John Kirby

Colorado western 216. Klan vlků

Lee Hamish vládl kraji Del Cobre tvrdou rukou. Ještě více než obyvatelé Del Cobre a Mexičané od řeky však jeho tvrdostí a zvůlí trpěli jeho čtyři synové. Lee Hamish byl odhodlaný vybudovat a upevnit svou moc, ještě než do kraje přitáhnou osadníci. Proto musel Mexičany od řeky vyhnat z jejich půdy. Postupoval proti nimi s neslýchanou brutalitou a postavil proti sobě dokonce i své vlastní syny.

„Och, Santa Madre de Dios!“

Lee Hamish pohlédl ze sedla na starou ženu, která se před ním vrhla na kolena.. Ve svých obnošených šatech, s vrásčitou tváří a sepjatýma rukama vyvolávala lítost.

„Patrone, neber mi mého syna, neber mi mého jediného syna!“

Chytila ho za nohu.

Hamish bezděky ucouvl s koněm.

„Odežeňte ji!“ ostře přikázal.

Mezi něj a starou ženu vstoupil poník a strčil do ní.

Vstala, chytila koně za uzdu a opět se pokusila dostat k Hamishovi, který už hleděl na muže v bavlněných kalhotách, jenž seděl na neosedlaném koni. Kolem krku měl oprátku, konec lasa byl přivázán k větvi jednoho topolu.

Hamish viděl, jak mladík kroutí hlavou. Díval se na starou ženu, jejíž nářek přehlušil vše ostatní.

„Och, Juane!“

Hamish krátce pohlédl do tváře svázaného muže. Mladík měl zavřené oči a cosi mumlal.

Hamish se postavil ve třmenech a zvedl ruku. Starou ženu, která klesla na kolena, už neviděl. Jezdec, který stál za koněm se zajatcem, zvedl ruku s bičem a podíval se na Hamishe.

Do ticha se ozval ječivý výkřik: „Juane!“

+ + + + +

Earl Hamish přijel do ohrady, sesedl a omotal uzdu okolo kůlu.

Byl to vysoký, hubený muž, který však nevypadal jako kovboj.

Měl na sobě tmavý oděv, bílou košili s černou kravatou a sametovou vestu.

Od studny přijel kovboj. Earl Hamish na něj mávl a řekl: „Odveď koně do stáje! Vytři ho a dej mu ovsa!“

Pak si sundal šedé kožené rukavice a vydal se přes dvůr k domu, který byl postaven ve španělském koloniálním stylu. Pravděpodobně pocházel z dob, kdy do země přišli první Španělé.

Byl bílý, měl silné stěny, které vevnitř udržely chládek, a širokou arkádu na čelní stěně. Sloupy zdobily květy. Z chladného přítmí domu vyšel Mexičan a vzal Earlu Hamishovi klobouk, rukavice a bičík. Potom ustoupil a pustil ho dovnitř.

„Přines mi něco na pití, Pedrito,“ řekl Earl. Mexičan se uklonil. „Si, seňor!“ Ze stínu ve dveřích se vynořila další postava.

„Můžeš jít dál,“ ozval se její hlas. „Vevnitř je whisky. Pojď dál!“

Earl Hamish kývnutím poslal Mexičana pryč. „Už ses vrátil, otče?“

Lee Hamish vyšel z přítmí domu a postavil se mezi sloupy.

Měl na sobě tmavé jezdecké kalhoty, vysoké holínky, které mu sahaly až po kolena, a bílou košili. Jeho krátce střižené vlasy měly šedou barvu a zvláštně kontrastovaly se snědou pletí a světle modrýma očima.

„Pojď dál,“ řekl a ustoupil do stínu. „Čekal jsem na tebe.“

Před svým synem se vydal do velké haly, v jejíchž oknech byly zatažené závěsy. Panovalo tam přítmí.

„Nalij mi whisky,“ řekl a posadil se do křesla.

Earl Hamish přišel ke staré španělské skříňce, otevřel ji a vytáhl z ní láhev whisky a dvě sklenice.

„Kde jsi byl?“ zeptal se otec.

„Ve městě.“

„Proč?“

„Proč ne?“

„Řekl jsem ti, že máš zůstat na ranči.“

Earl Hamish se pomalu otočil.

„To jsi mě sem volal proto, abys mi řekl toto?“ pomalu se zeptal. „To rovnou můžu jít.“

Lee Hamish vstal z křesla a přivřel oči.

„Zůstaneš tady,“ řekl. „Ještě je to můj dům. Ranč mi ještě pořád patří. A ještě nejsem tak starý na to, abych si u svých synů nedokázal sjednat respekt.“

Earl Hamish vzal láhev a pomalu nalil do obou sklenic. Aniž by zvedl hlavu, řekl tichým, přidušeným hlasem: „Není to dlouho, co jsi nás mlátil bičem. Ale od té doby se toho dost změnilo, otče.“

„Na mém ranči se nic nezměnilo.“ Leeho hlas zněl ocelově. „Rozuměls?“

Earl dal láhev zpátky do skříňky a s oběma sklenicemi přišel ke stolu.

„Podívej se na mě, otče,“ řekl, když mu podal sklenici. „Podívej se mi do očí. Ještě pořád si myslíš, že se nic nezměnilo?“

Lee na něho chvíli upřeně hleděl, aniž by něco řekl. Pak si vzal sklenici, ale nenapil se.

„Vím, co jsi dělal ve městě,“ řekl.

„Ano?“

„Nestydíš se spouštět se s Mexičankami.“

„Ano?“

Lee postavil sklenici na stůl a přistoupil o krok blíž.

„Mluvím s tebou, synu,“ tiše řekl.

„A já s tebou mluvit nechci,“ přerývaně odpověděl Earl Hamish.

Lee ho chytil za límec kabátu. „Řekni to ještě jednou. To mi chceš zakázat, abych rozhodoval ve vlastním domě?“

Earl se mu vytrhl. Whisky se vylila ze sklenice.

„Už se mě tak nedotýkej,“ řekl. „Ano, znám v Del Cobre pár děvčat. Znám je dokonce velmi dobře. Možná je mezi nimi pár Mexičanek. Ale jakým právem mi chceš něco vyčítat? Každý si může dělat, co chce. Ty se zase bavíš tím, že Mexičany věšíš, že?“

Lee se rozpřáhl rukou, ale pak ji zase sklonil.

„Takže ve městě už se to ví?“ zamyšleně řekl.

„Ano.“

„Pověsil jsem Condra, protože to byl zloděj koní.“

„On ti uloupil koně?“

Lee se otočil a udělal několik kroků stranou.

„Poblíž jeho rancha jsme v lasové ohradě našli tři koně s naším cejchem,“ řekl, aniž by se otočil. „Zmizeli před dvěma dny. Hnal je podél řeky a pak je schoval.“

„Možná je tam přihnal někdo jiný,“ odpověděl Earl. „Někdo, kdo chtěl, aby je tam našli.“

Odmlčel se a chvíli si točil sklenicí mezi dlaněmi, zatímco pozoroval otce. Ten se pomalu obrátil a pohlédl na něj. Pak Earl dodal: „Možná má někdo zájem na tom, aby ti chudáci zmizeli z kraje. A k tomu, aby je mohl vyhnat, samozřejmě potřebuje záminku.“

Starý muž na něho hleděl přivřenýma očima.

„Co tím chceš říct?“ tiše se zeptal.

„V Del Cobre ti říkají Big Lee Hamish,“ odvětil syn. „Prý chceš ovládnout celý kraj. A kvůli tomu musejí Mexičané pryč. Nechceš tu žádné osadníky. Jsme tu jenom my dva, tak proč lhát? Dosáhls svého cíle. Juan Condro je mrtvý a jeho rancho je vypálené.“

Lee Hamish se pomalu otočil a přešel k velkému, kamennému krbu, nad nímž se skvěla sbírka stříbrem pobitých winchestrovek. Nesáhl však po karabinách, nýbrž vzal z římsy bič. Pomalu se vydal k synovi, přičemž jej rozmotával.

Tvrdý, ba přímo brutální rys kolem jeho úst se ještě zvýraznil. Pět kroků před Earlem se zastavil a potěžkal bič v ruce.

Earl si mlčky dal sklenici do levé ruky a pravým loktem si odhrnul cíp kabátu. Dlaň měl nad slonovinovou pažbou revolveru bisbee ráže 45. Nehnul při tom ani brvou, jeho tvář se podobala masce.

A pak promluvil.

„Jenom mě udeř!“

Starý muž na něho hleděl a v očích se mu zračil hněv.

„Ty bys na mě vystřelil?!“ procedil mezi zuby.

Earl Hamish pohnul palcem pravé ruky.

„Ano,“ řekl. „A ty to víš.“

Lee sklonil pravici.

„Vím, že bys střílel,“ řekl. „Na svého vlastního otce. Jsi hajzl.“

Earl se chladně usmál. „To tys mě to naučil. Ty jsi mi ukázal, jak se má člověk bránit. Lituješ toho?“

„Stokrát jsem toho litoval,“ řekl Lee. „Stal se z tebe hráč. Nejradši bych tě zbičoval, jenže vím, že bys střílel. To dobře vím.“

Náhle pustil bič a rozesmál se. Nejdřív tiše, ale potom stále hlasitěji, až jeho děsivý smích otřásal domem. Měl strhanou tvář a po lících mu tekly slzy.

Earl na něho chvíli hleděl, načež se rozesmál i on. Lee Hamish se připotácel k němu. Ještě stále se smál. Položil synovi ruku kolem ramen a Earl cítil, jak se jeho otec chvěje. Byl to divoký, brutální smích, v němž zněla hořkost i uspokojení.

Tu se odmlčel. Earl pohlédl do jeho zrudlé tváře a náhle uslyšel cize znějící hlas:“Proč se vlastně hádáme. Kvůli pár prašivým Mexikánům? Synu, to už jsme klesli tak hluboko?“ Přitiskl ho k sobě, zatímco si utíral slzy.

Pak opět vzhlédl a naprosto klidně řekl: „Vím, že bys na mě střílel, na mě, na svého vlastního otce. Jsi jediný z mých synů, kdo by dokázal něco takového. Nemáš mě rád, nikdy jsi nikoho neměl rád. Zmáčkl bys to a nehnul bys při tom ani brvou. Střílel bys na mě, vím to velice dobře. Jo, neváhal bys mě oddělat a přesto tě mám ze svých synů nejraději. Jsi stejný jako já. Nejsi hlupák jako Wade, snílek jako Johnny ani cynik jako Brian, který svou slabost skrývá za cynismus. Ty a já jsme jediní muži v naší Bohem opuštěné rodině a já vím, že až tu už nebudu, pak povedeš boj za Tres Flores ty a vyženeš Mexikány z naší země. Ty a já jsme stejní. Bůh nás stvořil ve vzteku, ale jsme muži.“

Earl Hamish naráz vypil sklenici a mrštil jí o krb.

„Zůstaneš dnes večer na ranči?“ zeptal se starý muž. „Ne, nejezdi do té Sodomy. Budeš dnes večer se mnou, ne?“

Earl se usmál.

„Ještě před jednou minutou bys mě nejradši zbičoval. Ale dobrá, když chceš…“

Lee Hamish ho poplácal po zádech, načež ho pustil, přišel ke staré skříňce a zeptal se: „Na co máš chuť? Na whisky, brandy nebo tequilu? Ech, ne. Tady je něco pro nás dva. Mescal.“

Přišel s láhví a novými sklenicemi. Zatímco do nich naléval, hleděl na svého syna.

„Stal se z tebe hráč,“ řekl.

„Ano, otče. Naučils mě, že život je hra, že to je partie pokeru s vysokými částkami v banku. Jsem učenlivý.“

Lee Hamish k němu posunul sklenici a zvedl svou vlastní.

„Na to, co mám rád,“ řekl. „A já měl v životě rád jen dvě věci: ranč a svého syna Earla.“

Rychle sklenici vypil, načež zvedl ruku.

„K čertu s tou mexikánskou čeládkou!“ Pak sklenici také rozbil o krb.

+ + + + +

Johnny Hamish zastavil svého pinta na kraji svahu a předklonil se.

Bylo mu pětadvacet a byl nejmladším z bratří Hamishů. Měl na sobě oděv prostého kovboje.

Odsunul si stetson se stužkou ze stříbrných mincí do zátylku a opřel se o hrušku McClellanova sedla.

„Tam dole je osada, Wade,“ řekl k jezdci, který zastavil vedle něho.

„Vidím,“ odpověděl Wade Hamish. „Ale tak blízko jsem ještě nebyl. Jestli se o tom dozví starý, oddělá nás.“

Johnny Hamish se tiše rozesmál a pohlédl bratrovi, který čímsi připomínal indiána, do očí.

„Nic se nedozví,“ řekl.

Wade Hamish pokrčil širokými, svalnatými rameny a promnul si tvář.

Náhle se předklonil.

„Podívej, Johnny,“ řekl a ukázal na osadu. „Vypadá to, že tam mají pohřeb.“

Mezi prvními, bíle nalíčenými domy jel vůz tažený dvěma koňmi, za kterým šli lidé.

Muži měli sundaná sombrera, ženy si vlasy zakryly šátky. Všichni kráčeli pomalu, se skloněnými hlavami. Johnny Hamish měl pocit, že se sborově modlí. Za vozem šel španělský padre v hnědé kutně svázané šňůrkou a vedle něj dítě s dlouhým křížem.

Johnny Hamish mlaskl a vydal se na svém pintoví ze svahu. Koni podjely nohy a začal klouzat. Zabrzdit dokázal až dole. Přímo před pohřebním průvodem.

Wade Hamish, který jel za svým bratrem, zastavil za ním. Ruku držel na pažbě revolveru.

Modlící se lidé vzhlédli, když vůz zastavil před Johnnym, a skřípění kol utichlo.

V jejich očích se zračila nenávist.

Johnny smekl klobouk.

Pomalu pobídl koně a přijel k mnichovi.

„Quién es, padre?“ zeptal se.

Mnich vzhlédl.

„Era Juan Condro,“ řekl chvějícím se stařeckým hlasem. „To byl Juan Condro.“

Johnny pohlédl na prostou rakev.

„To je mi líto,“ řekl. „Dobře jsem ho znal. Byl to veselý mladík. Jako děti jsme si spolu hrávali.“ Po mexickém způsobu se pokřižoval, načež řekl: „Byl nemocný?“

Mnich sklonil hlavu.

„Si, trpěl nemocí, smrtelnou nemocí,“ řekl jeden z Mexičanů, který vystoupil z řady a postavil se vedle něho. Na krk koně položil zatnutou pěst.

„Si, byl nemocný,“ opakoval. „Jeho nemocí byli gringos. Hijo de la gran puta, jdi domů a zeptej se svého otce, který ho pověsil. Proč se ptáš nás? Ještě máš tu drzost, ty vražedný gringovský pse, sem přijít a kochat se tím pohledem? Zasloužíš tu nejhorší smrt!“

Rychle se sklonil, vzal kámen a hodil jej po něm.

Johnny Hamish mu nestačil uhnout. Kámen ho trefil do ramene.

Lidé okamžitě přiskočili ke kraji cesty a též vzali kameny.

„Wade, ne!“ vykřikl Johnny, který se snažil uklidnit nervózního koně. Wade však už vypálil. Mířil na jednoho Mexičana, ale minul ho, protože jeho splašený kůň se točil.

Johnny viděl, jak se starý mnich chce s rozpřáhnutýma rukama postavit před Mexičany.

„Ne, ne!“ křičel tichým hlasem starého člověka. „Nezabíjejte. Nerušte mír mrtvých. Stůjte. Zapřísahám vás při svaté Panně Marii, odhoďte ty kameny. Neubližujte těm mužům. Ctěte klid mrtvých.“

Johnny stáhl svému bratrovi ruku dolů.

Bolelo ho rameno, do kterého ho trefil kámen. Svíral si jej levou rukou, zatímco se stehny pokoušel uklidnit koně.

Wade Hamish krvácel ze šrámu na tváři a v jeho zelených očích se zračil divoký hněv. Chvějící se ruku s koltem však sklonil.

Johnny pohlédl na mnicha, kterému spadla kapuce.

„Proč?“ chraplavě se zeptal. „Proč?“

„Jeďte pryč!“

„Padre, byli jsme přátelé a…“

„Jeďte pryč!“ Mnich vzal dlouhý kříž a zvedl jej proti nim.

„Váš klan vraždil,“ řekl. „Máte na rukou krev. Štvete ostatní jako vlci. Vrať se domů i se svým bratrem, gringo. A nezapomeň na toto znamení. Je to znamení Boží a znamení míru. A tento kříž nyní bude stát mezi námi.“

Přišel na kraj cesty a zarazil kříž do země.

„Vidíš ten kříž, gringo?“ zeptal se. „Vrať se domů ke svému otci, který je vrahem, a pověz mu o tom. Byla vytýčena hranice. Na vaší straně je rancho Tres Flores, na naší je naše vesnice. Už se nevracej, gringo. Dnes vás chrání mrtvý, zítra tu najdete zbraně. Celá desetiletí pod vámi trpíme.

A mnozí z nás zemřeli, protože jsme nechtěli bojovat. Jestli tuto hranici překročíte, pak bojovat budeme. Jeďte a jeďte rychle. Dlouho tyto lidi na uzdě neudržím. Vraťte se domů a vyřiďte tam biblické poselství: Oko za oko, zub za zub. Život za život. Nutíte nás k boji. A my budeme bojovat.“

Johnny se narovnal v sedle a začal kohosi hledat v davu. Nikde ho však neviděl. V očích všech se zračila nenávist. Někteří z nich se znovu sklonili pro kameny. Ozvalo se reptání.

Mnich stál vedle kříže. Jeho kutna vlála ve větru.

Johnny pomalu otočil svého pinta a kývl na bratra, který ještě stále držel kolt v ruce. Ze šrámu na tváři mu na bradu stékala krev. Rozzuřeně si ji utřel.

„Pojď,“ řekl Johnny. „Musíme zmizet, nebo nás zlynčují.“

Otočili koně a vydali se do svahu.

„Gringos de mierda!“ vykřikl kdosi a vyletěl první kámen. Dav se pohnul.

Johnny pobodl koně ostruhami a praštil ho stetsonem.

Snesla se na ně sprška kamenů.

