, ale pak ho vyřídili.

„Sakra, Whiteheade!“ zvolal Ross Tanner. „Musíme zmizet! Proč nestřílíš?“

Whitehead viděl, že Komanči jedou k vozům. Sevřel rty. Nechtěl nikoho z rudochů zabít, jenže jejich útok přišel příliš překvapivě. Musel střílet. Nemohl na ně nyní brát ohled, pokud chtěl zamezit tomu, aby se jim pušky dostaly do rukou.

Pomyslel na vypálené farmy a jejich nevinné obyvatele, kteří by se stali obětí války. Skuteční viníci vždy vyvázli bez trestu.

Klidně namířil na hnědý balíček na bočnici posledního vozu a když byli první jezdci padesát yardů od něj, vystřelil.

Chvíli si myslel, že minul, ale pak s ohlušujícím duněním vyšlehly plameny a vůz se rozletěl.

Prostřední vůz byl odnesen tlakovou vlnou stejně tak jako první jezdci. Další měli co dělat, aby svá zvířata udrželi pod kontrolou. Některé jejich koně shodili na zem.

Komanči u prvního vozu strnuli zděšením. Whitehead věděl, že teď musí střílet rychle za sebou. Měl štěstí, že druhý vůz se nepřevalil na bok, jinak by nálož připevněnou k bočnici nemohl trefit.

„Zmizte!“ zašeptal, ale Komanči se nehýbali a pouze vyděšeně hleděli na kráter, který zůstal po prvním výbuchu.

Ross Tanner jednal namísto něj.

Vypálil a oba další vozy vyletěly do vzduchu. Místo zkázy zahalil oblak prachu. Vzduchem letěly kousky dřeva, které padaly mezi jezdce, kteří se právě vzpamatovali z šoku.

V ozvěně dunění explozí Whitehead slyšel Ishataiův ječivý hlas. Bojovníci ho však už neposlouchali. Jako by jeho mocí otřáslo cizí kouzlo. Bezhlavě prchali pryč.

Whitehead ucítil ruku rameni a ohlédl se.

„Musíme odtud pryč!“ řekl Ross Tanner naléhavým tónem. „Kdo ví, kdy se rudokožci proberou ze zděšení a začnou nás pronásledovat.“

Whitehead přikývl a vstal. Ross Tanner běžel ke svému koni, kterého mu držel Lugo Gomez. Oba Mexičané již seděli v sedlech. Bylo na nich vidět, že by nejraději byli aspoň sto mil daleko.

Whitehead se vyšvihl na buckskina. Nejel však za lovci bizonů, kteří okamžitě sjeli z hřebene, aby Komančům zmizeli z očí, nýbrž zůstal těsně za temenem hřebene, aby mohl pozorovat útěk Yampariků.

Jeden z nich tam zůstal. Jel na vysokém světle hnědém koni, který nepochybně kdysi stával ve stájích kavalerie. Whitehead si v první chvíli myslel, že to je Ishatai, ale potom poznal vysokou postavu Quanaha Parkera. Vzhlédl na hřeben a Whitehead měl pocit, že mu hledí do očí.

Náhle se hnědák pohnul. Whitehead se zprvu domníval, že Parker chce jet za ostatními, ale namísto toho se vydal přímo k hřebeni, za kterým stál.

Zastavil buckskina a uslyšel Tannerovo volání. Ignoroval ho. Vyjel na temeno a nehybně čekal na jezdce, který právě dorazil k úpatí kopce.

Neohlížel se, když za sebou slyšel dusot. Strnule hleděl na Quanaha Parkera.

Přijel k němu Ross Tanner.

„Co je to s tebou, k čertu…“ Odmlčel se, když spatřil náčelníka, který jel k nim. Položil ruku na pažbu pušky, která mu za pravou nohou trčela ze sedlového pouzdra.

Whitehead lehce zavrtěl hlavou.

„Nech toho, Rossi,“ řekl. „Chce s námi jen mluvit.“

„Sakra, ty víš, kdo to je?“ vyhrkl.

Whitehead se usmál.

„Samozřejmě že to vím. Quanah Parker je můj starý přítel.“ To bylo sice trochu přehnané tvrzení, ale nechtěl Tannera zbytečně zneklidňovat.