Johnny se naklonil ke krku koně, aby ztěžka oddechujícímu zvířeti pomohl. Pak dorazili nahoru. Otočil se, opřel se o hřbet koně a pohlédl na lidi, kteří stáli dole a hleděli na ně. Hrozili jim pěstmi.

Wade se sklonil pro winchestrovku a chtěl ji vytáhnout ze sedlového pouzdra. Byl bledý jako stěna, z rány ve tváři mu tekla krev.

„Nech toho!“ Johnny ho chytil za zápěstí a strčil zbraň zpátky.

„Měli bychom jim dát za vyučenou,“ vyhrkl Wade. „Je to špinavá banda!“

„Ne,“ opáčil Johnny. „Jeden výstřel a celý kraj vzplane.“

„Slyšíš?“ zeptal se Wade.

„Co?“

„Poslouchej.“

Ozval se ječivý ženský hlas. „Gringos! Gringos, slyšíte mě? Jestli se vrátíte, pak vás zabijeme tak, jako jste vy zavraždili Juana. Vrazi! Vrazi!“

+ + + + +

„Ahoj, Johnny.“

Earl slyšel šramot u dveří a otočil se. Viděl, že Lee sedí v houpacím křesle a v ruce drží sklenici whisky. Kabát a vestu už si svlékl a jeho tvář byla zarudlá od alkoholu.

Lee se předklonil a zarudlýma očima pohlédl na dveře.

„Kde jsou ostatní? Brian a Wade?“

„Jsou venku,“ odpověděl Johnny, který si odepínal kožené chrániče nohou. Potom se sklonil a sundal si ostruhy.

„Po cestě jsme potkali Briana a vzali ho s sebou. Řekl, že ještě musel dodělat poslední vydání Del Cobre Epitaph.“

Hodil chrániče na lavici u dveří a pomalu přišel dovnitř.

„Vezmi si whisky a posaď se ke stolu,“ řekl Lee Hamish, zatímco vrávoravě vstal ze židle.

Na chvíli vzhlédl, když dovnitř vešli dva muži. Brian a Wade. Wade si tak jako Johnny jenom sundal chrániče, kabát a ostruhy a hodil stetson na lavici.

Brian, vysoký, světlovlasý muž s úzkou tváří. Měl na sobě městský oblek. Rozepnul si sako a strčil palec levé ruky do kapsy vesty. V pravé držel tenký doutník.

Lee vrávoravě dorazil ke stolu a chytil se ho.

Měřil si Briana pohledem.

„To už je dlouho, co jsi tu byl naposledy. Tres Flores je tvůj domov, ale zřejmě pro tebe nic neznamená.“

Brian zůstal stát za stolem. Jeho úsměv působil jízlivě.

„V Del Cobre je lepší povětří,“ odvětil a potáhl.

„Co tím chceš říct?“

Brian se usmál.

„Je tam čistší vzduch,“ odvětil. „Nemám zájem pobývat v blízkosti hrobů Mexičanů, otče.“

Starý muž tvrdě postavil sklenici na stůl a přivřel oči. Zdálo se, jako by naráz vyrostl. Zatnul pěsti, až mu zbělaly klouby prstů.

„Chceš mi něco vyčítat?“ tiše se zeptal. A pak přidušeným hlasem dodal: „Odkdy se musím svých synů ptát o dovolení, co smím a co nesmím udělat?“

Těkal pohledem mezi nimi, až se otočil k Earlovi, který se uvelebil na vyřezávané židli po jeho pravém boku.

„Nu?“ ostře se zeptal.

Earl mu na chvíli pohlédl do očí, načež řekl: „Proč se ptáš? Jindy ses nikoho neptal. Vždycky sis vyhrazoval právo dělat chyby.“

„A tak to i zůstane,“ odsekl Lee: „A dokud v ruce udržím bič, nikdo z mých synů mi nebude nic vyčítat.“

Pomalu klesl na židli a položil zatnuté pěsti na stůl.

„Posaďte se!“ vyhrkl. „Musím s vámi mluvit. Nejdřív si mě vyslechněte a pak mi povězte svůj názor.“ Opřel se o stůl a náhle působil zcela střízlivě.

„Svolal jsem vás všechny, protože se to týká vás všech. Nebudu žít věčně a po mé smrti budete ranč řídit vy. Ale dokud žiju, budu rozhodovat já. Tres Flores je můj ranč, mé impérium – patří jenom mně, to si zapamatujte. A já jsem tu pán!“

Opět na ně pohlédl.

„Mám informace o tom, že vláda chce od Mexičanů odkoupit jejich půdu. A tu chce potom dát osadníkům. Mají sem přitáhnout z Východu. Pokud k tomu dojde, vtrhnou sem jako kobylky. Zažil jsem to v Texasu. Osadníci znamenají pro velký ranč zkázu. Natáhnou ploty z ostnatého drátu, aby chránili svá pole. V Texasu jsem u těch plotů viděl stovky chcíplých krav. Rozdělí zemi a odříznou ranč od řek a potoků. Vykácejí lesy. Až se tady objeví, bude to konec Tres Flores. Musíme se pokusit vládu předstihnout. Musíme Mexičany za každou cenu a všemi prostředky vyhnat z kraje. Pak půdu koupíme od města za pár centů. Musíme koupit co nejvíc půdy.“

Pohlédl na svou prázdnou sklenici, načež energicky dodal: „Nechápete, co to znamená? Celý život jsem budoval tento ranč. A nenechám ho zničit pár přivandrovalci.“

Odstrčil židli a vstal.

„Nenechám ho zničit, nikdy!“

Přišel ke stěně a opřel se o ni.

„Musíme Mexičany vyhnat dřív, než přijedou osadníci,“ chraplavě řekl.

„Jak to chceš udělat?“ zeptal se Brian, který hleděl z okna. Ve večerním chladu kvetly kaktusy. „Chceš je všechny odkrouhnout?“

Chvíli panovalo ticho, načež starý muž chraplavým, ostrým hlasem řekl: „Účel světí prostředky.“

Po chvíli mrazivého ticha dodal: „Nebude těžké Mexičany vyhnat. Potřebujeme jen dobrou záminku, abychom se na ně mohli vrhnout. Vyprovokujeme je. Když někoho z nich najdeme na půdě Tres Flores, pověsíme ho jako zloděje koní. Ty, Briane, naladíš prostřednictvím Del Cobre Epitaph proti Mexikánům veřejné mínění. Del Cobre musí stát na naší straně. Teď musíme bojovat, ať to stojí, co to stojí.“

Johnny Hamish, který dosud mlčky stál u stolu, řekl: „Mexičané se budou bránit!“

„Přesně to chci!“ opáčil otec. „Vyženu je odtud násilím, když to nepůjde jinak.“

Johnny zavrtěl hlavou.“Představuješ si to příliš jednoduše, otče,“ namítl. „Opravdu budou bojovat. Všemi prostředky, které mají. Jeď do vesnice. U cesty tam stojí kříž. Jestli pojedeš za něj, zastřelí tě. Vražda Juana Condra je popudila. Ti lidé jsou zoufalí, ale právě zoufalství jim dodává sílu. Nepochybuj o tom, že budou bojovat do posledního dechu.“

Lee mlčky poslouchal. Jeho tvář se však změnila. Pomalu obešel stůl a zůstal stát za Johnnyho židlí.

„Ty jsi byl v mexické vesnici?“ zeptal se. „Ty jsi tam byl? Ty ses opovážil porušit můj příkaz? Ty jsi byl v té vesnici? U Mexikánů?“

Johnny sevřel opěradlo židle. „Ano, byl jsem tam,“ chraplavě odvětil chvějícím se hlasem. „Byl jsem tam a viděl jsem zoufalství a strach v očích těch lidí. Viděl jsem, jak pohřbívají Juana, se kterým jsem se přátelil. Ano,“ vykřikl. „Podívej se na mě. Byl to můj přítel a ty jsi ho pověsil. Vypálils jeho usedlost a vyhnal jeho matku. Vraždíš ty lidi a trýzníš je. To ještě pořád nemáš dost?“

Lee ho praštil hřbetem dlaně do tváře.

„Ty!“ Chytil ho za košili a přitáhl k sobě. „Jak se opovažuješ? Chceš stát proti mně?“ Chvíli tam panovalo ticho a do toho ticha se ozvalo ťuknutí, když Earl postavil sklenici na stůl.

„Hezké,“ řekl a usmál se na bratry. „To se teď začneme prát? Možná bychom si to měli rozdat s kolty. Tím bychom našim nepřátelům ušetřili práci.“

Odstrčil židli tak prudce, že se převrátila, vstal, šel ke dveřím a vyhlédl ven.

Otočil se a s rukama v kapsách se zeptal: „Proč nesáhneš po biči, otče?“

Lee na něho pohlédl, pustil Johnnyho a vrátil se ke své židli. Posadil se.

„Moji vlastní synové jsou proti mně,“ řekl, aniž by na ně pohlédl. Upřeně hleděl na stůl. „Komu mám věřit, když mě zrazují i vlastní synové?

Earl přišel k druhému konci stolu a opřel se o něj.

„Když jde o ranč, držíme spolu,“ řekl. „Nebo ne? Briane, Johnny, Wade?“

Nikdo neodpověděl.

+ + + + +

Když Earl vyšel ven, noc již končila. Na východě již úzký pruh světlé oblohy oznamoval blížící se ráno. Na ranči panovalo ticho. Mezi sloupy se černaly stíny.

Stáje a noclehárna mužstva v šeru působily neforemně. Earl šel k ohradě. Od White Mountains vanul chladný ranní vánek. U studny se zastavil, vytáhl vědro vody a umyl si tvář.

„Earle,“ ozval se hlas za ním. Bleskově se otočil. Po lících mu ještě stékaly kapky vody, když spatřil Johnnyho. V ranním šeru jeho tvář vypadala jako šedá maska.

„Pojedeš zpátky do města?“

Earl si utřel obličej.

„Ano.“

„Co chceš dělat?“

„Jak to myslíš?“

„Pomůžeš starému ve válce o prérii?“

„Ve válce o prérii? Klidně řekni, že to je pirát prérie, to přece dobře vím,“ odvětil Earl. Vymyl si ústa a vyplivl vodu do písku.

„Ten zatracený mescal,“ řekl. „Poslouchej, Johnny. Drž se zpátky, dokud nebude po všem. Toto není nic pro tebe. Ty ses narodil pro mírumilovný život, ne pro kolt. Drž se zpátky, pokud to půjde.“

Johnny mu podal svůj stetson. Ztěžka si povzdechl. „Vůbec jsem nespal,“ zamumlal. „Víš, co to znamená, bojovat proti Mexičanům? Krev, slzy, požáry, vypálené usedlosti, pověšené Mexičany a postřílené kovboje, zpustošenou zemi, vypálené pastviny, otrávené studny a pochcípaný dobytek. Proč se nepokusíš ho zastavit? Pokud to někdo může provést, pak ty.“

Earl se posadil na zídku studny. Pohlédl na své ruce a náhle se tiše rozesmál.

„Jsem hráč a on je bestie,“ řekl. „Znám ho – a přece ho tak nějak obdivuju. Bojuje za půdu, na které žije. Jistě, je to vrah, žhář a pirát, který jde přes mrtvoly. Ale na tom, co miluje, lpí. Ne, Johnny, nemůžu se postavit proti němu. Jsme stejné krve.“

Johnny mu položil ruku na rameno.

„Ty nejsi jako on,“ řekl. „Jsi dobrý člověk.“

Earl vstal. Už se nesmál. Jeho tvář byla vážná, uzavřená a trpká.

„Nejsem dobrý,“ odvětil. „Mám v sobě stejného démona jako on. Jsem stejně posedlý. Možná je na tom dokonce lépe než já. On má něco, co má rád. Já nejsem nic než hráč.“

Otočil se a šel do ohrady, kde si vzal koně a začal ho sedlat. Bratr šel za ním a sklonil se pod koně, aby mu utáhl podbřišník. Pak se narovnal a pohlédl Earlovi přes sedlo do očí.

„Prosím tě jako svého bratra, zastav ho, než bude celý kraj v plamenech. Jsi jediný, na koho dá. Zastav ho.“

Earl strčil nohu do třmenu a vyšvihl se do sedla. Zatímco si vzal uzdu, řekl: „Ne. Drž se zpátky. Jsi příliš mladý na to, abys vraždil. Na tvých rukou nesmí ulpět krev.“

Sklonil se a položil mu ruku na rameno. „Johnny, krev se nedá smýt ničím. Drž se zpátky. Zatím!“

Když dorazil do Del Cobre, už bylo světlo. Jel po široké Main Street. Jelikož ještě bylo časné jitro a dosud nebylo horko, panoval na ulicích čilý ruch. Do města přijely povozy z okolních rančů pro zásoby. Za pár týdnů mělo začít velké podzimní shánění dobytka. Zatím byli kovbojové ve městě, za dva týdny však už všichni měli být pryč.

Earl přijel k saloonu Golden Western, sesedl a hodil jednomu malému Mexičanovi, který si hrál na ulici, deseticentovou minci, načež mu řekl, aby koně odvedl do nájemní stáje. Potom si kloboukem oklepal prach z šatů, podlezl pod zábradlím a vyšel na chodník z udusané hlíny.

V baru ještě bylo chladno. Závěsy na úzkých oknech, která připomínala střílny, byly zatáhnuté a tak dovnitř pronikalo jen sporé světlo, které na podlaze vytvářelo zvláštní vzory.

Sundal si klobouk a šel ke stolku v rohu. Přišel tam barman a postavil před něj láhev whisky, sklenici a velký džbán s čerstvou, studenou vodou.

„Byl tu šerif, pane Hamishi,“ řekl, zatímco utíral stůl. „Hledal vás.“

„Mě?“ zeptal se Earl, zatímco z kapsy vytáhl karty a položil je před sebe.

„Ano.“

„Pak asi přijde ještě jednou,“ odvětil Earl. „Díky, Miku.“

„Prosím, pane Hamishi. Rádo se stalo.“

Earl si do sklenice nalil whisky a dolil ji vodou.

Když sáhl po kartách, uslyšel kroky, které se blížily.

Levou rukou shrnul karty a pravou pod stolem opatrně sáhl po revolverovém pouzdře. Odepnul bezpečnostní poutko.

Zavrzaly létací dveře a pak se k jeho stolu přiblížily tlumené kroky.

„Hamishi!“

„Posaďte se, šerife,“ řekl Earl, aniž by vzhlédl od karet. „Miku, ještě jednu sklenici pro šerifa.“ Vzhlédl. „Dáte si přece, ne?“

Vance Dallas, šerif Del Cobre, mohl mít takových pětapadesát let.

Bylo na něm vidět, že je nemocný. Jeho tvář měla zvláštní šedou barvu. Od chřípí k bradě se mu táhly dvě hluboké vrásky. Černé oči mu pod hustým obočím skoro nebyly vidět. Jeho oděv nebyl příliš upravený. Jen hvězda, kterou nosil na levé straně hrudi, byla čistá a blýskala se.

Zatímco mu Earl nalil do sklenice whisky, aniž by ji doléval vodou, opřel se Dallas o stůl. Aniž by pohlédl na sklenici, kterou k němu posunul Earl, řekl: „Kdy jste přijel do města, Hamishi?“

Earl složil karty na hromádku. „Asi před deseti minutami. Proč?“

„Jeďte pryč.“

Rančerský syn mu pohlédl do očí. „Proč?“ zeptal se. „Proč bych měl jezdit pryč, šerife?“

„Proč o tom ještě mluvíte, Hamishi?“ opáčil Dallas trpkým hlasem. „Viděl jsem vás a okamžitě jsem šel sem. Přátelé Juana Condra jsou ve městě. Stačí vám to? Váš otec zlynčoval Juana Condru a…“

„Slyšel jsem, že na našem ranči loupil koně,“ chladně opáčil Earl.

„Kdo ví, jaká je pravda? Kdo by Big Leemu Hamishovi dokázal, že člověk, kterého pověsil, nebyl zloděj dobytka? Ne, větší starosti mi dělá to, že v Del Cobre jsou Mexičané, kteří se přátelili s Condrou. Mluví se o tom, že přísahali, že prvního Hamishe, kterého potkají, oddělají. Jsou tu už od včerejšího večera. Opili se a dělali tu kravál. Odjeďte z města, Hamishi, prosím vás. Nechci tu žádné přestřelky. Jestli se váš otec dozví o tom, že na vás v Del Cobre stříleli, vypukne tu peklo.“

Earl si začal vykládat pasiáns. Tiše počítal ukazováčkem.

Dallas se naklonil k němu.

„To ty lidi nechápete?“ zeptal se. „Pokuste seje pochopit.“

„Buďte opatrný, šerife,“ řekl Earl. „Nebo mi rozházíte karty. Jestli si myslíte, že Juan Condro byl protizákonně zlynčován, proč nejedete na Tres Flores a nezatknete otce?“

Dallas odstrčil svou židli a vstal. V jeho očích byla hořkost.

„Vysmíváte se mi,“ trpce řekl. „Myslíte si, že by mi někdo z Del Cobre pomohl?“

Earl na něho pohlédl a zhnusení, které se mu zračilo ve tváři, nebylo hrané.

„Znamená to tedy, že si všechno nechají líbit a že se nebudou bránit, šerife? Pak si nezaslouží nic lepšího. A vy, šerife? Co vy? Copak nenosíte hvězdu?“

„To tam mám jet sám? To se mám nechat oddělat?“ odpověděl Dallas. „Vy nejste na mém místě, Hamishi. Kéž byste byl.“

Otočil se a pomalu šel ven. Působil rezignovaně.

Earl strnule seděl za svým stolem a hleděl za ním. Takže tento muž je tu zákon, pomyslel si. Nemocný, slabý, zatrpklý a bezvládný člověk. A to je v Del Cobre zákon. Zákon tu má podobu hvězdy, která za nic nestojí.

Kraj se sklonil před vůlí nemilosrdného jednotlivce, který zničí každého, kdo mu stojí v cestě. Lidé mají strach. A nikdo se neodváží odporovat. Nikdo kromě pár ubohých Mexičanů.

Necítil s nimi soucit. Co si vzpomínal, tak nikdy s nikým nesoucítil. Učili ho, že soucit je slabost a že slabost je pohrdáníhodná věc. Nechápal však, že slabost může zajít tak daleko.