Na chvíli se ohlédl. Lugo Gomez a Soto Moreno zůstali pod hřebenem. To bylo dobře. Kdyby Quanah Parker viděl, že stojí tváří v tvář tak velké přesile, možná by zpanikařil.

Náčelník zastavil jen tři yardy od nich. Zvedl ruku na pozdrav, ale v jeho tváři se nepohnul ani sval. Jeho postava jako by byla odlita z bronzu.

Změřil si Rosse Tannera pohledem.

„Vypadá jako jeden z těch mužů, co vybili naše bizony,“ řekl chladným hlasem k Whiteheadovi. „Vysvětlils mu, že ty muže nenávidíš?“

Whitehead přikývl.

„Nenávidím je, bratře, protože vám loupí potravu a jsou vinní vaším utrpením,“ řekl. „Ale tento muž mi pomohl usvědčit jednoho bílého grázla, který vašemu lidu škodí víc než lovci bizonů.“

Tanner polkl. Chytil Whiteheada za ruku a zamumlal: „Řekni mu, že odtud odjedu pryč a že už nikdy nezastřelím ani jediného bizona. Nikdy jsem nevěřil, že obrovská stáda jednoho dne zmizí z prérií.“

Whitehead to nemusel překládat.

„Jeď pryč, lovče bizonů,“ řekl náčelník hrdelní angličtinou. „Nech Komančům jejich zemi, když už jste jim uloupili bizony.“

Ross Tanner přikývl a pohlédl na Whiteheada.

„Hned odjedu, Whiteheade,“ řekl. „Za své vozy bych v Amarillu už nic neutržil. O vybavení lovců bizonů už nikdo nemá zájem. Pojedu do Santa Fé. Luga tam má svou rodinu. Možná jednoho dne zmizím v Kanadě. Tam je ještě zvěře dost. A v létě se budu vyhřívat v Mexiku.“

Otočil koně, poklepal si na bobří čepici a vydal se dolů ze svahu k oběma Mexičanům, kteří na něho čekali. Pak odjeli a už se neotáčeli.

„Ještě pořád ses nerozhodl, na které straně budeš stát?“ zeptal se Quanah Parker.

„Moc bych vám nepomohl, kdybych bojoval na vaší straně,“ řekl Whitehead.

Náčelník přikývl. „Možná máš pravdu. Já bojovat musím, protože mé místo je u mého lidu. Nepoznal jsem svět bílých jako ty. Má matka byla bílá, ale já znám jen komančská tee-pee. Nikdy jsem se nenaučil mít rád bílého muže.“

„Pokus se vyhnout válce s bělochy, Quanahu,“ řekl Whitehead. „Možná už teď tví bojovníci v Ishataiovo kouzlo nevěří.“ Pak náčelníkovi pověděl o tom, co se dozvěděl od umírajícího Kiowy, ale Quanah Parker jen zavrtěl hlavou.

„Nevěřím, že Ishataie někdo dokáže zastavit,“ odvětil s rezignací v hlase. „Jeho nejsilnějšími spojenci jsou bílí lidé, kteří s námi jednají, jako bychom byli zvířata. Budu bojovat po jeho boku, dokud budu žít. Bílý muž nechce mír, nýbrž válku. A teď jeď, Whiteheade. Každý musí jít po cestě, která mu je předurčena.“

Otočil svého koně a vydal se dolů. Držel se zpříma a přesto měl Whitehead pocit, že tam jede zlomený muž.

+ + + + +

Městečko bylo zahaleno tmou. Whitehead kývl na stájníka. Mitch Hanrahan ještě jednou pohlédl na svého bratra a s brokovnicí pod paží se vydal k zadním dveřím Muleshoe House.

Joe Hanrahan si rukávem otřel hvězdu.

„A jdeme na to,“ řekl. „Na tuto chvíli jsem čekal celé roky.“

Whitehead na to nic neřekl. Doufal, že marshal si svůj klid zachová, až bude zatýkat Johna Cambera.

Pomyslel na Brenta Bennetta. Pistolník byl s Camberem v saloonu. Whitehead nevěděl, jak moc je namočený do Camberových machinací. Pravděpodobně to ale bylo jedno. Brent Bennett byl muž, který se užíral nenávistí. A po tom, co ho Whitehead předešlé noci omráčil, bylo jasné, že bude reagovat jako podrážděný chřestýš, až ho uvidí.

Whitehead a malý marshal kráčeli vedle sebe po ulici k Muleshoe House. Okny ven pronikalo světlo. U zábradlí stáli dva koně. Chraplavé mužské hlasy a ženský smích se mísily s tóny piana.

Whitehead zkontroloval Navy kolt. Pocítil trpkost, když pomyslel na Quanaha Parkera, který snil o svobodném životě a který měl pouze dvě volby. Buďto žít jako pes, nebo zemřít jako muž.

Bylo mu jasné, že lidí typu Johna Cambera je mnoho. Věděl, že když se hydře usekne jedna hlava, vyrostou namísto ní další tři.

Joe Hanrahan na něho úkosem pohlédl.

„Takže vy se postaráte o Bennetta, ano?“

Whitehead se usmál a přikývl.

„Doufám, že pochopí, že prohrál, a vytratí se,“ řekl.

Hanrahan pokrčil rameny. „Dnes se dost chvástal. Prý jste už teď vyřízený.“

Whitehead na to nic neřekl. Věděl, že Hanrahan se pistolníka bojí, přestože to nepřiznal. Pravděpodobně by se sám neodvážil zasáhnout proti Camberovi, pokud by Bennett byl poblíž.

Pomyslel na Logana. Ten byl dost rozumný na to, aby nejel do Muleshoe. Whitehead viděl jeho stopy, které mířily na sever.

Dorazili na chodník před Muleshoe House. Prohnutá prkna vrzala, když po nich Whitehead kráčel. Počkal, až Joe Hanrahan přijde k němu, načež rozrazil létací dveře saloonu.

Nikdo se o ně nestaral. Joe Hanrahan se zašklebil, když spatřil houf lidí kolem Johna Cambera.

Whitehead se rychle rozhlédl po sále. Pianista seděl na stoličce a hrál.

Stoly byly neobsazené – až na jeden. Whitehead viděl Bennettova záda. Pistolník se bavil s našminkovanou dívkou. V této chvíli nepředstavoval žádné nebezpečí, protože měl ruku pod sukní dívky, která se hloupě chichotala. Tu pohlédla Bennettovi přes rameno a přestala se chechtat.

Bennett se ohlédl a bleskově vytáhl ruku zpod sukně, načež ji položil na pažbu revolveru. Pak dívku od sebe odstrčil.

Pianista přestal hrát a vodnatýma očima pohlédl na Whiteheada a marshala.

U pultu bylo živo. Barman právě naléval whisky na Camberův účet, takže nebylo divu, že o ni byl takový zájem.

„Na zdraví pana Cambera!“ zabručel kdosi. Ostatní přizvukovali.

Barman, který rovněž držel sklenici v ruce a chtěl se napít, se naráz zarazil.

Whitehead si všiml, že pohybuje rty.

Šlo do tuhého.

John Camber se ohlédl a přivřel levé oko, jako by měl tik. Tvrdě postavil sklenici na bar, zatímco se rozhlížel po saloonu. Jeho pohled na okamžik ulpěl na Brentu Bennettovi.

Camber byl lehce zrudlý. Už něco vypil a Whitehead věděl, že lidé jako Camber mohou být nebezpeční, když se opijí. Ztrácejí totiž zábrany a dělají věci, které by střízliví nikdy nedělali.

Než mu v tom Whitehead mohl zabránit, prošel Joe Hanrahan kolem něho a s taseným revolverem se vydal k mužům u baru.

„Jste zatčen, Cambere!“ nahlas řekl.

Jeho hlas umlčel i ty, kteří si ještě nevšimli, co se děje. Klidili se stranou. Whitehead by je nejraději vyhnal ze saloonu, ale věděl, že by nešli. Byli zvědaví. To se už dlouhé roky nestalo, aby se Joe Hanrahan postavil proti Big Wadeovu muži.

John Camber polkl. Poskakoval mu ohryzek. Odkašlal si a zeptal se: „Co to má být, Hanrahane? Zbláznil jste se?“

Brent Bennett vstal. S lehce rozkročenýma nohama stál před stolem, u něhož ještě pořád sedělo ono děvče. Neustále otevíral a svíral prsty pravé ruky.