Z jeho myšlenek ho vytrhl barmanův hlas.

„Pane Hamishi?“

Vzhlédl. „Ano?“

„Tam jdou dva Mexikáni. Jestli chcete, můžete zmizet zadním vchodem. Předem už se ven nedostanete.“

Earl se napil. Ruka se mu nechvěla.

„Proč bych utíkal?“ zeptal se.

Barman přišel blíž. Tvářil se ustaraně.

„Nikdo vás kvůli tomu ze zbabělosti neobviní,“ řekl. „Jsou dva – a chtějí vás oddělat. Utečte zadními dveřmi, prosím!“

Earl v jeho očích viděl strach.

„Když mě nenajdou,“ řekl, „tak si to odskáče někdo jiný, možná Johnny. A ten by neměl šanci. Jenom je nech přijít, Miku. Běž ven a nech mě s nimi o samotě.“

+ + + + +

Když se objevil ten jezdec, stál Earl v létacích dveřích a pozoroval ulici a oba muže, kteří se blížili z druhé strany. Měli na sobě typické bílé bavlněné oděvy mexických rolníků. Na nohou měli sandály, jejich nohavice byly nad kotníky svázané řemínky. V rukou drželi sharpsky. Zdálo se, že se cítí sebejistě.

Earl je pozoroval. Pod klobouky viděl snědé tváře s černýma očima. Věděl, že ho nemohou vidět, protože stál v přítmí. V ústech měl cigaretu a dlaně měl zastrčené za širokým revolverovým opaskem z tmavé kůže. Byl zcela klidný.

A pak se z druhé strany ulice ozval dusot kopyt. Když se ohlédl, poznal jezdce na strakatém pintoví. Byl to Johnny.

Neměl zbraňový opasek, jenom winchestrovku v sedlovém pouzdře.

Earl se nehýbal. Viděl, že se oba Mexičané jako na povel zastavili a pohlédli na jezdce. Jeden z nich cosi řekl.

Postavili se doprostřed ulice a tak čekali na jezdce.

Johnny jel přímo k nim.

Náhle jeden z Mexičanů zvedl pušku.

Earl, který ještě pořád stál v přítmí saloonu, si vytáhl cigaretu z úst a pustil ji na podlahu.

Slyšel, jak Mexičan řekl: „To je jeden z těch zabijáků.“

Johnny zastavil pinta a vyklonil se ze sedla. „Co to má být? Co chcete?“ zeptal se.

„Tebe,“ řekl Mexičan, který na něho mířil puškou. „Tebe, ty zatracený vrahu.“

Druhý Mexičan, který pomalu přišel k Johnnymu a nyní stál těsně před ním, chytil jeho uzdu.

Earl jim v ranním tichu dobře rozuměl, přestože byli skoro dvacet kroků daleko.

Na ulici panovalo ochromující ticho. V okruhu jednoho sta yardů nebylo nikoho vidět. Všichni věděli, proč ti dva přijeli, i to, že se bude střílet. Nikdo však nemohl vědět, kdo to koupí.

Earl Hamish slyšel, jak Mexičan řekl: „Zabijeme tě, gringo, tak jako jste vy zabili Juana. Teď zabijeme tebe. Za každého z nás, koho zavraždíte, padne jeden z vás.“

Zvedl hlaveň sharpsky a palcem natáhl její kohoutek.

„To je pro tebe, ty gringovský ksindle.“

Earl levým loktem rozrazil létací dveře a tasil.

Mexičana, který držel koně, trefil v okamžiku, kdy zmáčkl spoušť. Kulka z sharpsky letěla do nebe, zatímco muž zavrávoral a opřel se o Johnnyho koně, který se s řehtáním Vzepjal a pokusil se ho setřást.

Druhý Mexičan se otočil, zvedl pušku a vypálil na postavu ve dveřích saloonu. Kulka však zasáhla jen křídlo dveří.

Earl udělal jeden krok a vystřelil Mexičanovi na hruď. Skrze kouř viděl, jak se muž zapotácel a pokusil se sáhnout po koltu.

Earl vystřelil ještě jednou a sešel na ulici. Ve vzduchu byl cítit střelný prach.

S revolverem v ruce se blížil k oběma bezvládným mužům. Nejdřív otočil jednoho, pak druhého. Když viděl, že jsou mrtví, ohlédl se a strčil si kolt pod kabát.

Pomalu se vydal k Johnnymu, který již uklidnil svého splašeného koně tak, že se zastavil. Položil ruku na hrušku sedla.

„Nu, Johnny?“ zeptal se. „Kde máš revolver? Příště si ho vezmi, až pojedeš do Del Cobre.“

Johnny hleděl na oba mrtvé, kterým do tváří svítilo slunce.

„Pane Bože,“ řekl.

„Ano, pane Bože. Chtěli tě oddělat. Nasedni na koně a jeď pryč. Toto nejsou jediní Mexikáni, co jsou tady. Za pár dnů to tu bude vypadat jako v úle. Starý je příliš provokoval. Co jsi tu vlastně chtěl?“

Johnny pomalu seskočil ze sedla. „Chtěl jsem s tebou mluvit!“

„Se mnou?“

„Ano.“

„Nikdy jsme spolu moc nemluvili, Johnny.“

„Já vím.“

„A přesto jsi teď přijel za mnou? Proč?“

„Protože jsi jediný člověk, se kterým můžu mluvit.“

„Co je se starým?“

Johnny vzal uzdu svého pinta. Ani nepohlédl na bratra a řekl: „To, o čem s tebou chci mluvit, je určeno jen pro tvé uši. Kdybys o tom pověděl otci, zabil by mě.“

Earl mu položil ruku kolem ramen. „A proto jsi sem přijel?“ udiveně se zeptal.

Johnny mu pohlédl do očí. „Jsi jediný, na koho se můžu spolehnout. Mnohokrát jsi mi pomohl a…“

„Možná to už nikdy neudělám,“ řekl Earl. „Možná tě nechám odpravit, pokud to má hra bude vyžadovat.“

„To bys neudělal. Stejně tak jako jsi teď nepřipustil, aby mě zavraždili. Pomohl bys i starému, kdyby byl v takové situaci?“

„Ten by do Del Cobre nepřijel bez svého mužstva,“ vyhýbavě řekl Earl, když kráčeli k saloonu. „Ještě se musíš učit.“

Johnny omotal uzdu kolem zábradlí a zeptal se: „Předtím jsi mluvil o nějaké hře. O co jde?“

Bratr, který již stál na chodníku, na něho pohlédl a usmál se.

„Je to hra o Tres Flores,“ odpověděl. „A mám v ní ty nejlepší karty.“

Přišli k létacím dveřím a vstoupili do přítmí saloonu.

„Miku!“ zvolal Earl. „Ještě jednu whisky. Máme návštěvu. Posaď se, bratříčku!“

„Je tu ještě jedna sklenice,“ řekl Johnny, když se posadili.

„To je sklenice, ze které pil Vance Dallas,“ řekl Earl. „Nemám rád věci, kterých se dotkl.“

Vzal sklenici a mrštil jí ke dveřím.

„Nu. Posaď se a povyprávěj mi, co se stalo.“

Johnny počkal, až se barman vzdálí, načež se sklonil a řekl: „To by neměl slyšet nikdo jiný.“

„No dobrá. O co jde?“

„Víš, že jsem včera byl v mexické vesnici.“

„Ano, a?“

„Někoho jsem tam hledal.“

Earl na něho zkoumavě pohlédl. „Koho? Nějakého obchodníka s dobytkem? Prodáváš podloudně dobytek?“

„Ne,“ odvětil Johnny a v jeho očích se objevilo podivné odhodlaní. „Jedno děvče.“

Earl, který se chtěl napít, strnul.

„Děvče? Mexičanku?“

Bratr mlčky přikývl. Hleděl na svou sklenici.

„Zbláznil ses?“ vyhrkl Earl. „Nějakou mexikánskou šlapku? To není pravda.“

Johnny pomalu zvedl hlavu. „Tak o ní nemluv. Nebo ti dám výprask, přestože jsi můj bratr.“

Earl postavil sklenici na stůl. „Přestaň s tím.“

„To neudělám.“

„Starý tě zbičuje, jestli se o tom dozví. Víš, co si myslí o Mexičanech. Zabije tě.“

„Ty jsi s ním mluvil?“

Earl se opřel o židli a rozesmál se.

„To neudělám. Ani by to nic nepomohlo.“

„Vezmu si ji,“ pevným hlasem řekl Johnny. „Vezmu si ji a když mi nepomůžeš, odjedeme z kraje.“

„Starý tě dopadne dřív, než dorazíš do Globe, bratříčku,“ odpověděl Earl.

„Takže ty mi nechceš pomoct?“ tiše se zeptal Johnny.

„Ne.“

„Je to tvé poslední slovo?“

„Ano.“

Johnny pomalu odsunul židli a vstal. Whisky se ani nedotkl.

„Nemůžu tomu věřit,“ řekl. „Jsi přece můj bratr. To nemyslíš vážně.“

Earl na něho chvíli mlčky hleděl, načež se ho zmocnil hněv. Převrhl židli a přišel ke dveřím.

„Pořád si o lidech děláš iluze, Johnny,“ procedil mezi zuby. „Nech toho. Tak se daleko nedostaneš. Jsem stejný jako náš otec. Možná jsme posedlí, nevím. Ale vím, že nejsem takový, jakého mě vidíš. Mýlíš se ve mně.“

Otočil se a vyhrkl: „To jsi neviděl, jak jsem odpravil ty dva? Udělal bych to, kdybych byl takový andílek, jak si myslíš? Proč za mnou pořád chodíš? Táhni i s tou tvou Mexičankou k čertu a mě nech na pokoji.“

Opět se obrátil a pohlédl na stěnu.

„Zmiz a nech mě na pokoji,“ vyhrkl. „Běž! Běž!“

V tom okamžiku se zvenčí otevřely dveře. Earl se otočil a spatřil Dallase.

„Co tu chcete?“ zvolal.

„Vy se ještě ptáte? Venku leží dva mrtví!“

„Byla to sebeobrana, mám svědky. Vypadněte.“

Dallas stál v létacích dveřích a mlčky na něho hleděl. Cukalo mu ve tváři a měl sevřené rty.

Pak řekl: „Ano, sebeobrana. Vždycky je to sebeobrana. Byla to vražda a vy to víte, Hamishi. Zákeřná vražda. Váš klan si může udělat další dva zářezy.“

„Vražda?“ tiše se zeptal Earl. „Věřím, že byste byl radši, šerife, kdyby tam venku ležel můj bratr nebo já. Ano, to by se vám tak hodilo. Jestli vůbec něčeho jste schopný, vy plechová hvězdo, pak běžte za svými mexikánskými přáteli a vyřiďte jim, ať nás nechají na pokoji. Tres Flores je největší ranč v kraji, šerife. Pokud někdo z nás bude zavražděn, tak sem přijedeme a nenecháme tu kámen na kameni. A zatočíme i s vámi. Jeďte na ranč a zeptejte se Big Leeho, co máte dělat. On už vám to řekne. Nejste dost mocný a silný na to, abyste se postavil proti němu. Nikdo v kraji na to nemá. Rozumíte? Nikdo. Když máte tak rád Mexičany, tak jim povězte, ať nás nechají být.“

Vance Dallas na něho pohlédl.

„Brzy už je neudržím na uzdě,“ řekl. „Příliš jste jim ublížili. Člověka je možné pokořovat jen do určité míry. Pak vstane, brání se a bojuje. Je tu několik set Mexičanů, ale jen pět Hamishů. Co jste to za lidi? Myslím, že tu nebude klid, dokud jen jediný z vás bude naživu.“

Earl se rozesmál. „Mýlíte se, Šerife.“

Dallasovi cukalo ve tváři. „Nebude to dlouho trvat a uděláte chybu,“ prorokoval. „A jen na to čekám. Pak pošlu telegram do Phoenixu a požádám o pomoc kavalerii, která vás vyžene z kraje. Ještě zažiju den, kdy vaše vláda nad krajem skončí.“

Otočil se a šel ven. Earl hleděl za ním, jako by nemohl odtrhnout pohled od křídel dveří.

„To je on,“ zamumlal tak tiše, jako by mluvil jen k sobě. „Celý on. Statečný je akorát, když mluví. Kdyby jenom jediný z těchto lidí měl dost síly na to, aby povstal, pak by Big Leeho svrhl. Ale na to nemají dost odvahy. Jsou zbabělí, mají strach. Nezaslouží si lepší osud.“

Otočil se. „Nu, bratříčku?“ zeptal se.

Johnny byl bledý jako stěna.

„Čekají na někoho, kdo to udělá za ně,“ řekl. „Na někoho, kdo má dost sil. Do té doby budou trpět.“

+ + + + +

„Stát!“

Lee Hamish jako první zastavil na temeni kopce svého silného plaváka. Tráva tam poníkům sahala až po břicha.

„Podívejte!“

Rančer sevřel hrušku sedla a pohlédl do doliny.

Pod nimi se táhlo údolí, kde i v suchých létech bylo dost vody pro dobytek. Ve stínu půl tuctu topolů se leskla hladina jezírka. Byly tam keře, šalvěj a pelyněk a ještě něco jiného: dobytek.

Dobytek, který ležel v tmavé trávě, břichem nahoru jako mrtvé ryby. Některá zvířata ležela na boku, jiná na hřbetě. Byly to možná dva tucty kusů a všechny necelých dvacet yardů od vody. Měly opuchlá břicha.

„Sežraly jedovaté byliny,“ řekl starý, šedivý jezdec, který stál vedle Leeho.

Hamish pustil hrušku sedla a řekl: „To bych chtěl vidět. Tady nikdy žádné jedovaté byliny nerostly. Pojďte.“

Sjeli dolů a sesedli. Rančer hodil svému koni uzdu přes hlavu, nechal ho stát a šel k nejbližší mršině. Měla otevřenou hubu a oči a kolem poletovaly mouchy. Dloubl těžkou, stříbrnou násadou biče do nafouknutého těla.

„Bossi!“

„Ano?“ Lee se otočil.

Jeden z jezdců klečel na bahnitém břehu studánky a míchal dlaní ve vodě.

„Nějak divně smrdí, bossi.“

Hamish přišel k němu, klekl si, nabral vodu do dlaně a přičichl k ní. Náhle zbledl.

„Je otrávená,“ řekl. „Modrá skalice. Ti hajzlové pramen otrávili modrou skalicí.“

Jezdci se shromáždili okolo něj. V jejich tvářích se zračilo zhnusení.

Lee se opět narovnal a otřel si ruce o chrániče. Zůstaly po nich zřetelné čáry.

„Modrá skalice,“ řekl. „To může trvat měsíce, než se voda vyčistí. Ti hajzlové, ti Bohem zatracení hajzlové. Vody je tak málo, jestli bude sucho trvat, tak…“ Nedořekl to.

Pomalu strčil bičík do boty, odvázal si šátek a utřel si zpocenou tvář, zatímco jeho jezdci mlčky stáli okolo.

Pak řekl: „Crenshawe!“

„Ano, bossi?“

„Vezmi si dva koně a jeď na ranč. Přiveď sem Red Carsona. Najde tu stopy, pokud tu ještě nějaké jsou. Udělali to osadníci. Je to odplata za Condroovu smrt. Ale to je přijde draho. Jeď, Crenshawe. Ať si Carson pospíší. Pojedeme po stopách a pomstíme se.“

Jezdec se vyšvihl do sedla, vzal uzdu druhého koně a omotal ji kolem hrušky sedla.

Lee přistoupil k němu, položil ruku na hřbet koně a řekl: ,,Pověz předákovi, ať mi pošle půl tuctu mužů, i kdyby je musel stáhnout z pastvin. Až ty Mexikány chytíme, uděláme s nimi krátký proces.“

+ + + + +

„A jeden royal flush!“

Earl Hamish vyložil karty na stůl. „Je mi líto, pánové.“

Oba muži, se kterými hrál, odhodili karty.

„Dnes už by to stačilo,“ řekl jeden z nich.

Earl shrábl bank. Bylo to něco přes dvacet dolarů. To byla směšná částka, on však věděl, že se to změní, až večer přijdou lidé. Někdy vyhrál i přes sto dolarů.

Oba muži vstali, vzali své klobouky a šli ven. Earl si strčil peníze do kapsy vesty, vytáhl doutník, ukousl mu špičku a vyplivl ji.

Na to si zapálil.

„Přines mi whisky, Miku,“ zvolal přes rameno.

Barman přinesl novou láhev a postavil ji na stůl. Earl vedle ní položil zlatou pětidolarovou minci.

„Smím se vás na něco zeptat, pane Hamishi?“

„Jistě, Miku! O co jde?“

„Je to pravda, že Juan Condro kradl na Tres Flores koně?“

„Ty tomu nevěříš, Miku?“

„Nevím, pane Hamishi. Dobře jsem ho znal. Byl to dobrý kluk.“

„Dobrý kluk, který kradl koně.“

„Opravdu? Bylo to tak?“

„Big Lee to tvrdí, Miku.“

„Hm.“ Barman se odmlčel, vstal a šel ke dveřím. Slunce mu svítilo na nohy.

Earl ho pozoroval. „Co se venku děje?“ zeptal se po chvíli.

Barman si přehodil kapesník přes rameno.

„V Juarezově bodeze je rušno,“ řekl. „Od té doby, co jste dnes ráno zastřelil ty dva muže, v Juarezově bodeze vysedávají Mexičané.“

„Baví se.“

„A já vím, o čem, pane Hamishi.“

„I já, Miku. I já.“

„Proč z Del Cobre neodjedete?“

„Neměj strach. Až přijdou, ochrání mě Vance Dallas.“

„Myslíte?“

„Ne. Bude se dívat, dokud mě neoddělají.“

„Proč potom neodjedete? Je vám jedno, jestli vás odpraví?“

„Ano,“ stroze odvětil Earl.

„Někteří lidé se toho bojí.“

„Já vím,“ řekl Earl. „Vždycky jsem se ptal, proč se toho bojí. Kde jsou děvčata, Miku?“

„Ta přijdou až večer,“ odpověděl barman. Bylo na něm vidět, že má strach.

Neodváží se mě vyhodit, pomyslel si Earl. Odváží se ti chudáci vůbec něčeho? Musí to být hrozný život, když člověk nemůže udělat to, co by udělat chtěl. A když stále žije ve strachu. Mike by mě například rád vyhodil, ale neudělá to, protože má strach.