Whitehead zavrtěl hlavou.

„Nedělej to, Bennette,“ řekl. „Ani Vargas, ani Gardiner, ani Logan to nedokázali. A ty nejsi lepší než oni.“

Jeho slova měla na přítomné ochromující účinek. Náhle panovalo naprosté ticho.

John Camber polkl, jako by měl v krku žábu. Byl celý rudý a navousu měl pivní pěnu.

„Slyšel jste to?“ vykřikl náhle Camber. „To tenhle zatracený bastard patří do vězení! Oddělal tři mé muže. Gardiner byl nejrychlejší pistolník jakého jsem znal! Ten bastard by ho ve férovém souboji nikdy neporazil.“

Joe Hanrahan zavrtěl hlavou.

„O to teď nejde, Cambere,“ řekl se zadostiučiněním v hlasu. „Zatýkám vás za obchod se zbraněmi s Komanči a za podněcování k vraždě.“

„To je – to je neslýchané obvinění,“ vyhrkl Camber a ukázal na Whiteheada, který jasně viděl špínu pod jeho nehty. „To ti našeptal ten bastard!“ vyhrkl. „Chce se dostat k Lize Hudmanové, která je teď sama, a já jsem jediný, kdo mu stojí v cestě!“

Whitehead nespouštěl z očí Brenta Bennetta. Nehovořil nahlas a Camber musel dobře poslouchat, aby mu rozuměl.

„Je po všem, Cambere,“ řekl. „Už tu lidi nebudete dál vodit za nos. Mulligan, Goldman a Kelly dosvědčí, že ve vozech, které dnes ráno odjely do Llana, byly naložené pušky. Mimochodem vás mám pozdravovat od Kiowy. Ishatai bude brzy potřebovat nové kouzlo. Neblíží se k nám nějaká nová kometa, kterou by mohl předpovědět?“

Camber ztratil nervy.

Jednal tak rychle, že Joe Hanrahan nemohl střílet, pokud nechtěl ohrozit někoho z ostatních. Strhl k sobě jednoho z mužů a odhodil ho proti Hanrahanovi.

Ve stejném okamžiku jednal i Bennett. Přikrčil se, vytáhl kolt a vypálil.

Whitehead uskočil stranou. Za ním se roztříštilo okno.

Navy kolt mu jako by sám od sebe skočil do dlaně.

„Pusť to, Bennette!“ vykřikl.

Brent Bennett ho však neposlechl. Proběhl kolem dívky, přikrčil se a znovu vystřelil. Jeho kulka hvízdla Whiteheadovi kolem hlavy.

Whitehead nestřílel. Měl sice Bennetta před sebou, ale dívka strnule seděla na svém místě a Whitehead nechtěl riskovat.

Potom Bennett přiběhl k zadním dveřím, otevřel je a zmizel venku. Ozval se přidušený výkřik a dvě rány z revolveru, načež zaduněla brokovnice. Joe Hanrahan, který se chtěl vrhnout ke Camberovi, zůstal vyděšeně stát. Vytřeštěnýma očima hleděl k zadním dveřím a naslouchal.

Už nebylo nic slyšet.

John Camber toho využil. Prodral se mezi ostatními a dorazil k zadním dveřím ještě před Whiteheadem.

Ten už ho nestačil zastavit. Dveře ho udeřily do hlavy a na okamžik se o něj pokoušely mdloby. Podlomily se mu nohy a musel se chytit futer. Po chvíli to přešlo. Jako by z dálky slyšel nějaké dunění, ale teprve po chvíli si uvědomil, že to Mitch Hanrahan vystřelil druhou dávku ze své brokovnice. Cítil, jak ho někdo odstrčil stranou, a pak se znovu probral.

Joe Hanrahan otevřel dveře.

„Mitchi!“ zvolal a vběhl do temnoty.

Whitehead šel za ním. Viděl, že Joe Hanrahan klečí u čehosi tmavého na rohu, a rozběhl se k němu.