„Něco se děje,“ řekl barman. „Všichni, co jsou v bodeze, mají zbraně. To nedopadne dobře.“

Earl uvolněně míchal karty. „Dallas nikde?“ zeptal se.

„Ne.“

Z ulice se náhle ozval dusot kopyt. Přicválal tam jeden jezdec a zastavil poblíž saloonu. Zařehtal kůň, načež se ozvaly hlasy. Pak bylo znovu ticho.

Rád bych věděl, co se děje, pomyslel si a ve stejném okamžiku řekl barman od dveří: „To je náš ctihodný vydavatel pan Brian Hamish.“

Ustoupil stranou, dveře se otevřely a dovnitř vešel Brian. Rozhlédl se, spatřil bratra a vydal se k němu.

„Jsi tu sám?“ zněla jeho první otázka.

Earl klidně přikývl.

„Dobrá, pak jeď na ranč.“

„Proč?“

Brian si utřel zpocené čelo. Měl zrudlou tvář.

„Proč?“ zeptal se. „Jde do tuhého. Starý vypálil další usedlost. Ta zpráva právě dorazila. Jeden kluk mi to řekl za deset centů. V bodeze sedí nejméně dva tucty mužů. Dallas je nezastaví. Toto už je příliš. Stalo se to, čeho jsem se vždycky obával. Mexikáni se spojili. Chtějí vykopat válečnou sekeru. Víš, co to znamená?“

„Ano.“

Brian vytáhl hedvábný kapesník a utřel si jím čelo.

„Musíš okamžitě na ranč,“ opakoval. „Varuj Big Leeho a řekni mu, ať se má na pozoru. Ten bude zuřit.“ Brian chvíli mlčel, načež dodal: „Dělej, nezdržuj se. Jeď, nebo bude pozdě.“

„Ne,“ opáčil Earl. „Zůstanu tady.“

„Tady?“

„Ano.“

„To nemyslíš vážně!“ Brian byl zlostí bez sebe.

„Ano!“

„Víš, jak bude reagovat na něco…“

Earl si zahákl palce za vestu.

„Proč na Tres Flores nejedeš ty? Vždycky jsi přece ranč chtěl.“

Brian přišel ke dveřím, tam se ještě jednou zastavil a otočil se.

„Jdu si pro koně,“ řekl. „Ano, jedu na ranč. „Když Big Leeho nevaruješ ty, pak to udělám já.“

Earl vstal a přišel k němu. „Vím, že ho nenávidíš,“ řekl. „Kvůli všem těm urážkám a pokoření, které ti způsobil. Jestli někdo z nás Big Leeho nenávidí, pak jsi to ty. Proč ho chceš varovat?“

Vydavatel sklonil hlavu, načež opět vzhlédl. Jiskřilo se mu v očích.

„Nejsem tak chladný jako ty,“ zašeptal. „Mám strach. Naučil mě bát se. Kdybych neměl strach, pomstil bych se mu. Máš pravdu, mám důvod ho nenávidět. Ale nemůžu se postavit proti němu. To není nic pro mě. Ale jednoho dne se někdo najde. Možná nějaký Mexikán, možná někdo z nás. Já mám strach.“

Byla noc.

Earl seděl na židli u okna. Druhou postavil tak, že si na ni mohl položit nohy. Z místa, kde seděl, měl pod kontrolou celou ulici. Byl oblečený, jen kabát, stetson a zbraňový opasek měl na věšáku.

Dole na ulici to vřelo. Koně Mexičanů, kteří přijeli do města, stáli u zábradlí. Hořely tam fakule, které osvětlovaly fasádu bodegy a kus ulice. Po stěnách domů se pohybovaly přízračné stíny.

Žena, která ležela na posteli, se pohnula a Earl se k ní otočil. Viděl její světlou tvář přes mříž na nohou postele a pak uslyšel její hlas: „Na co čekáš?“

„Na to, až se něco stane,“ odpověděl. „Mexikáni jsou v ráži. Už to nebude trvat dlouho a vyjdou ven. Kdyby tu byl Big Lee, počkal by, až vyjdou na ulici a pak by je poslal k čertu.“

„Byl by šílený, kdyby sem přijel,“ řekla.

„On je šílený,“ přisvědčil Earl.

„Ty také. Nikdo by tak klidně nečekal, až z něj stáhnou kůži. Jestli se dostaneš opilým Mexikánům do rukou, nebudou s tebou znát slitování.“

Earl vstal a přišel ke skříni, kde visel jeho kabát a zbraňový opasek. Z pouzdra vytáhl těžký revolver a strčil si jej za opasek kalhot, načež přišel k posteli a posadil se na její okraj. Potom natáhl ruku a pohladil dívku po vlasech.

Tiše se zeptala: „Proč si nenajdeš nějaké slušné děvče? Proč se spouštíš s námi? Víš přece, co jsme zač.“

„Hodíme se k sobě,“ odpověděl. „Vím, kdo jsi, a ty víš, kdo jsem já.“

Otočila se a chytila ho za límec.

„Milovals někdy někoho?“ zeptala se.

„Ne.“

„A měls někdy někoho, koho jsi chtěl chránit?“

„Ano,“ odpověděl. „Je jeden člověk, kterému bych pomohl, kdyby to potřeboval. Znáš mého bratra Johnnyho?“

Spíš cítil, než viděl, že přikývla. „Je jediný z celého našeho klanu, kdo za něco stojí. Zahleděl se do jedné Mexičanky. Je to skoro dítě. Musím ho dostat z ranče, jinak tam zahyne stejně jako Brian. Ty nevíš, jaké to je, když někdo vládne s bičem v ruce. Johnny musí z Tres Flores pryč. Ostatní za nic nestojí. Brian i Wade jsou nuly. Je to, jako bychom byli prokletí. Jako bychom byli posedlí.“

„Říká se, že jsi jediný, na koho Big Lee dá.“

„Jsme jedné krve,“ chraplavě odpověděl. „Vložil mi do kolébky démona. Někdy si říkám, že bych to měl udělat, chápeš? Víš, co myslím. Zastřelit ho. Ale když se mu podívám do očí, vidím v nich sebe – a pak – pak to nejde. Jsem v jeho přítomnosti bezmocný, tak jako on v mé. Mě by nikdy nezbičoval. Bičuje jen ty, o kterých ví, že jsou slabší. Je to bestie. Jeho chtíč po moci nad lidmi je nenasytný. Pořád se snaží ostatním vnutit svou vůli. Kraj nebude svobodný, dokud jeho démonická vůle nebude zlomena.“

Náhle zvedl hlavu.

„To, co jsem ti právě řekl,“ dodal, „zůstane jen mezi námi. Jestli se o tom někdo dozví, odkrouhnu tě, rozumíš?“

Cítil, že na něj upřeně hledí.

„Máš pravdu, Earle,“ zašeptala. „Jste všichni posedlí. Posedlí a nebezpeční.“

Chtěl něco odpovědět, ale v okamžiku, kdy otevřel ústa, uslyšel vzdálený zvuk.

„Big Lee,“ řekl.

„Co?“

Nic neodpověděl, šel k oknu a vyklonil se. Slyšel blížící se dusot kopyt. Pak se vyklonil ještě víc a spatřil houfy jezdců, kteří tam přijížděli z obou stran.

Kromě dusotu kopyt panovalo ticho. K Juarezově bodeze, tedy přesně naproti saloonu, dorazilo padesát jezdců.

Earl mlčky stál u okna svého pokoje. Poznal šedivého jezdce podle velkého plaváka. Na jeho znamení se jezdci sjeli do půlkruhu okolo bodegy.

V záři pochodní to vypadalo, že tam je víc jezdců, než kolik jich bylo ve skutečnosti. Pušky měli položené na stehnech nebo opřené o hrušky sedel.

Earl pohlédl na ženu, která přišla k oknu. Její tvář byla zalita mihotavým svitem pochodní.

„Co se děje?“ vyděšeně se zeptala.

Nic na to neodpověděl, jenom upřeně hleděl na Main Street, kde se jeho otec postavil v sedle.

Pak zazněl jeho hlas: „Mexikáni, chci s vámi mluvit. Vyjděte ven!“

Chvíli panovalo ticho, zatímco rančer si stříbrnou násadou biče klepal do sedla. Bylo slyšet jen toto rytmické klepání.

Náhle se otevřely létací dveře bodegy a ven vyšlo několik mužů. Earl Hamish napočítal tři. Zůstali stát před bodegou. Všichni tři měli bílé bavlněné košile. A všichni byli ozbrojení.

Dva z nich zůstali těsně u dveří, třetí prolezl pod zábradlím a pomalu se vydal k Leemu. Těsně před ním se zastavil. Byl to hubený mexický rolník se strhanou tváří a knírem se svěšenými konci.

„Co chcete, seňore?“ zeptal se tvrdou angličtinou.

„Chci ty chlápky, co otrávili napajedlo na mých pozemcích,“ odvětil Lee Hamish. „Musel to být někdo z Hernandezů. Sledovali jsme stopy až k jejich usedlosti, ale nikdo tam nebyl.“

„Zato jste vypálili jejich statek. To víme,“ řekl Mexičan. „Co od nás chcete? Nikdo z Hernandezů tu není.“

„O tom se přesvědčíme,“ odsekl Lee. „Chci to vidět. Ustupte mi z cesty.“ Rozjel se k bodeze, ale Mexičan mu zastoupil cestu.

Earl viděl, jak muž sáhl zvířeti po uzdě. Trhnutím jej zastavil.

„Nechceme vás tady,“ řekl. „Proč nás nenecháte na pokoji? Proč nás nutíte bojovat? Myslíte, že s námi můžete dělat všechno? No, seňor. Takto to dál nepůjde. Řekl jsem vám, že tu nikdo z Hernandezů není. A když to říkám, tak to je i pravda.“

Lee zkroutil násadu biče.

„Pusť tu uzdu, Mexikáne,“ řekl.,,Pusť ji, nebo tě naučím, jak se chovat k někomu, kdo se jmenuje Lee Hamish. Dej ty pracky pryč!“

Earl cítil, jak ho žena stojící vedle něj chytila za ruku.

Viděl, že Mexičan chtěl něco odpovědět, ale už se k tomu nedostal. Rančer zvedl koně na zadní a zároveň Mexičana, který ještě stále držel valachovu uzdu, švihl bičem po tváři.

Muž pustil uzdu, zavrávoral a s výkřikem se skácel na zem. Chvíli tam panovalo napjaté ticho, načež se Mexičan pomalu zvedl na kolena. Několik vteřin tam klečel, potom si sáhl za opasek, vzal nůž, vyskočil a vrhl se k Leemu Hamishovi.

Ten vytáhl nohu ze třmenu a kopl ho do hrudi. Rolník zavrávoral. Pak Big Lee pustil bič, tasil kolt a vystřelil.

Earl viděl, jak se Mexičan zachvěl a klesl na zem.

Oba muži u dveří bodegy se ani nepokusili sáhnout po zbraních. Viděli pušky v rukou jezdců z Tres Flores a věděli, že sebemenší pohyb by pro ně znamenal smrt. Mlčky tam stáli a hleděli na svého druha, který ležel na ulici, v ruce nůž, kterým chtěl bránit svou čest.

Lee Hamish uklidnil nervózního koně. Zachmuřeně a shrbeně seděl v sedle, s kouřícím revolverem v dlani. Když viděl, že Mexičané nic neudělají, strčil zbraň zpátky do pouzdra a udeřil násadou biče do sedla.

Earl viděl, jak se naklonil a cosi řekl jezdci, který stál vedle něj. Potom otočil koně a kovbojové se před ním rozestoupili. Vydal se k saloonu, zatímco jeho muži sesedli a šli k bodeze. O zastřeleného, který ještě stále ležel na ulici, se nikdo nestaral.

Earl se otočil a řekl: „Další!“

„Musí být šílený,“ odpověděla žena.

„Ano,“ lakonicky přisvědčil Earl.

„Proč jsi mu v tom nezabránil…,“ hlesla.

„Nenechal by se zastavit. Je jako zlomyslný dravec. Pokud ho někdo chce zastavit, musí počítat s kulkou.“

„Co bude dělat teď?“

„Asi nic. Hernandezové včas zmizí.“

„A ty?“

„Co já?“

„Co bude s tebou?“

„Nic,“ odpověděl Earl. Přišel k věšáku a strčil revolver zpátky do pouzdra. Trpce se usmál a byl rád, že ho v té tmě nikdo nevidí. Pak uslyšel kroky, které se blížily zvenčí. Zastavily se přede dveřmi jeho pokoje. Někdo na ně zabušil.

Šel ke dveřím, odsunul závoru a otevřel.

Chvíli si hleděli do očí. Nato Lee Hamish řekl: „Chceš mě nechat stát venku?“

Earl ustoupil stranou. „Pojď dovnitř, otče,“ řekl. Za otcem viděl Briana. I jeho pustil dovnitř, načež se otočil a uviděl, že Lee škrtl sirkou. Chtěl rozsvítit petrolejku. V té chvíli spatřil ženu a strnul.

„Ty tu nejsi sám?“ zeptal se.

Earl zavrtěl hlavou.

„Kdo to je?“

„Debby Clarková, otče.“

„Aha?“

Lee zapálil knot lucerny, nasadil cylindr a vytáhl knot, aby si ženu mohl lépe prohlédnout.

„Je hezká,“ řekl. Hovořil k Earlovi, ačkoli se na něho nedíval. Pomalu obešel stůl a přistoupil k ženě. Ta před ním ustupovala. Zastavil se a chvíli na ni mlčky hleděl, načež k ní natáhl ruku. Debby však se zaúpěním ucouvla.

Earl si všiml, že otci zmizel chladný úsměv ze tváře. Sklonil ruku a v obličeji měl nyní tvrdý, brutální výraz. Earl měl chvíli pocit, že ženu udeří, ale pak jen udělal krok zpátky a zavrčel: „Ven!“

Podél stěny přišla ke dveřím, tam se na chvíli zastavila a pak vyběhla ven, jako by jí hořelo za patami.

V místnosti panovalo ticho. Lee Hamish se pomalu obrátil ke svým synům a vrhl na ně ocelový pohled.

„O co jí šlo?“ procedil mezi zuby.

Earl si zahákl palce za vestu. „Možná sis předtím měl umýt ruce, otče,“ řekl, načež dodal: „Viděla z okna, jak jsi zastřelil toho muže. Možná měla strach, že bys jí krví zašpinil nové šaty, které jsem jí koupil.“

„Byla to sebeobrana,“ řekl Lee. Přišel k oknu, vyhlédl ven a opět se otočil. „Kdyby to nebyla sebeobrana, pak by přece zakročil Vance Dallas.“

„Dallas by nezakročil, ani kdybys v Del Cobre nenechal kámen na kameni. Má z tebe strach.“

„Jo,“ protáhle řekl Lee. „Ale ty se mě nebojíš. Brian mi pověděl, že jsi mě ani nechtěl varovat.“

„Před Mexičany? Odkdy se jich bojíš, otče?“

„Nebojím se nikoho,“ odsekl Lee. „Ale nesnáším, když mě zrazují vlastní synové.“

„Já jsem tě varoval, na to nezapomeň.“ Brian předstoupil před ostatní.

Starý se k němu otočil. „Na nic nezapomínám,“ řekl. „Mohl bys udělat i jiné věci, které by Earlovi uškodily. Jsi intrikán, vždycky jsi byl takový. Už jako dítě jsi na něho žaloval. Běž ven a nech mě s Earlem o samotě.“

Brian pohlédl na otce. Ve tváři mu trhalo. Nevzdal se.

„Otče, pokud teď půjdu, pak už se nevrátím. Nejsem tvá hračka. Jestli mě teď pošleš pryč, pak už se mnou nepočítej.“

„No a co,“ vyhrkl Lee. „Ven!“ Zkroutil násadu biče v rukou.

„To…,“ začal Brian.

„Ven, nebo…“

Earl přistoupil k věšáku a začal se oblékat. Slyšel, jak Brian odešel. Připnul si zbraňový opasek, oblékl kabát, nasadil si stetson a obrátil se. Viděl, že otec na něj stále upřeně hledí.

„Co na mě tak civíš, otče?“ zeptal se.

Lee přišel blíž a dal mu násadu biče pod bradu. Pak ruku opět sklonil.

„Kéž bych ti tak uměl číst myšlenky,“ odvětil. „Kéž bych tak uměl odhadnout, zda mě zradíš. Máš tvář hráče. Jako dítěti jsem ti uměl číst v očích. Viděl jsem, že mě nenávidíš, když jsem tě tloukl. Někdy jsi byl tak rozzuřený, že ses se mnou chtěl prát, ale já tě vždycky rychle přivedl k rozumu. Teď v tobě hledám svého syna, ale tvoje tvář je mi cizí. Kdo jsi?“

„Zkus to zjistit,“ tiše odvětil Earl.

Lee zavrtěl hlavou. „Bojím se toho,“ řekl. „Bojím se odloupnout slupku a uvidět to, co je pod ní. Tvoji bratři žádnou slupku nemají, ty dokážu prohlédnout. A snadno je můžu ranit. Tebe ne. Ty jsi nezranitelný.“

Nakvašeně se otočil a pohlédl k oknu, za kterým byla tma. Od skla se odrážela zář pochodní, které hořely na ulici.

„Nechci vědět, jaký jsi ve skutečnosti,“ řekl a jeho hlas zněl vůbec poprvé nejistě. „Nevěřím, že to sám víš. Jsi plný nenávisti?“ Otočil se a vyhrkl: „Pověz, nenávidíš mě?“

„Kdybys byl hráč, věděl bys, že takové emoce si člověk nemůže dovolit,“ opáčil Earl. Stál tam s palci zaháknutými ve vestě a nehýbal se.

Starý muž si promnul tvář, otočil se a šel ke dveřím. Tam se ještě jednou zastavil a řekl přes rameno: „Jeď se mnou na ranč. Tady nebudeš v bezpečí, až se svými jezdci opustím město. Mexikáni by se pokusili tě odpravit. Pokud někdo z nás zůstane sám v Del Cobre, pak..“

Earl mu skočil do řeči: „Myslíš při tom na Briana?“

„Ne.“ Odpověď byla energická a jednoznačná.

, Je to tvůj syn.“

„Můj syn? Měl jsem celkem osm synů a zůstali jen čtyři. A ne ti nejlepší. Briana už na ranči vidět nechci. Po celé roky se snažil tě v mých očích očernit. Proč ho chráníš?“

Earl na něho dlouze hleděl, načež řekl: „Kdybys mu aspoň jednou řekl něco hezkého, otče, měl bys v něm věrnějšího přítele než ve mně. A teď pojďme.“

+ + + + +

Když sešli na ulici, dva muži právě odnášeli mrtvého z Main Street. Kovbojové z Tres Flores se shromáždili na konci ulice. U mrtvého bylo jen několik Mexičanů a žena, která srdceryvně naříkala a křičela.

Lee se vyšvihl do sedla koně, kterého mu přivedl jeden z mužů, zatímco Earl zůstal stát u dveří a hleděl na Mexičany. Slyšel lkaní té ženy, viděl, jak muži odnášejí bezvládné tělo pryč.

„Nasedej, synu. Jedeme,“ řekl Lee.

„Okamžik, otče.“

Earl se vydal přes ulici k padremu, který tam stál v kutně a kapuci. Vytáhl z kapsy sto dolarů a podal mu je.

„Vezměte si je,“ řekl. „To je pro tu ženu.“

Padre těkal pohledem mezi jeho tváří a penězi.

„Byl to její bratr,“ řekl chvějícím se hlasem. „Jediný člověk, kterého na světě měla. K čemu jí budou vaše peníze, seňore? Jsou věci, které už se nedají napravit.“

Earl pohlédl na naříkající ženu. Všiml si, že se otočila a uviděla ho. Pak to šlo rychle. S děsivým výkřikem se na něho vrhla a pokusila se ho udeřit. Dva muži ji chytili a odtáhli pryč. Bránila se a snažila se jim vytrhnout, zatímco upřeně hleděla na Earla.

Po bradě jí tekly sliny, když křičela: „Vrazi! Vrazi!“ Kroutila se v jejich sevření a chvěla se.

„Asesinos! Asesinos! Gringos malditos!“

Nerozuměl všemu, co křičela. Otočil se teprve, když ho kněz opatrně chytil za rameno.

„Prosím, běžte,“ řekl. „Ta žena je – je…“ Hledal slova.

„Me voy,“ řekl Earl španělsky. „Už jdu.“

Pomalu, téměř vrávoravě, se obrátil a šel přes ulici zpět ke svému koni.

Když se vyšvihl do sedla, žena se zhroutila do prachu. Muži stáli vedle ní a se sevřenými rty a zatnutými pěstmi hleděli na jezdce, kteří cválali pryč.

+ + + + +

Johnny Hamish pomalu slezl ze sedla a omotal konec uzdy okolo vysokého saguara.

Byl večer a obloha nad prérií byla rudá. Před dvěma hodinami opustil honácký tábor a jel na sever k ruinám starého kostela.

Nyní je viděl před sebou. Bílé zdi s vybitými okny a dveřmi, zarostlými suchomilnou vegetací. A všude kolem rostly fialové verbeny.

Na druhé straně stál ve stínu keřů chundelatý poník. Johnny se vydal ke dveřím kostela.

„Nino!“ tiše zvolal. „Nino!“

Odpověď neobdržel, ale když vešel do kostela, který už neměl střechu, spatřil dívku na místě někdejšího oltáře. Oknem hleděla ven.

„Nino!“

Otočila se a pohlédla na něj. Večerní vánek povíval jejími dlouhými, sametově se lesknoucími vlasy. Měla na sobě širokou, mexickou sukni, bílou blůzu a malé jezdecké boty.

Johnny k ní přišel a objal ji.

„Čekalas dlouho?“ zeptal se.

„Měla jsem strach, že už nepřijdeš.“

Cítil na krku její rty. Pohlédl na její černé vlasy.

„Musel jsem počkat,“ odvětil. „Nechtěl jsem být nápadný.“

Zvedl jí tvář, sklonil ji a políbil ji na ústa. Měla teplé, měkké rty. Pak poznal, že pláče, a zeptal se: „Co je, querida?“

„Nic. Nada, nada!“ Utřela si slzy ze tváře a usmála se.

„To jen…“ Váhala. „To jen…“

„Co?“

„Proč pořád musíme předstírat, že se neznáme, když se někde vidíme? Proč kolem sebe musíme chodit jako cizí lidé? Proč musíme dávat pozor, abychom se neprozradili pohledem?“

Přitiskl ji k sobě a přes její rameno pohlédl na tmavnoucí večerní oblohu. Vlasy jí voněly šalvěji.

„Patříme do různých světů,“ řekl.

„A až se tvůj otec dozví, že se milujeme, co ti udělá?“

„Myslím, že by mě zabil,“ odpověděl a jeho tvář ztvrdla. „Ale to se nikdy nedozví. Poslouchej, querida, už jsem se rozhodl. Opustíme kraj a odjedeme do Kalifornie. Všechno bude v pořádku. Mluvil jsem s padrem v Del Cobre. Za týden se tam vezmeme a ostatní se o tom dozvědí teprve, až už dávno budeme za hranicí. Už nás nerozdělí. Nina, chiquita, querida.“

„A ranč?“ zeptala se přes rameno. „To se ho kvůli mě chceš vzdát?“

Johnny jí pohlédl do tváře, pustil ji a šel k oknu. Položil pěsti na římsu.

„Už nemám domov,“ řekl. „Nezanechám za sebou nic než popel a trosky let, které jsem tu ztratil. Zešílel bych, kdybych tu musel strávit celý život. Vezmeme se, querida, a pak opustíme kraj. Všechno necháme tady, nenávist, smrt a zlo. Začneme nový život.“

+ + + + +

„Je tu káva?“

Earl přišel od provizorní lasové ohrady k táborovému ohni a hodil sedlo a klobouk na zem. Vypadal úplné jinak než předtím. Měl na sobě hrubý oděv honáků, žlutou košili, manšestrové šaty a kožené chrániče, holínky se sešlapanými podrážkami a staré rukavice, které byly odřené od lasa. Klekl si k ostatním, vzal si hrnek a nalil si kávu.

„Jaké to bylo na pastvinách?“ zeptal se starý předák Tres Flores, který si klekl k němu.

„Jsem úplně rozbitý,“ odpověděl Earl. „Ani nevím, jak jsem mohl být tak šílený, že jsem sem jel. Nenávidím tu práci.“

„Jo, špína a prach jsou jiné než karty,“ řekl hubený jezdec, který seděl za ohněm.

Earl pozvedl hlavu a prohlédl si ho. Pak sklonil hrnek a zeptal se: „Říkals něco, příteli?“

Kovboj na něho pohlédl a řekl ke svému sousedovi: „A něco jiného než vypalování usedlostí!“

V následujícím okamžiku se rozhostilo ticho, takové ticho, že bylo slyšet bučení dobytka, ačkoli se pásl půl míle od nich.

Earl pomalu postavil hrnek na zem. Předák mu rychle položil ruku na rameno a řekl: „Nechte toho. Chlapi jsou takoví, potřebují si na někom vylít zlost. Nemyslel to tak.“

Earl vstal a přes oheň pohlédl jezdci do tváře.

„Myslels těmi vypálenými usedlostmi Big Leeho?“ zeptal se. „No?“

Kovboj rovněž vstal a opřel se rukama o boky.

„Pár z nás už pro vás nechce jezdit,“ odvětil. „Vlastně je nás víc. Jsme kovbojové, ale ne zabijáci.“

„Drž hubu, Kincaide,“ řekl rozhořčený předák. „Nech těch nesmyslů a posaď se.“

„To neudělám,“ odsekl Kincaid. „Je načase, aby někdo řekl to, co si všichni myslíme. Většina je jenom příliš zbabělá, protože má strach, že přijde o práci, ale práce je všude. A je načase, aby těm chlápkům někdo řekl, co jsou zač. Nebo je někdo jiného mínění?“

„Uklidni se,“ opakoval předák a chtěl vstát, ale Earl ho zadržel.

„To je moje věc,“ tiše řekl. „Nesnáším, když se někdo z honáků otírá o Big Leeho.“ Pohlédl na toho muže přivřenýma očima. Jezdec byl vyšší než on a pravděpodobně i o několik liber těžší.

Zatímco na něj hleděl, řekl: „Earle, ty jsi přece na svého otce nikdy nedal. Nebo si i ty myslíš, že to je nejmoudřejší člověk široko daleko?“

Earl cítil, že se v něm cosi hnulo. Krev se mu nahrnula do tváře. Chvíli cítil nutkání vrhnout se přes oheň na kovboje, ale ovládl se. Pomalu, s ledovým klidem si odepnul zbraňový opasek a hodil ho na zem. Pak si natáhl rukavice.

„Já jsem jiného mínění,“ řekl velmi tiše. Přesto se mu hlas chvěl rozrušením. „Jsem toho mínění, že pokud někdo má co říct o Big Leem, pak jsou to jeho synové a ne nějaký špinavý, přivandrovalý bastard.“

Poslední slova vykřikl, načež přeskočil oheň a trefil muže pravou pěstí do tváře. Ten zavrávoral a v následujícím okamžiku to koupil do břicha a opět do tváře. Potom zaúpěl a skácel se na zem.

Ztěžka oddechující Earl se k němu sklonil a řekl: „Jedno si zapamatuj, chlapče, jestli ještě jednou vezmeš Big Leeho jméno do huby, tak tě oddělám.“

Otočil se a vrátil se k ohni. Náhle spatřil jiskry v očích mužů a bleskově se obrátil, už však bylo pozdě. Všiml si, že se k němu cosi blíží, ale než poznal, že to je sedlo, udeřilo ho do hrudi a srazilo k zemi.

Kovboj přiběhl k němu a chtěl mu skočit na hlavu. Earl jen na poslední chvíli uhnul. Slyšel, jak se podpatky zaryly do země vedle něj.

S hekáním se převalil, chytil ho za nohy a strhl jej k zemi.

Potom se opět přetočil a vrhl se na ležícího muže. Levou rukou ho chytil za košili a pravou do něj začal bít. Muž se zoufale bránil.

Earl slyšel jeho úpění a sténání, potom však ucítil, jak mu strčil nohu pod břicho. Nato ho odrazil dozadu. Earl letěl vzduchem a tvrdě dopadl. Několik vteřin ochromeně ležel.

Tu ho varoval instinkt. Zvedl se na kolena a spatřil před sebou kovboje. V pravé ruce držel hořící větev a přikrčen kráčel k němu.

Earl se vrávoravě zvedl a začal couvat. Kovboj šel za ním. Ze rtů mu tekla krev, v očích se mu zračila divoká nenávist.

Earl ustupoval, s pohledem upřeným na hořící větev.

„Zahoď to!“ chraplavě řekl. „Zahoď to.“

Slyšel jeho sípavý dech.

„Okamžitě to zahoď!“ zvolal ještě jednou.

V tom okamžiku kovboj zaútočil.

Earl cítil žár, když uhnul hlavou.

Potom chytil fakuli pod paži a dvakrát muže praštil do lokte.

Sokova tvář byla těsně před jeho. Viděl, jak se mu oči rozšířily bolestí, potom vykřikl a pustil haluz.

Přesto se Earla pokusil kopnout pravou nohou. Earl viděl těsně před očima lesknoucí se ostruhu. Ta mu roztrhla košili od ramene až po opasek a škrábla ho na kůži. Ucítil ostrou bolest.

Instinktivně odstrčil nohu stranou a pak několikrát udeřil pěstí, tak tvrdě, jako ještě nikdy. Když sklonil pěsti, vrávoral vysílením. Jako by skrze mlhu před sebou viděl tváře. Kdosi křičel: „Přestaň, nebo ho umlátíš!“

O kohosi se opřel a potom uviděl, že kovboj, který leží na zemi, zvrací. Porazil ho. Muže, o kterého se ve chvilkové slabosti opřel, odstrčil stranou a přivrávoral k ohni. Tam zůstal stát a snažil se probrat. Měl co dělat, aby se udržel na nohou. Pomalu a vrávoravě šel dál, načež se otočil. Muže, kteří stáli kolem, viděl jen nezřetelně.

Zadýchán vyhrkl: „Až přijde k sobě, přivažte ho na jeho koně a vyžeňte ho z naší půdy. Jestli ho tu ještě někdy uvidím, budu ho štvát jako prašivého vlka. A to samé platí i pro ostatní, co jsou s ním jedna ruka, je vám to jasné? Jestli někdo uvažuje stejně jako on, může rovnou opustit ranč. Jestli zůstanete…“ Natáhl ruku a ukázal na ně. „Jestli zůstanete, pak si zapamatujte jedno: Nikdo nemá právo házet špínu na Big Leeho. Nikdo. Pokud se o to někdo ještě jednou pokusí, pak budu rovnou střílet. Myslím to vážně. Zapamatujte si to a už to nikdy nezkoušejte.“

Rozhlédl se.

A potom ho spatřil.

Lee Hamish seděl v závětří pojízdné kuchyně v sedle svého koně.

Ruce měl položené na stříbrem pobité hrušce sedla a mlčky hleděl přivřenýma očima na muže, kteří se shromáždili kolem svého pokořeného kamaráda.

Earl na něj krátce pohlédl a šel ke svému sedlu a přikrývkám.

Za ním se ozvaly kroky. Blížící se kroky.

„Synu,“ ozval se otcův hlas. Měl pocit, že jej ještě nikdy neslyšel.

„Ano,“ odpověděl, aniž by se otočil.

„Tady!“

Ohlédl se přes rameno. Lee stál před ním a podával mu láhev.

„Pij,“ chraplavě řekl. „Potřebuješ to.“

Earl natáhl ruku po láhvi, načež se zarazil a řekl: „Ty pij první.“

Lee mu vtiskl láhev do dlaně. „Ne,“ řekl. „Ty se napij nejdřív.“

Viděl, jak Earl odzátkoval láhev, zaklonil hlavu a napil se.

„Bil ses za mě,“ chraplavě řekl rančer.

Earl sklonil hlavu a vrátil mu ji.

„To ano,“ řekl. „Ano, bylo to přesně tak.“

Lee přišel blíž a prohlédl si šrám, který synovi na hrudi zanechala ostruha. Sahal mu od ramene až po opasek.

„Lehni si,“ řekl Lee. „Zatni zuby. Bude to pálit, ale dezinfekce je nutná.“

Earl si se zavřenýma očima lehl na přikrývky a položil hlavu na sedlo. Ucítil ostrou bolest, když mu otec lil whisky do rány. Zatnul zuby a sevřel pěsti. Obklopila ho rudá tma.

A pak uslyšel hlas odkudsi z temnoty. „Vzpomínáš, jak jsem ti jednou řekl, že bych chtěl umět číst tvé myšlenky? To bylo té noci v Del Cobre, když jsi u sebe měl tu ženskou. Myslím, že jsem tě prohlédl. A potěšilo mě to. Pálí to? To je dobře. Má to pálit. Vypálí to svinstvo. Bojovals za mě, synu. Myslím, že mám opravdového syna.“

+ + + + +

Johnny Hamish otevřel oči a oknem kostela vyhlédl do noční prérie. Skučel vítr, v kaktusech houkali sýčci.

Převalil se na bok a pozoroval dívku, které se zavřenýma očima ležela vedle něj. Měla lesklé, černé vlasy, její tvář potmě připomínala bledý ovál.

„Musím jet, Nino,“ řekl. „Už nemám čas. Kdybych zůstal déle, otec by začal být nedůvěřivý. Nesmí si ničeho všimnout.“

Rychle se postavil, sáhl po zbraňovém opasku a připnul si jej. Zatímco si připevňoval pouzdro ke stehnu, viděl, že Nina vstala. Urovnala si šaty a shrábla si vlasy.

„Kdy se zase uvidíme?“ tiše se zeptal.

Johnny se k ní sklonil a políbil ji na čelo. „Zítra večer,“ řekl. „Budu v noci u stád a tak večer budu moct být zase tady. Přijedeš, ne? Nezapomeneš?“

Přitulila se k němu a objala ho.

„Mohla bych zapomenout na všechno, ale na toto nikdy,“ řekla. „Toužím po dni, kdy už se nebudeme muset scházet potají. Pak bude celý svět vědět, že se milujeme.“

„Ví to,“ řekl Johnny a trpce pohlédl do temnoty. „My jsme svět. Proč by nás mělo zajímat, jestli je kromě nás ještě něco dalšího?“

+ + + + +

Earl si vzal jídlo a posadil se k pojízdné kuchyni. Zády se opřel o kolo a postavil si talíř na kolena. Vedle něj stál hrnek s kávou a láhev whisky. Jeho otec seděl naproti němu na turka, v dlaních držel hrnek s kávou.

„Celý život jsem strávil na prérii,“ řekl Lee Hamish.

Mlčel a usrkával.

„Jak dlouho to podle tebe bude trvat, než Mexikány vyženeme z kraje?“

„Tisíc let,“ odpověděl Earl. „Nebo věčnost!“

„Špatně mě znáš. Stačí mi jen záminka a vyženu je.“

Earl chtěl odpovědět, ale když uviděl předáka, který k nim šel od ohně, zase ústa zavřel.

Předák zůstal stát u Leeho. V jedné ruce držel talíř, v druhé hrnek. Vítr povíval jeho chrániči.

„Bossi,“ řekl.

Lee vzhlédl. „Co se děje?“

„Jsem tu kvůli Kincaidovi.“

„Co je s ním?“

„Mám ho doopravdy vyhodit?“

„Ano.“

„Ale on byl jen…“

„Co? Co byl?“

„Byl přepracovaný. Jenom…“

„Posaďte ho na koně, Batesi, a vyžeňte ho z tábora.“

„Měli bychom ho tu nechat, dokud nepřivedeme doktora. Má vyřízený loket.“

Lee se napil kávy. „Může být Earlovi vděčný,“ řekl. „Kdyby měl co do činění se mnou, jednal bych jinak. Měl štěstí. Vyžeňte ho, Batesi. Až bude svítit měsíc, už ho tu nechci vidět, rozumíte?“

Předák mlčky přikývl a šel k ohni.

Lee hleděl za ním. „Tak vidíš, synu,“ řekl. „Musíš být silný. Udělám z našeho ranče největší ranč celého Západu.“

„A pak se staneš arizonským guvernérem,“ odvětil usmívající se Earl. Vylil sedlinu a začal si balit cigaretu.