Marshal zvedl svému bratrovi hlavu. Krk se mu leskl od krve. Mitch Hanrahan se křečovitě usmál, když otevřel ústa a zamumlal: „Já – já toho pistolníka dostal…“

Marshal zaúpěl, když stájníkovi klesla hlava. Přitiskl ho k sobě, jako by mu tak mohl vrátit život.

Whitehead se otočil. Kdosi tam stál opřený o stěnu. Pomalu se po ní svezl dolů. Na světlé zdi zůstala tmavá skvrna.

Whitehead přišel k Bennettovi, ale hned poznal, že je mrtvý. Sekané olovo ze stájníkovy brokovnice ho zabilo.

Rozhlížel se. Těsně vedle dveří, kterými se nyní ven vyhrnuli zvědavci, udělala druhá dávka paseku ve stěně. Johna Cambera tedy stájník minul. Mitch Hanrahan se pokusil vzít Cambera s sebou.

Whitehead se otočil k marshalovi.

Joe Hanrahan vstal. Whitehead ve svitu petrolejky, kterou přinesl jeden z mužů, viděl, jak se marshalovi lesknou oči. Položil mu ruku na rameno.

„Vzal svého vraha s sebou,“ řekl pohnutým hlasem.

Marshal zavrtěl hlavou.

„Jeho vrah žije,“ přidušeně řekl. „Bennettovy kulky ho nezabily. Byl to Camberův nůž…“ Malý muž sebou trhl. „Teď už ho před šibenicí nic nezachrání,“ vyhrkl. „Pojďte, Whiteheade! Potrestáme vraha!“

+ + + + +

Big Wadeův dům byl zahalen tmou, ačkoli i tam určitě střelbu slyšeli. Jenom v jednom okně Whitehead na okamžik uviděl slabý svit, jako by tam někdo chodil se svíčkou.

Nezdržovali se. Joe Hanrahan pažbou brokovnice rozbil okénko ve dveřích, sáhl dovnitř a zvedl závoru.

Pak vyrazil dveře. Bouchly o zeď a zbytek skla se rozletěl po podlaze.

Pod galerií se otevřely dveře. Objevila se tam Mexičanka v dlouhé bílé noční košili s petrolejkou v ruce. Nahlas klela, dokud nespatřila marshala a Whiteheada.

Hanrahan jí vzal petrolejku z ruky a poslal jí zpátky do jejího pokoje. Whitehead již byl na schodech. V ruce držel Navy kolt. Věděl, že Camber už nebude neozbrojený.

Hanrahan šel za ním.

Na galerii se nic nehýbalo. Whitehead měl pocit, že Liza každou chvíli vyběhne z pokoje.

Něco tam nehrálo. Nevěřil, že by to děvče tak tvrdě spalo. Tu se ozval šramot z přízemí a Whitehead se otočil. Došlo mu, že John Camber není nahoře ve svém pokoji. Seběhl ze schodů dolů.

„Je ve své pracovně!“ zvolal na marshala. Když stanul přede dveřmi, na chvíli zaváhal. Hala byla zalita světlem Hanrahanovy petrolejky.

Whitehead odhodlaně vrazil do dveří. Nebyly zabarikádované. Přikrčil se, ale potom uviděl, že jeho opatrnost je zbytečná.

John Camber seděl na podlaze a před ním stála ocelová bedna, jaké používala společnost Wells & Fargo. Víko bylo zvednuté.

Camber hleděl do ní. Chvěly se mu rty a stále opakoval jedno slovo: „Prázdná – prázdná…“

Jeden z regálů na levé stěně byl vyházený. Knížky ležely na zemi. Za regálem byla ve stěně díra, ve které předtím musela být ona bedna ukrytá.

„Dejte ruce nahoru, Cambere!“ řekl marshal ostrým hlasem. Postavil petrolejku na psací stůl a nyní v rukou křečovitě držel brokovnici. Mířil jí Camberovi na čelo.

Tlouštík vzhlédl. V jeho prasečích očích byl svit prozrazující šílenství.

„Prázdná,“ řekl, „je prázdná.“ Pravou ruku zvedl k hlavě, jako by si chtěl prohrábnout vlasy.

„Pozor, Hanrahane!“ vykřikl Whitehead a strčil do marshala tak, že narazil do psacího stolu. Cosi zasvištělo vzduchem a za marshalem narazilo do zdi.