„Někteří lidé jsou mocnější než guvernéři,“ odvětil Lee. „Mnohem mocnější.“

Earl míčky vstal, hodil si deku, na které seděl, přes rameno a šel ke svému loži. Tam si lehl, přikryl se a položil hlavu na chladivou kůži sedla McClellan.

Chtěl s někým mluvit, ale nikdo tam nebyl, ani Johnny, ani dívky z Mikova saloonu. Nikdo.

Zmocnil se ho pocit osamělosti a prázdnoty.

Dlaněmi křečovitě sevřel cípy deky.

+ + + + +

Když se probudil, byla ještě stále noc.

Ležel přikrytý dekami nedaleko pojízdné kuchyně a slyšel rozrušené hlasy. Nejprve nevěděl, kde je, ale pak otevřel oči a spatřil šlehající plameny.

V záři ohně stálo několik mužů. Poznal svého otce, předáka ranče a dva nebo tři další jezdce. Všude kolem se probouzeli spáči. Měsíc stál nad obzorem. Kdosi přiložil na oheň a k nebi se vznesly jiskry.

Earl se pomalu posadil a shodil ze sebe přikrývky. Zapnul si košili a opasek, načež se obul, oblékl kabát a šel k ohni. Ve svitu plamenů bílé vlasy jeho otce narudle svítily.

Prodral se mezi kovboji a přistoupil k ohni.

„Co se děje, otče?“

Lee se otočil. Jeho tvář byla strhaná,přerývaně oddechoval. V ruce držel pokrčené noviny.

„Chceš vědět, co se děje?“ zeptal se přidušeným hlasem. „Podívej!“

Chvějícíma se rukama otevřel noviny, urovnal je a podal je Earlovi.

„Čti!“ vyzval ho. „Tady! Čti!“

Earl si vzal noviny. Byl to Del Cobre Epitaph Posadil se a v záři plamenů začal číst. Půda Mexičanů má být odkoupena pro osadníky.

Podle zpráv z Phoenixu dospěla jednání mezi vládou teritoria Arizona a zástupci mexického obyvatelstva v okrese Del Cobre k úspěšnému závěru. Už týden jsou na cestě první osadníci ze států Indiana, Kentucky a Tennessee. Táhnou do jihozápadní Arizony. Sklonil noviny a zvedl hlavu. „Takže osadníci z Východu už vyrazili?“ tiše řekl.

Lee se sklonil, vzal mu noviny z ruky a pohlédl na ně. Potom je v náhlém záchvatu hněvu skrčil a hodil do ohně.

„Žádní osadníci sem netáhnou,“ procedil mezi zuby. „Mám ve Phoenixu důvěrníky. Vím, že jednání ještě tak daleko nedospěla.“

Earl pomalu vstal. „A když přesto přijedou?“ zeptal se chraplavým hlasem. „Co když přece jen dorazí? Co potom?“

Rančer stál se zatnutými pěstmi před svým synem. „Nepřijedou,“ odsekl. „To je Brianovo dílo. Jo, chce lidi v Del Cobre postavit proti mně. Myslí si, že to je jeho chvíle. Odhalil svou pravou tvář. Dobře ví, že lidé, kteří mají v Del Cobre vliv, se okamžitě postaví na stranu vlády, pokud ta smlouva bude uzavřena dřív, než tu půdu získám. Nechává kolovat fámy a pokouší se mě zahnat do úzkých.“

„Tomu nevěřím, otče,“ řekl Earl. „Tomu nevěřím. Pokud to Brian napsal, pak ví, co dělá.“

Starý muž se pravou pěstí bouchl do dlaně.

„Ano, ví, co dělá,“ řekl. Byl zahleděný do ohně. „Samozřejmě že to ví. Ví například, že sháníme dobytek. Doufal, že se to zatím nedozvím. Potřebuje čas na to, aby mohl poštvat Del Cobre proti mně. Jenže já poslal do města muže, který tam má čekat na zprávu od mého důvěrníka ve Phoenixu. Měla by přijít každý den. A s tím ten chytrák nepočítá.“

„Co chceš dělat.“

„Pojedu do Del Cobre, synu.“

„A tam?“

„Tam si promluvím s Brianem.“

„Nezapomeň, že ve městě se od naší poslední návštěvy ledacos změnilo.“

Lee se posadil k ohni, protože noc byla chladná. Položil si ruce na kolena a pohlédl do plamenů.

Potom tiše, tak tiše, že to nemohl slyšet nikdo krom Earla, který stál těsně za ním, řekl: „To nesmím připustit. Nesmím ztratit vliv ve městě. Pokud k tomu dojde, bude to konec Tres Flores. Jestli se Brianovi povede město poštvat proti mně, jsme ztracení.“

Vstal. „Pojedeme do Del Cobre!“ chraplavě přikázal. „Ještě v noci. Pokud se mi nepovede zabránit tomu, aby Brian napsal další takový článek, je vše ztraceno. Ale já se nevzdám. Nikdy se nevzdám.“

+ + + + +

Brian Hamish seděl ve své kanceláři za psacím stolem. Kancelář byla jen nízkou přepážkou oddělena od místnosti, ve které stál tiskařský lis. Svítila tam jediná petrolejka, která stála na psacím stole. Její svit byl matný.

Brian měl před sebou několik listů papíru a mezi prsty si točil tužkou. Vypadal unaveně a vysíleně, oči měl přivřené a podlité krví.

Naslouchal zvukům, které tam pronikaly zvenčí, štěkání psa, tónům orchestrionu v jednom ze saloonu. Pak uslyšel nějaký šramot a ohlédl se. „May?“ zeptal se.

Z přítmí se vynořila jeho žena May. Přinesla mu kávu.

„Měl bys toho už nechat,“ řekla. „Je po půlnoci. Pojď do postele.“

Brian odložil tužku a opřel se. Unaveně si promnul oči, sáhl po konvici s kávou a nalil si. „Musím ten článek dopsat,“ řekl. „Proč už nejdeš spát?“

Jeho žena neodpověděla. Obešla psací stůl a postavila se za svého muže. Objala ho kolem krku a přitiskla svou tvář k jeho. Potom tiše řekla: „To je další článek proti tvému otci?“ Přikývl.

„Proč to děláš?“ ,,Někdo to udělat musí.“

„A proč ty?“

„Proč ne já? Jsem jeho syn. Dost dlouho jsem se od něj nechal zneužívat. Proč ne já, May?“

„Co bude, když se to dozví?“ ustrašeně se zeptala.

„To nevím. Ale vím, že mým úkolem je vysvětlit lidem to, co považuji za správné. Víš, někdy si říkám, že lidé ve městě, ale nejen oni, ne, vlastně všichni lidé na světě čekají jenom na to, až se najde někdo, kdo je strhne. Někdo to udělat musí. Proč bych to nemohl být já? Rozumíš mi, May?“

Pustila ho, přišla k němu a klekla si vedle něj. Pak ho chytila za ruce a pohlédla mu do očí. „Mám o tebe strach, miláčku.“ Brian se vymanil z jejího sevření a vstal. „I já,“ řekl, otočen k ní zády. „Ano, i já mám strach, přiznávám. Ale už jsem si ho v životě užil tolik, že jsem si zvykl s tím žít. Teď musím bojovat. Prosím, běž spát, lásko. Přijdu za půl hodiny. Teď běž.“ Hleděl za ní a pak si opět upravil židli. Sáhl po tužce a začal psát. V tom okamžiku se ozval šramot od dveří. Vzhlédl, ale mezi ním a dveřmi stála lampa, takže nepoznal, kdo to tam stojí. Viděl jen černou siluetu na pozadí ulice. Zastínil si oči a pozvedl hlavu. „Ano, prosím?“ řekl. „Co je?“ Muž, který stál v otevřených dveřích, mlčel. Jenom tam mlčky stál a lehce pohyboval pravou rukou.

A pak Brian zbledl. Slyšel tichý šramot a poznal, že to je klepání násady od biče o botu.

Mlčky a pomalu odsunul židli a strnule vstal. Viděl, že muž jde k němu. Přistoupil až k lampě. Pak pomalu řekl jediné slovo: „Otče!“

Lee Hamish sáhl po papíru na stole a přečetl si jej.

Potom zvolal přes rameno: „Pojďte dovnitř!“

Brian spatřil několik mužů, kteří se objevili u dveří.

Když přišli na světlo, poznal Earla a tri jezdce z Tres Flores.

„Čti!“ přikázal Lee a podal synovi list papíru. „Tento článek měl vyjít v zítřejším vydání, že ano, Briane?“

Brian sevřel hranu svého psacího stolu.

„A zítra taky vyjde,“ přisvědčil. Rančer si opět vzal papír a podržel jej nad skleněným cylindrem petrolejky. V mžiku vzplál. Lee ho pustil a nechal dohořet.

Brian v bezmocné zlobě hleděl na zuhelnatělý kus papíru. Chvěly se mu rty.

„Můžu ho napsat znovu,“ řekl chvějícím se hlasem. „Napíšu ho znovu a pak ho už nespálíš.“

Lee vzhlédl od popela a podíval se synovi do očí.

„Jsi odpadlík, zrádce své vlastní rodiny. Mohl bych tě zbičovat, ty ksindle!“

Brian měl strhanou tvář. „Jen udeř,“ řekl a vypjal hruď. „Udeř. Pravdu nezničíš. Je jako hydra, otče. Když jí srazíš jednu hlavu, vyroste sto dalších. Napíšu pravdu znovu. A budu psát tak dlouho, dokud ji nepoznají všichni.“ Lee trhl bičem, ale ovládl se. Pomalu řekl: „Zítra noviny nevyjdou, Briane. Už nikdy nevyjdou. Nemůžu si dovolit, abys mi dal takovou ránu pod pás. Jsi stále nebezpečnější. Ještě uvidíš, s kým sis to rozházel.“ Otočil se a dal svým jezdcům znamení. „Začněte,“ řekl.

Kovbojové šli k tiskařskému lisu. „Ne!“ vykřikl Brian. Lee ho chytil za rameno. „To je má odpověď na tvůj článek,“ řekl. „Poděkuj Earlovi. Slíbil jsem mu, že ti nic neudělám. Poděkuj jemu, že žiješ.“

Brian se mu prudce vytrhl, uskočil k psacímu stolu, otevřel šuplík a sáhl dovnitř. Lee, který přiskočil za ním, ho stříbrnou násadou biče udeřil do zápěstí a malý derringer letěl pryč.

Brian zavrávoral a chytil se police. Upřeně hleděl na bič.

Tu Lee uslyšel výkřik. Otočil se a spatřil May Hamishovou, která v županu stála ve dveřích od jejich bytu.

„Co tu chceš, May?“ obořil se na ni.

Přišla k němu a postavila se vedle svého muže.

„Chceš oddělat i mě, Big Lee?“ zeptala se chvějícím se hlasem.

„Táhni k čertu,“ odsekl. „Do toho, o čem chci mluvit se svými syny, ti nic není.“

Chvíli si hleděli do očí. Náhle se sklonila a zvedla pistoli, která vypadla jejímu muži. Udělala to tak rychle, že Lee neměl čas na derringer šlápnout.

„Běžte ven!“ tiše řekla a její hlas svědčil o tom, že to myslí vážně. Byla bledá jako stěna a pravá ruka, ve které držela malou pistoli, sejí chvěla.

Lee viděl, jak druhou rukou natáhla kohoutek. Hlaveň se sice třásla, ale byl příliš velkým cílem na to, aby ho na tu vzdálenost mohla minout. May Hamishová nyní pistoli držela v obou rukou. Stačilo to zmáčknout a…

Lee pomalu sklonil bič a o krok ustoupil. V jeho očích se zračil hněv, pistole však hovořila jasnou řečí.

May řekla: „Už jste toho zničili dost! Brian s tebou nemá nic společného, Big Lee! Jdi a už se nevracej! Nenávidím tě!“

„To vím,“ pomalu řekl. „Všichni mě nenávidíte, ale to je mi jedno. Briane, teď mluvím s tebou. Jestli ještě jednou napíšeš takový článek, vrátím se. Dávej si pozor!“

Otočil se a šel ke dveřím. Jeho muži ho následovali a opustili za ním místnost.

Jenom Earl zůstal u dveří a ohlédl se. May pustila derringer na podlahu a objala svého manžela.

„Co teď, Briane?“ zeptala se. „Co teď?“

Earl šel za ostatními ven.

U koní řekl: „Dnes zůstanu ve městě.“

+ + + + +

V saloonu Golden Western ještě bylo otevřeno, když tam přišli. Hrál tam orchestrion. Kromě několika karbaníků, kteří seděli u stolu vedle dveří, tam bylo jen pár děvčat, která stála u pultu a bavila se s barmanem.

Viděl mezi nimi Debby Clarkovou. Jedna z jejích kamarádek ji na něho upozornila. Debby se otočila a uviděla ho. Pomalu přišla k němu, chytila ho za ruku a přivedla k nejvzdálenějšímu stolu. Tam se posadil, sundal si stetson a hodil jej na vedlejší stůl.

„Jako kovboje tě ještě neznám,“ řekla s úsměvem. „Jak dlouho ses nekoupal?“

Pohlédl na sebe. Vše bylo pokryto prachem. Cítil pot, koně a popel.

„Debby,“ řekl, Jak je možné někoho přesvědčit, že je v neprávu?“

„Když se mu to řekne.“

„A když tomu nebude chtít věřit?“

„Mluvíš o svém otci?“ zeptala se.

Přikývl. „Byli jsme v redakci Epitaphu,“ tiše řekl. „Brian je tak šílený, že vytiskl článek proti němu.“

„A?“

„Nic. Jenom mu zničili lis.“

„Ty jsi byl při tom?“

„Debby, jeho není možné zastavit.“

„Už ses p to někdy pokusil? Proč chodíš za mnou a lamentuješ? Postav se mu do cesty.“ Hleděl na své ruce.

„Nemůžu,“ řekl. „Vím, že by kvůli mně jel třeba i do pekla.“

Debby na něho jízlivě hleděla. „Do pekla, které ze života udělal ostatním?“

„Debby!“ Opřel se a chytil ji za ruce. Pokusila se mu vytrhnout, ale držel ji pevně. „Debby! Poslouchej! Já…“

„Mám ti něco říct?“ zeptala se. „Poslouchej. Jsem jenom holka ze saloonu. Takové nestojí za moc. Aspoň nám to každý říká. Ale jedno se člověk při našem povolání naučí. Vyznat se v lidech. Nenávidíš svého otce a zároveň ho máš rád. Vážíš si ho, protože bojuje za svou věc, a zároveň ho nenávidíš, protože je to tvrdý člověk, ba přímo strašlivý člověk. Ale o jednom přemýšlej. V tomto kraji není nikdo dost silný na to, aby Big Leeho svrhl – nikdo, kromě tebe. Víš to a nechceš si to přiznat. Máš strach. V hloubi duše máš strach. Tvůj chlad, tvá lhostejnost, to vše je jenom maska. V jádru jsi měkký a zranitelný tak jako všichni ostatní. Obdivuješ Big Leeho a přesto jednou budeš nucen proti němu bojovat. Ano, vím, že to je těžké. Ale jednou se vaše cesty rozdělí. A pak přijde boj.“

Mlčela a usmívala se tak, jak to ještě nikdy neviděl. Byl to moudrý a zároveň smutný úsměv.

„Lidé si mohou stokrát říkat, že půjdou společnou cestou, a přesto se rozejdou.“

„Proč ses nikdy nevdala?“ zeptal se. Pokrčila rameny. „Asi proto, že jsem nenašla nikoho, kdo by se mi líbil,“ odpověděla. „A když jsem ho našla, už pro mě bylo pozdě.“ Zvedla hlavu a pohlédla na něj. Na chvíli měla vlhké oči. Potom se však znovu usmály.

+ + + + +

Johnny Hamish sklouzl ze sedla svého pinta a vrávoravě se vydal mezi kaktusy k ruině kostela.

„Nino!“

Vyšla ze dveří. Přiběhla k němu a objali se.

Kdyby předtím nevěděl, jak ho miluje, pak by to v této chvíli určitě poznal.

Šli dovnitř.

„Vezmeme se v Del Cobre, jakmile bude stádo pryč. Big Lee nebude mít dost jezdců na to, aby nás pronásledoval.“ Sundal si stetson, utřel si zpocené čelo a obrátil se.

„Jdu.“

Její hlas ho zastavil.

„Johnny!“

Pootočil se.

„Ano?“

Potmě jí viděl jen nezřetelně. Její tvář ve svitu měsíce připomínala světlý ovál.

„Miluju tě.“

Pustil stetson, přišel k ní a přitiskl ji k sobě.

„Och, Nino!“

Pevně se ho držela, jako by se ho nikdy nechtěla pustit.

„Nejednáme špatně?“ zeptala se se rty na jeho krku.

„Nezrazujeme své rodiny tím, že se milujeme? Všude je jen nenávist a někdy si říkám, že na celém světě není místo pro lásku.“

„Ne, nejednáme špatně,“ trpce odvětil. „Bojujeme za něco, co je pro všechny ostatní samozřejmé. Nezrazujeme ostatní, ne, to ostatní zrazují nás.“

Chtěl ještě něco říct, ale náhle mu strnula v náručí.

„Co je?“ zeptal se.

„Ty jsi to neslyšel?“ hlesla.

„Co?“

„Dusot kopyt. Jedou sem jezdci.“

Johnny rychle přiběhl ke dveřím.

„Máš pravdu,“ řekl. „Jedou sem jezdci. Vidím jejich pochodně. To je Big Lee.“

Otočil se a chytil ji za ruku. „Rychle,“ zvolal. „Musíme pryč.“

Chtěl ji odvést pryč, ale už bylo pozdě. Mezi kaktusy, které rostly okolo ruiny, cválali jezdci.

„Tam je!“ zvolal kdosi.

Johnny levou rukou přitáhl dívku k sobě, zatímco pravou se pokusil vytáhnout revolver z pouzdra. Děvče ho však chytilo za zápěstí a stáhlo mu ji.

„To je tvůj otec,“ řekla Nina vyděšeným hlasem. „Nestřílej na něho.“

Johnny sundal ruku z pažby revolveru. Stál těsně vedle stěny, krok od dveří, a viděl jak se jezdci z Tres Flores postavili do půlkruhu.

Mnozí z nich drželi v rukou pochodně. V jejich záři to vypadalo, jako by se bílé stěny kostela a stíny v oknech chvěly.

Rančer vyjel z houfu, zastavil před synem a seskočil ze sedla. Byl prostovlasý. Pomalu, s bičem v ruce, kráčel k oběma mladým lidem, kteří před ním couvali ke dveřím.

Lee chvíli hleděl synovi do tváře, načež řekl: „Pusť ji!“

Johnny přitáhl dívku blíž.

Lee pomalu zvedl bič.

„Řekl jsem, že ji máš pustit!“ přikázal přidušeným, děs nahánějícím hlasem.

Nina Valdaová se Johnnymu vytrhla a hrdě se postavila vedle něj.

Jiskřilo se jí v očích.

Starý muž sklonil bič a chytil jej oběma rukama, přičemž řekl: „To bych od tebe nečekal, Johnny. Takže ty se po nocích taháš s Mexikánkou.“

„Otče!“

„Drž hubu. Ještě jsem nedomluvil. Tak proto jsi opustil stádo.“

„Otče, já…“

„No?“ Lee si poklepal násadou biče o holínku. Znělo to hrozně. „No?“ opakoval. „O tom se pobavíme mezi čtyřma očima. A té…,“ kývl na Ninu, „…ukážu, co se stane s Mexikány, kteří se opováží vstoupit na mou půdu.“

Pootočil se a řekl k jezdcům: „Patří vám! Můžete si s ní dělat, co chcete…“

Přiskočil k Johnnymu, vytrhl mu revolver a postrčil ho do kostela.

„Taháš se s Mexikánkami,“ tiše řekl. „Zesměšnils mě v očích celého kraje. Chceš mě zradit? Opovažuješ se mi vzdorovat? Co?“

Náhle ho v záchvatu slepého hněvu udeřil bičem.

Venku před ruinou Nina křičela: „Johnny! Johnny!“

Johnny se zastavil. Vše se mu rozplynulo před očima.

S výkřikem: „Ty vrahu!“ se vrhl na Leeho a pokusil se ho chytit kolem krku. Tvrdá rána pěstí ho však odrazila.

Zakopl a spadl na zem. Než mohl vstát, už byl Lee nad ním.

„Ty se odvažuješ mi vzdorovat? Já ti ukážu, kdo je pánem na Tres Flores!“

Johnny se pokoušel uhýbat vzteklým úderům. S rukama před obličejem se plazil ke stěně, ale bič mu zasazoval další a další rány. Potom se otočil a opřel se tváří o stěnu. Ruce dal nad hlavu. Místa, kam ho zasáhl býkovec, ho pálila. Košili měl roztrhanou, ale bolest necítil.

Ve chvíli, kdy uslyšel křik Niny, v něm vše vyhaslo a zůstala jen děsivá prázdnota.

Pak ho otec přestal bičovat a řekl: „Teď už víš, kdo je tu pánem? Toto je pro tebe lekce. Jestli tě ještě jednou načapám s tou ženskou, pak – ale už tě asi nebude zajímat, až s ní chlapci venku budou hotoví, co?“

Potom odešel a Johnny se po stěně vytáhl nahoru. Přivrávoral k nejbližší římse a opřel se o ni. Venku, na zadní straně ruiny, byla tma. „Nino,“ šeptal, „Nino.“ Náhle mu kdosi položil ruku na rameno. Pomalu vydechl a otočil se.

„Batesi,“ řekl. „A – Nina?“ Sklonil hlavu a tváří se přitiskl k římse. Chvěla se mu ramena. „Nino!!“

„Jen klid, chlapče,“ řekl předák. „Jen klid, nic se jí nestalo. Nikdo se jí ani nedotkl. Všechno je v pořádku. Je už dávno pryč. Nikdo z chlapů se jí ani nedotkl.“

Johnny zvedl hlavu a pohlédl na muže, který mu pomohl vstát.

A předák pak řekl: „Už je dávno v bezpečí. Pojď.“

Johnny natáhl ruku, jako by se chtěl opřít o předákovo rameno, načež však bleskurychle sáhl po jeho koltu.

Bates ucukl. „Ne, chlapče,“ řekl. „Pro rány Boží, ne.“ Ucouvl dál, ale Johnny šel vrávoravě za ním.

„Dej mi revolver, Batesi,“ řekl. „Oddělám ho. Nenávidím ho, nenávidím ho. Dej mi revolver.“

Bates mu odstrčil ruku, chytil ho za ramena a zatřásl jím.

„Prober se, chlapče,“ řekl. „Prober se. Je po všem, nechápeš to?“

„Dej mi revolver, Batesi.“

„Ne.“

„Dej mi ho, nebo…“ Bleskově se sklonil a zvedl klacek, který tam ležel.

Předák uhnul jeho ráně a pak ho chytil, protože jinak by mladík spadl na zem.

„Buď rozumný,“ řekl. „Nezašpiň se od krve. Nejde smýt.“

Johnny mu přes rameno pohlédl do očí. „Ale někdo to přece musí udělat,“ řekl. „Někdo to musí udělat. Někdo…“

„Chlapče, neříkej to. Je to rouhání.“

V tom okamžiku padl výstřel.

Byla to rána z pušky a ozvěna se odrážela od stěn. Potom se ozvalo řehtání koně, načež se rozhostilo ticho.

Tu uslyšeli kroky ve štěrku. Ve dveřích se objevila silueta muže a venku zazněly výkřiky.

„Batesi?“ zeptal se muž ve dveřích. Matesi?“

Předák pustil Johnnyho. „Jsem tady,“ odpověděl. „Co se děje? Kdo to střílel?“

„Batesi,“ řekl ten muž. „Někdo vystřelil na Big Leeho.“

+ + + + +

Earl usrkl ze sklenice. Seděl se třemi dalšími muži u kulatého stolku a hrál poker. Když naposledy vyhlédl ze dveří, ještě byla noc, nyní se však již rozednívalo.

Oblékl si kabát, vzal stetson, sáhl do kapsy a nechal u prázdných láhví pětidolarovou minci.

„Samozřejmě že jste byli mými hosty, pánové. Dobrou noc.“ Pak šel ven.

U dveří do někoho narazil.

„Omlou…“ Zakoktal se, když poznal Vance Dallase. „Dobrý den, šerife, vy jste ještě vzhůru?“

Dallas na něho mlčky hleděl. Jeho nemocná tvář působila ještě vyzábleji než jindy.

„Před čtvrthodinou jsem poslal telegram do Phoenixu, Hamishi.“

Earl cítil, jak se mu sevřel žaludek. „Proč?“

„Požádal jsem o pomoc kavalerii,“ chladně odvětil Dallas. „Za necelý týden tu bude padesát jezdců.“

Vypjal hruď a v jeho očích se zračila nenávist, když dodal: „Váš otec udělal chybu. A já ho teď můžu zničit. Teď už ano. Vojáci tu udělají pořádek. Vzpomínáte si na to, že jsem vám řekl, Hamishi, že ještě zažiju den, kdy se vaše vláda nad krajem zhroutí? Nyní ten okamžik nadešel.“

„Co se, k čertu, děje,“ podrážděně se zeptal Earl. Náhle měl onen nejistý pocit, který míval vždy, když se stalo něco, o čem nevěděl, a když mu někdo pokládal otázky, na které neměl odpověď. Zmocnil se ho zvláštní neklid a potil se.

„Pojďte,“ řekl Dallas.

Earl šel mlčky za ním.

Dallas otevřel dveře úřadovny a nechal ho vejít dovnitř. Seděl tam jeden Mexičan. Otočil se k nim a vstal.

„Cálmate,“ řekl k němu Dallas. „Jen klid.“ Pak se otočil k Earlovi a dodal: „To je to, co jsem vám chtěl ukázat. Dobře se na něj podívejte. Váš otec dnes v noci přepadl mexickou vesnici na řece. Tento muž unikl. Ještě nevíme, kolik lidí tam zahynulo. Osada je vypálená.“

Earl se k němu pomalu obrátil. „To není pravda,“ chraplavě řekl.

Jeho tvář byla bledá. „To není pravda. Lžete. To je lež.“

„Myslíte?“ tvrdým hlasem se zeptal Dallas. „Ty,“ řekl k Mexičanovi. „Povyprávěj mu, co se stalo.“

+ + + + +

Mexičan, který se opíral o zeď, jako by mu to dodávalo jistotu, si olízl rty, zatímco těkal pohledem mezi oběma muži, kteří stáli před ním.

Potom si promnul tvář, přišel o krok blíž a chvějící se rukou ukázal na Earla Hamishe, přičemž řekl k Dallasovi: „Jemu to mám vyprávět?“

Hovořil téměř bezchybnou angličtinou. Earl, který k němu přišel až na tři kroky, viděl v jeho černých očích strach.

„Nic ti neudělám,“ řekl. „Pověz mi, co se stalo, ale mluv pravdu.“

„Jo, pověz mu pravdu,“ přidušeně řekl Dallas. „Čistou pravdu.“

Mexičan si ještě jednou olízl rty a chraplavě řekl: „Naše vesnice byla vypálena.“ Zakoktal se. A pak začal vyprávět.

Když skončil, Earl venku uslyšel hluk a otočil se.

„To jsou první uprchlíci z vesnice,“ řekl Dallas. Jeho tvář se podobala šedé masce, jeho hlas byl chladný. „Jděte do kostela,“ řekl. „Běžte s ním, Hamishi. Chci, abyste to viděl. Musíte to vidět. Běžte.“

„Proč?“ zeptal se Earl a jeho vlastní hlas mu připadal cizí.

Na ulici spatřil lidi, kteří kráčeli ke kostelu. Jeho vrata byla otevřená. Ti lidé šli pěšky. Ženy vedly nebo nesly děti, prostovlasí muži šli za nimi. Byli to lidé bez domova, lidé, kteří byli pokořeni, kteří už neměli sílu zvednout hlavu. A pak, když pohlédl na kraj ulice, spatřil muže, který se dvěma těžkými vaky na ramenou vyšel z obchodu a vydal se s nimi ke koni.

Nestaral se o šerifa, přešel ulici a prodral se mezi lidmi, kteří šli ke kostelu. Pak muži, který se právě chtěl vyšvihnout na koně, položil ruku na rameno. Cítil, jak se zachvěl. Potom se otočil a dal ruku na revolver.

„Kde se tu bereš, Wade?“ zeptal se Earl.

Wade na něho hleděl pohledem chyceného vlka. Kohoutek jeho revolveru cvakl, ale zbraň ještě byla v pouzdře.

„Co po mně chceš?“ zeptal se. „Poslal tě on?“

„Chci vědět, odkud jedeš.“

„Odkud – no z ranče.“

„A kam jedeš? Kde je otec? Co znamenají ty vaky?“

Wade sevřel hrušku sedla. „Jedu pryč,“ řekl.

„Proč?“

„Proč?“ Wade se trpce a syčivě zasmál. „Proč?“

Natočil se tak, že mu Earl viděl do tváře.

„Vidíš ty rány?“ zeptal se.

„On tě…?“

„Ano.“

„A proč?“

„Kvůli tomu, že jsem měl dluhy,“ přidušeně odvětil Wade. „Chtěl jsem peníze. Žádné mi nedal, jenom mě zbičoval. Earle, je to pravda, že – že jsem bastard? Opravdu?“

„To ti řekl?“

„Nejen to. Buď rád, že jsi to neslyšel. Pak mě vyhnal z ranče. Nechce mezi svými syny žádné hráče.“

Earla napadla myšlenka, při které se mu sevřelo hrdlo.

Pomalu řekl: „A ty? Co jsi udělal? Udělals přece něco? Jinak bys tak rychle nejel pryč. Tak co, Wade? Co jsi udělal?“

Wade uhnul jeho pohledu. „Nech mě jet,“ řekl. „Nesmí mě tu najít.“ Chtěl strčit nohu do třmenu, ale Earl mu ji zase stáhl.

„Co jsi udělal?“ zeptal se. „Co jsi udělal, Wade?“

Wade otevřel ústa, ale chvíli to trvalo, než dokázal promluvit.

„Vystřelil jsem na něho,“ odpověděl. „Jel ke starému kostelu. Znáš tu ruinu, ne? Tam překvapil Johnnyho s jeho dívkou. Když jsem viděl, že odjíždí, vystřelil jsem na něho z winchestrovky. Nemohl jsem jednat jinak, Earle. V té chvíli se mi vybavilo všechno to pokoření a hanba, viděl jsem jeho bič a slyšel jeho nadávky. Všechno jsem to prožil znovu. Musel jsem střílet, bratře. Když jsem viděl, jak spadl ze sedla, myslel jsem si, že…“

Earl ho nenechal to doříct. Zvedl ruku a dal mu facku.

Wade zavrávoral ke koni, ale nebránil se. Jenom si promnul tvář. Hekavě oddechoval.

„Věděl jsem, že mě udeříš,“ řekl.

Earl na něho upřeně hleděl. „Nevíš, co jsi udělal,“ řekl. „To kvůli tobě vypálil tu vesnici. Big Lee si musel myslet, že na něho stříleli Mexičané. Wade, ty nevíš, co jsi udělal. Ten výstřel stál víc lidských životů, než jsi chtěl. Teď už je mi mnohé jasné. Pojď se mnou k Vanci Dallasovi a přiznej se.“

Wade zavrtěl hlavou. „Nikdy,“ řekl. „Žádný šerif na světě mě neochrání před starým, až se dozví, kdo na něho střílel. Ty ho neznáš, Earle. Tebe má rád. Nás ostatní vždycky jen nenáviděl. A já? Já byl jen bastard. Čas našeho klanu skončil, bratře. Brian se s vámi rozloučil a ani Johnny už k vám nepatří. A teď odjedu i já. Takže mě nech být. Nech mě odjet, než bude pozdě.“

„Nikam nepojedeš,“ řekl Earl. „Půjdeš se mnou k Vanci Dallasovi. Pojď.“

Wade pomalu zavrtěl hlavou.

„Já nechci zemřít,“ řekl. „Chci žít. Rozumíš? A proto musím utéct. Hodně štěstí, bratře!“

Odstrčil Earla stranou, vyskočil do sedla a pobídl koně do cvalu, ještě než strčil nohy do třmenů. Earl viděl, jak cválá po ulici, přitisknut ke krku koně, jak ho bije pěstmi a jak se vaky se zásobami houpou. Potom se zmenšil a na konci ulice zmizel v ranním šeru. Věděl, že ho viděl naposledy. Zůstal po něm jen zvířený prach.

A pak za sebou uslyšel šerifův hlas. „Krysy opouštějí potápějící se loď.“

Otočil se a spatřil Dallasovu propadlou tvář. Pokrčil rameny.

„Big Leeho nikdo nepochopí.“

Dallas odvětil: „Ano, zabijáka nikdo nepochopí.“

Earl se pomalu vydal ke kostelu a šerif se k němu připojil.

„Big Lee Hamish možná ještě bude běsnit,“ řekl šerif. „Ale jeho moc je zlomena. Až tu bude kavalerie…“

Earl na to nic neřekl. Stál před otevřenými vraty kostela a díval se na malé dítě, které sedělo v písku.

Nikdo z lidí, kteří jej míjeli, se o něj nestaral. Vypadalo tak osaměle a bezmocně. Mohly mu být tak dva roky a mělo na sobě jen bílou plenku. Mělo zatnuté pěsti a chladně a lhostejně hledělo na muže, který stál před ním. Celé se chvělo.

Earlovi se stáhlo hrdlo. Nevšiml si, že Dallas ho pozoruje, jenom se sklonil a zvedl to malé, které bylo lehké jak pírko. Cítil, jak se třese.

Byl to třas, který vycházel z nitra toho dítěte, který neměl nic společného s okolním světem. A zdálo se, že není možné ho nijak uklidnit. Earl tam stál a tiskl dítě k sobě. Zatnul zuby a držel to dítě, dokud z přítmí kostela nevyšel kněz. Viděl, jak sebou starý muž trhl, když si ho všiml.

Přišel k němu a řekl: „Padre!“

Starý muž s vrásčitou tváří a vodnatýma očima se postavil před něj, jako by mu chtěl zabránit ve vstupu do kostela. V jeho tváři nebyl hněv ani nenávist, jen trpkost, smutek a strach.

„Vezměte si to dítě,“ řekl. „Nevstoupím do vašeho kostela. Vezměte si to dítě. Jinak se o něj nikdo nepostará.“

Pokusil se dát dítě knězi, ale malé se ho pevně drželo.

Opatrně ho od sebe odtrhl a padre si vzal děťátko, které skrylo tvář do jeho kutny. Potom se mlčky otočil a šel dovnitř.

Earl se obrátil a všiml si Dallasova pohledu.

„Teď vidíte, jak vás ti lidé nenávidí,“ řekl šerif. „Vzali jste jim všechno, co měli. Dokonce jste se pokusili jim vzít i naději. Chtěl jsem, abyste to viděl na vlastní oči, Hamishi. A přeju si, aby tu byl váš otec a viděl to. Co jste jen za lidi?“

Earl chtěl odpovědět, ale tu spatřil jezdce, kteří se objevili na konci ulice.

„Tam jede, šerife,“ řekl. Na čele houfu viděl velkého plaváka, kterého tak dobře znal.

„Ne, šerife,“ řekl, když Dallas položil ruku na pažbu koltu. Potom ho odstrčil a pomalu se vydal po ulici. Na celé Main Street nebyl nikdo kromě něj a jezdců.

Ti zastavili před saloonem a sesedli. Earl Hamish zrychlil, podlezl zábradlí a vyskočil na chodník. Viděl, jak Lee kráčí ke dveřím saloonu. Prodral se mezi kovboji, kteří šli za rančerem, a zůstal stát přede dveřmi, ve kterých právě zmizel Big Lee.

Řekl: „Nikdo z vás tam nevstoupí, dokud vám neřeknu, je vám to jasné? Batesi, držte chlapy venku. To, co musím vyřídit, se týká jen mě – a jeho.“

Potom se otočil a vešel do saloonu. Praskal ve švech. Svítila tam jenom jedna petrolejka. Stoly a židle byly naskládané na sebe. Uprostřed saloonu stál barman s vědrem a koštětem. Měl na sobě starou zástěru.