Camber již v očích neměl šílený výraz. Když viděl, že nůž, který vytáhl z pochvy na zádech, minul, vrhl se vpřed a sáhl do bedny.

Whitehead přiskočil k němu a kopl do deklu bedny. Víko se s bouchnutím zavřelo.

Camber však mezitím z bedny stačil vytáhnout revolver.

Všichni tři vystřelili v jednom okamžiku. Whitehead zasáhl Cambera do ruky příliš pozdě, kulka již vyletěla z hlavně jeho revolveru. Trefila Joea Hanrahana do levého ramene.

Dunění brokovnice Whiteheada málem ohlušilo. Rána se několikrát odrazila od stěn. Měl pocit, že mu praskly bubínky. Skrze kouř, který ho štípal v očích a ústech, viděl, že Camber se opírá o knihovnu, na kterou ho odhodilo sekané olovo. Několik knih spadlo z regálů.

Uslyšel Hanrahanovo sténání a otočil se. Marshal pustil brokovnici a pravou rukou se chytil za poraněné rameno. Levá paže mu visela dolů. Byl bledý jako stěna a hleděl na krev, která mu stékala po ruce.

Whitehead se ohlédl, když zachytil pohyb ve dveřích. Zvedl Navy kolt, ale pak ho zase sklonil.

Přišla tam Liza Hudmanová. Tentokrát na sobě měla župan. V jejích tmavých očích se zračila zvědavost. Nic víc. Na Whiteheada a Hanrahana pohlédla jen krátce, pak spatřila Cambera, který se skloněnou bradou seděl mezi svými knihami.

Whitehead viděl, jak se usmála a jak se jí rozzářily oči. Pociťovala triumf.

Zhnuseně se otočil a přišel ke Camberovi. Koupil to do boku. Špinavý pulovr již byl nasátý krví.

Whitehead se už chtěl obrátit, ale tu si všiml, že tlouštík pohnul prsty levé ruky. Rychle se k němu sklonil a zvedl mu bradu. Hleděly na něho živé, šedozelené oči. Nyní si Whitehead všiml i toho, že dýchá. Mávl na Hanrahana.

„Ještě žije,“ řekl.

Camberovi se rozšířily oči. Nejdřív si myslel, že to je ze strachu z marshala, ale potom raněný pomalu zvedl ruku a ukázal na Lizu Hudmanovou, která stála u dveří.

Šeptem řekl: „To ona… ona je vším vinna!“ Rozkašlal se, načež dodal: „Já – já jsem byl do ní – zahleděný – ale ona mě – jen – využívala. Chtěla peníze, spoustu peněz, aby mohla odjet od Big Wadea. Chtěla do New Orleans, chtěla si tam hrát na velkou dámu.“

‚A vy jste inscenoval přepadení, abyste jí ty peníze sehnal,“ tvrdě řekl marshal. „Spřáhl jste se s Komanči a dodával jim zbraně, aby přepadali Big Wadeovy vozy a pobíjeli jeho vozky a doprovodné mužstvo.“

John Camber slabě přikývl.

„Lže!“ vykřikla Liza. „Umlč ho, Whiteheade!“

Whitehead se k ní neotočil.

„A co se stalo s kořistí?“ zeptal se marshal.

„Komanči ji přivezli ke Comancheros,“ zašeptal Camber. „Od nich jsem dostával peníze – protože – protože se mnou chtěli dál obchodovat.“

Whitehead odsunul Hanrahana stranou.

„Byl Yates váš člověk, Cambere?“ zeptal se umírajícího.

Camber přikývl.

„Proč zabil Josepha Hudmana?“

„Joseph – mě – viděl – s Kiowou,“ vyhrkl Camber. „Věděl jsem, že mě podezírá.

Pověděl – pověděl by to vám, kdyby se s vámi – setkal v Amarillu.“

„A proč musel zemřít Big Wade?“ zeptal se Whitehead. Slyšel Liziny kroky a zvedl hlavu. Dívka byla zrudlá hněvem, měla zatnuté pěsti. Whitehead si byl jistý, že by Cambera zabila, kdyby měla po ruce zbraň.

„Blouzní!“ řekla. „To jste si nevšiml, že už není při smyslech? Ví, že musí zhebnout. Proto to všechno chce shodit na mě! Nikdy jsem po něm nic nechtěla! Pořád čmuchal okolo. Jenom se na něho podívejte! Je to ten nejposlednější ubožák! Je…“

Whitehead jí dal facku.

„Držte hubu!“ vyhrkl. „Ještě žije.“

Hanrahan opakoval Whiteheadovu otázku. ,,Proč musel zemřít Big Wade?“

Camber vytřeštil oči. Měly nyní zelenou barvu. Jeho slova byla nezřetelná.

„To – nevím. Yates – musel – zpanikařit…“ Upřeně hleděl na Lizu. Náhle se Vzepjal a zasípal. „Ona… ona…,“ hlesl, „ona… se… s Yatesem…“ Otevřel ústa, jako by chtěl vykřiknout, ale z jeho hrdla už se nevydral jediný zvuk. Pravou rukou sevřel Whiteheadovu paži. Zachvěl se a pak byl mrtev.

John Camber již ke svým hříchům nemohl přidat další.

Byls ubožák, pomyslel si Whitehead, když se pomalu narovnal. Pohled, který vrhl na Lizu, byl chladný a odmítavý.

„Snad – snad nevěříš tomu, co tvrdil?“ zeptala se uraženě. Tvářila se ukřivděně.

Ale Whitehead už se nenechal oklamat. Kývl na Hanrahana a řekl: „Měl byste se postarat o svého bratra, Joe.“

Marshalovi se chvěla ramena. Těžkými kroky prošel místností. U dveří se zastavil a kývl na Lizu Hudmanovou.

„A co bude s ní?“ zeptal se. „Jaký trest zaslouží žena, která má na svědomí svého bratra a otce?“

„Můžeš jí to dokázat?“ zeptal se Whitehead.

Hanrahan zavrtěl hlavou a odplivl si. Potom šel za Whiteheadem ven. Na ulici byli zvědavci s pochodněmi v rukou.

Prodírali se mezi nimi. Na jejich otázky neodpovídali.

A pak se z domu ozval pronikavý smích.

+ + + + +

Whitehead ještě jednou zkontroloval buckskinův podbřišník. Byl rád, že má návštěvu Lizy Hudmanové za sebou.

Bez námitek mu předala obálku s dvaceti tisíci dolary. Očekával, že to všechno bude chtít vysvětlit, ale neřekla ani slovo.

Tu uslyšel dusot kopyt a rachot kol a zvedl hlavu.

Do města přijel dostavník z Lubbocku, který nocoval v nedaleké Llano River Station, pokud před setměním nedorazil do města.

V oblaku prachu a se skřípěním brzd zastavil před Big Wadeovým domem.

„Muleshoe!“ zvolal kočí. „Město Big WadeaHudmana!“

Whitehead se pousmál. Věděl, že lidé si budou jen pomalu zvykat na to, že Big Wade Hudman už není mezi živými.

Otevřely se dveře kočáru a ven vystoupil muž v černém saku a cylindru.

Se zájmem se tam rozhlížel. Kromě vyšívané tašky neměl žádné další zavazadlo, protože nepočkal, až kočí vyleze na střechu.

Mířil přímo k Whiteheadovi.

Smekl před ním cylindr a řekl: „Omlouvám se, pane. Můžete mi povědět, kde najdu slečnu Lizu Hudmanovou?“

Whitehead kývl za sebe.

„Stojíte před jejím domem.“

„Och!“ řekl muž, který vypadal překvapeně. Uklonil se, rozhlédl se a tiše se zeptal: „Je to pravda, že Big Wade Hudman prodává svou společnost?“

Whitehead pokrčil rameny.

„Raději se zeptejte slečny Hudmanové,“ odvětil. „Jistě vás už očekává.“ Vyšvihl se do sedla a vyjel.

Neohlížel se.

U posledních domů pobídl hřebce do lehkého cvalu. Toužil po vlahém větru z Liana. Doufal, že z něj smyje zhnusení, které pociťoval nad tím, že skutečný viník nakonec zvítězil.

Věděl však, že osud nikdo nepodvede. Liza Hudmanová chtěla pořád víc. A on si byl jistý, že peníze, které jí nyní patřily, ji jednou strhnou do záhuby.