„Běž ven, Miku!“ přidušeně řekl Earl. Koutkem oka viděl, jak barman vzal koště a vědro a šel pryč.

Lee, který mezitím dorazil k pultu, se otočil, když uslyšel synův hlas.

„To jsi ty?“ zeptal se.

Earl pomalu přišel k němu.

„Jo, to jsem já,“ řekl. „Byls už v kostele, otče?“

„Ne. Proč?“

„Měl by ses jít podívat na lidi, kteří tam pláčou a modlí se.“

„Jací lidé?“

„Mexičané.“

Lee přivřel oči.

„Lidé z vesnice,“ dodal Earl. „Nebo z jejích trosek, které tam zůstaly. Ti, co nezahynuli v plamenech.“

Lee se opřel o bar a s kamennou tváří pohlédl na syna.

„Dostali jen to, co si zasloužili,“ tvrdě řekl. „Když mi rozepneš košili, uvidíš, že mám rameno provrtané kulkou. Kulkou, kterou vystřelili ti zákeřní vrazi. O dlaň níž a teď bych tu nestál, synu. Když jsem přijel do vesnice a hledal tam ty, co na mě stříleli, začali nás ostřelovat. Při tom jsem ztratil jednoho muže. Napijme se. Nerad se zpovídám z toho, co jsem udělal. Nebo mě chceš oddělat? Dej ruku z opasku, synu.“

Earl tam zůstal stát. Řekl: „Nestříleli na tebe Mexičané. Byl to jeden z tvých synů. Wade.“

Lee, který se chtěl obrátit, se zase otočil k němu.

„Wade?“ řekl jiným hlasem.

„Ano, Wade, o kterém jsi řekl, že to je bastard a kterého jsi zbičoval.“

„To není pravda, synu.“

„Je to pravda! Co teď, když všechno to zabíjení bylo zbytečné? Jak se teď cítíš? Nechceš se podívat na ty lidi v kostele?“

„Wade!“ vykřikl Lee Hamish a mrštil sklenicí proti pultu. „Wade! Můj vlastní syn na mě střílel!“

„Dohnals ho k tomu,“ řekl Earl. „Není to jeho vina. To ty jsi ze svých synů udělal to, co se z nich stalo. Člověka není možné trýznit a pokořovat donekonečna. Jednoho dne se vzepře. Přehnals to a teď jsi sám. Kdo seje vítr, sklízí bouři. A ta smete tebe i Tres Flores. Za všechnu tu krev, kterou jsi prolil, za všechno to hoře a zoufalství, které jsi způsobil, teď zaplatíš. A nebudou znát slitování, otče.“

Lee přišel k němu a těsně před ním zůstal stát. „Ty idiote,“ řekl a pohlédl mu do očí. „Ovládám kraj tak, jako nikdy předtím. Teď všichni vědí, že se mnou nejsou žerty, synu. A proč jsem to dělal? Kvůli tobě. Jednou budeš pokračovat v práci, kterou jsem započal. Všechno je to kvůli tobě, copak to nechápeš?“

Earl mu hleděl do očí.

„Kvůli mně?“ zapochyboval. „Nechtěl jsem, aby kvůli mně přišel o život byť jen jediný člověk. Tví synové by pro tvé jediné dobré slovo udělali cokoli, jenže to slovo z tvých úst nikdy neslyšeli. A proto jsi teď sám. Slovo nic nestojí. Jenže ty jsi chtěl každého pokořit. Nešlo ti o syny, nešlo ti o Johnnyho, Wada, Briana ani o mě. Chtěls jenom moc nad ostatními. A teď se s tím musíš vypořádat sám.“

„Takže i ty mě opouštíš?“ chraplavě se zeptal Lee. „Poslední z mých synů. Jenže já jsem tady a zůstávám pánem tohoto kraje.“

„Jsi starý muž, který neví, že jeho doba už skončila,“ řekl Earl.

Leemu se ve tváři objevily rudé skvrny a v očích se mu začalo jiskřit.

„Pak běž!“ vykřikl náhle. „Běž si ke svým kartám a ženským! Už tě nechci vidět!“

Earl se otočil a opustil saloon.

+ + + + +

„To dítě,“ řekl Earl k Debby Clarkové, „Nemůžu na ně zapomenout.“

Stál u okna jejího pokoje v patře saloonu a hleděl na ulici. Tam v dlouhé řadě odpočívali poníci jezdců z Tres Flores. Opodál se rýsovala silueta kostela, v jehož vratech se svítilo.

Obrátil se k Debby Clarkové, která seděla před zrcadlem u svého kosmetického stolku a pozorovala ho. Ruce měla složené na klíně. Když přišel dovnitř, česala si vlasy. Hřeben měla ještě stále v ruce, ale už se nečesala.

Earl se díval, jak tam sedí v dlouhé noční košili. Tmavé vlasy jí sahaly až po pás.

„Viděl jsem umírat muže, viděl jsem je, když je zabily mé kulky,“ tiše řekl. „A vůbec se mě to nedotklo. Nic to pro mě neznamenalo. Vždycky jsem si myslel,že se ve mně jednoho dne něco pohne. Ale nikdy se to nestalo. Až teď to dítě, Debby. Malé dítě, tak malé a s tak lhostejnýma očima. Celé se chvělo. Zvedl jsem ho a cítil jsem, jak se chvěje. Pevně jsem ho držel a pořád se chvělo. Je to hrozné, Debby. Člověk křičí, když ho někdo bije, křičí, nadává a brání se. Ale to dítě tam bezmocně a mlčky sedělo a trpělo. A já nemohl nic dělat.“

„Jsi dobrý člověk,“ řekla Debby tichým hlasem.

Zavrtěl hlavou. „Kdybych byl dobrý člověk, pak bych Big Leeho předtím v saloonu zastřelil. Měl jsem to udělat, ale nedokázal jsem to.

Pomalu vstala a přistoupila k oknu.

„Jsi v pořádku,“ řekla. „A já proklínám tvého otce kvůli tomu, co z tebe udělal. Proč se nepokusíš osvobodit? Proč s ním nebojuješ?“ Přišla k němu a vzhlédla na něj. „Co ti řekl, že si myslíš, že jsi stejný jako on? Každý má právo na radost a štěstí. Osvoboď se od něj. Bojuj proti němu.“

Obrátil se a vyhlédl z okna. Křečovitě svíral parapet,

„Byls mu velmi blízký, že?“ zeptala se.

Mlčky přikývl.

„Ale jsi přece svobodný člověk. Proč jsi byl stále na jeho straně? A ještě jsi.“

Nepohlédl na ni.

„Podívej se na mě,“ vyzvala ho.

A pak, když na ni pomalu pohlédl, dodala: „Jenom jediný člověk proti němu může bojovat Ty.“

„To je mi jedno,“ řekl. „Lidé jsou mi lhostejní tak, jako jsem lhostejný já jim.“

„Jak víš, že jim jsi lhostejný?“ zeptala se.

„Vím, že to tak je,“ trpce odvětil. „Možná je to má vina, ale vím, že nemám nikoho, pro koho bych něco znamenal. Možná jsou mi proto tak lhostejní.“

O půl kroku ustoupila a pohlédla na něho. „Je někdo, komu nejsi lhostejný,“ řekla.

„Debby, přestaň.“

„Ne, nepřestanu. Možná už nikdy nebudu mít příležitost ti to říct. Vždycky jsem se bála ti to povědět, protože jsem nechtěla, aby ses vůči mě cítil zavázaný. Vím, kdo jsem, ale přesto nejsem jiná než ostatní ženy. A tak se i cítím. Miluju tě, věřím ti a vím, že mě nikdy nezklameš.“

+ + + + +

V zakouřeném saloonu panovalo ticho. Svítila tam jen jediná petrolejka, ta, co visela nad stolem, u něhož seděli čtyři muži.

Lee Hamish měl ruce položené na zeleném plyšovém ubrusu a hleděl na ostatní: na starostu McBannera, smírčího soudce Shawa a šerifa Vance Dallase, který s rukama zkříženýma na hrudi a přivřenýma očima seděl poněkud stranou od ostatních.

„Takže vy od Mexičanů chcete koupit půdu?“ tiše se zeptal McBanner a naklonil se. „Nevěřím, že vám ji prodají, pane Hamishi.“

„Proto chci, aby ji koupilo město a pak ji prodalo mě,“ odvětil rančer. „To je to nejmenší, co pro mě Del Cobre může udělat, po tom všem, co jsem pro něj udělal já. U zrodu města stojí ranče a tím největším byl Tres Flores.“

„To víme,“ opatrně řekl smírčí soudce. „Jenže co se stane, až z Východu přitáhnou osadníci?“

„Asi jste četl Epitaph, pane Shawe,“ řekl Lee. „Zatím k tomu nedošlo, zatím v kraji žádní osadníci nejsou. A vůbec není jisté, zda nějací přijedou.“

Nyní vůbec poprvé promluvil Vance Dallas. Předklonil se a pohlédl Hamishovi do očí.

„To ještě uvidíme,“ řekl tichým hlasem. „Jako šerif tohoto města udělám všechno pro to, abych zabránil tomu, aby se osadnická půda dostala do vašich rukou, Hamishi. Dokud budu naživu, nezískáte z ní jediný coul. Jediný coul, rozumíte?“

Lee klidně opětoval jeho pohled. „Jak dlouho ještě chcete žít, Vanci?“ zeptal se.

Dallas odstrčil židli a vstal. Ve svitu lampy se mu leskla hvězda.

„Vyhrožujete mi?“ zeptal se. „Chcete dál vraždit, jen abyste se dostal k té půdě, pane Hamishi? Nu?“ dodal, když Lee Hamish mlčel. „Jindy odpovídáte hned. Požádal jsem o pomoc armádu ve Phoenixu. Vypálení vesnice nezůstane bez dohry. Přijede soudce a kavaleristé a co řeknete pak?“

„Jsou svědkové, kteří odpřísáhnou, že jsme nestříleli jako první,“ opáčil Lee Hamish. „A pokud jde o vás, Vanci, varuju vás. Jestli si myslíte, že mi můžete stát v cestě, pak se mýlíte. Nejste dostatečně mocný. Nedokážete mě porazit, rozumíte?“

Dallas se tiše rozesmál. Byl široce rozkročen a jízlivě hleděl na svého soka, kterému se v očích zračil hněv.

„Doby, kdy jste ovládal kraj, jsou pryč, Hamishi,“ řekl. „Nikdo už vás poslouchat nebude. Starosta a smírčí soudce tohoto města podléhají pouze zákonům arizonského teritoria, jehož zástupcem jsem. Vidíte tu hvězdu, Hamishi? Přiznávám, že jsem vám dlouho ustupoval, ale to se teď změnilo. Toto je začátek. Tu půdu dostanete jen přes mou mrtvolu.“

„Neprovokujte mě, Vanci,“ přidušeně řekl Lee Hamish. Měl co dělat, aby se ovládl. „Venku stojí skoro půl sta mých jezdců. Stačí jediné mé slovo a…“ Odmlčel se.

„A?“ klidně a chladně se zeptal Dallas.

Leemu naběhla žíla na čele. „Tento kraj patří mně!“ vyhrkl. „Mně! Jenom mně! Bojoval jsem za něj. Přišel jsem při tom o dvě ženy a čtyři syny. A budu ho bránit do posledního dechu. Je to můj kraj, má půda a žádná plechová hvězda mě nezastaví!“

Všiml si jejich pohledů a vykřikl:, Jenom se na mě podívejte! Myslíte, že mezi vámi je někdo, kdo by mě mohl zastavit?“

Dallas levou rukou odstrčil židli a pomalu ustoupil. Měl lehce rozkročené nohy a dlaně nad pažbami koltů. Ve tváři se mu již nezračila jízlivost. Byla chladná jako kus ledu.

„Já vás zastavím, Hamishi,“ řekl klidně znějícím hlasem. „Někdo vás zastavit musí. Máte zákaz vstupu do města, dokud nedorazí kavalerie. To znamená, že pokud vás v následujících deseti dnech uvidím v Del Cobre, zatknu vás kvůli rušení veřejného pořádku a strčím vás do vězení.“

„Toho se opovážíte?“ Leeho hlas zněl nevěřícně. Pravá ruka, kterou měl za revolverovým pouzdrem, se mu chvěla.

„Jen to zkuste,“ řekl. „Nebojím se vás, Hamishi.“

Lee ho pozoroval přivřenýma očima. Jeho hněv vystřídal chlad. Dlaní pohladil kožené pouzdro, palcem se dotkl kohoutku a ukazováčkem lučíku spouště. Zhoupl se na patách. Několik vteřin panovalo ticho.

Nikdo se nehýbal. Kolem petrolejky poletovala můra. Pak se vzňala a shořela.

Náhle se zvenčí ozvaly kroky. Přiblížily se a utichly. Nato se otevřely létací dveře a kdosi řekl: „Šerife?“

„Jo, tady jsem,“ klidně odvětil Dallas, aniž by spustil rančera z očí.

„Šerife,“ řekl muž za Hamishovými zády. „Jsou tu ti lidé…“

„Jací lidé?“

„Nevím, šerife. Před vaší úřadovnou stojí tri povozy. Velké konestogské vozy. Vypadají jako osadníci…“

Lee se otočil. „Co?“

Muž, který stál ve dveřích, sebou trhl. „Pojďte, šerife,“ řekl.

Lee Hamish ho odstrčil a vyšel ven.

Před šerifovou úřadovnou stál dav lidí. Viděl vybledlé plachty vozů a hřbety koní a slyšel hlasy těch lidí.

K saloonu přijel houf jeho jezdců. Přivedli muže v městském oděvu, s vysokými šněrovacími botami a širokým kloboukem. Měl krátce střiženou bradku a byl beze zbraně. Zdálo se, že dlouho pobýval v divočině. Mezi muži před saloonem spatřil Dallase, prodral se mezi kovboji a sundal si klobouk.

„Vy jste šerif tohoto města?“ zdvořile se zeptal.

Dallas přikývl.

„Tady jsou mé dokumenty,“ řekl muž, sáhl si do kapsy a vytáhl několik papírů, které podal Dallasovi.

„Jsme z Tennessee,“ dodal. „Jmenuju se Rich Miler, šerife. Vláda nám slíbila půdu v Arizoně. Ale to všechno uvidíte v těch papírech. Jsem rád, že jsme znovu v civilizaci. Jedna žena z naší karavany bude brzy rodit.“

Dallas ho umlčel gestem a pak se otočil k Hamishovi. V té chvíli to už nebyl nemocný člověk. Už nebyl pokořený, slabý a sám. V jeho očích se zračilo vědomí, že přišla jeho chvíle. Vrátil papíry osadníkovi a podal mu ruku.

„Srdečně vítejte v okrese Del Cobre,“ řekl. „Jsem rád, že jste přijeli právě teď.“

Obrátil se, jako by chtěl pohlédnout na Leeho Hamishe, ale ten už seskočil z chodníku na ulici zbrázděnou koly povozů.

Ignoroval ostatní, strčil nohu do třmenu a vyšvihl se do sedla. Přitom vzhlédl a všiml si postavy v jednom z oken.

Na chvíli strnul a hleděl na svého syna Earla.

Potom procedil mezi zuby, tak, že to nikdo neslyšel: „Všichni mě zradili. Všichni! Ale však ještě uvidíte!“

Otočil koně a rozjel se po ulici.

„Musejí tu být každou chvíli,“ řekl Earl u okna a obrátil se.

Od oné noci, kdy do města dorazily první vozy s osadníky, už uplynuly čtyři dny.

Přišel k židli, na které měl vestu, kabát a stetson.

„Miluju svatby,“ řekla Debby Clarková, která seděla před zrcadlem a zkoušela si klobouček. „Tvůj bratr bude vypadat skvěle.“ Otočila se a s křehkým úsměvem řekla: „Máš kapesník? Vždycky, když vidím svatbu, musím mít kapesník.“

Earl si oblékl vestu a sako, načež sáhl po těžkém zbraňovém opasku. Pak se však zarazil.

„Ne,“ řekl. „Dnes si to brát nebudu. Dnes už to nebudu potřebovat.“ Nasadil si klobouk a řekl: „Na Johnnyho svatbě nebude moc lidí, ale to je dobře. Hlavně že o tom neví Big Lee.“

„Ty jsi ho v posledních dnech neviděl?“ zeptala se Debby.

Earl se zamračil. „Ne,“ řekl. „Od té noci užne.“

„Teď už bude vše v pořádku, ne?“

„Nevím.“ Přišel k ní a políbil ji na čelo.

„Ale teď, když tu jsou osadníci…“

„Big Lee se nikdy nevzdá,“ opáčil. „Bude proti osadníkům bojovat tak, jako bojoval proti Mexičanům.“

„Ale to už přece není tvůj boj.“

„Ne.“

„Už dlouho tě o něco chci poprosit.“

„O co,Debby?“

Otočila se a on v jejích očích spatřil slzy.

„Odjeďme z Del Cobre,“ řekla.

„Ty chceš odjet pryč?“ překvapeně se zeptal.

„Ano.“

„Ale Debby, to je přece nesmysl. Nevím, co…“

„Není to nesmysl,“ řekla hlasem, který náhle zněl tvrdě. „Tvůj bratr a jeho žena po svatbě taky odjedou. Jeďme s nimi.“

„Proč bych měl odjet?“ zeptal se.

Rychle k němu přišla a chytila ho za ruce.

„Prosím,“ úpěnlivě řekla. „Prosím. Miluju tě a šla bych s tebou kamkoli. Udělám všechno, co budeš chtít. Jen se mnou opusť Del Cobre, prosím. Ještě dnes, hned po Johnnyho svatbě, ano? Nemusíme brát mnoho zavazadel. Já vezmu své šaty a ty karty. Stačí jen koupit bryčku a dva koně a odjet. Můžeme jet někam, kde nás nikdo nezná. Západ je přece tak velký. Proč bychom nemohli najít místo, kde bychom byli v bezpečí?“

Zkoumavě na ni hleděl.

„V bezpečí?“ zeptal se.

„Prosím, jeďme. Opusťme toto město. Můžeme přece žít kdekoli.“

„Nemůžu odtud pryč,“ opáčil. „Je to můj domov, má vlast. Narodil jsem se tu a chci tu zůstat.“

„Přijel vůz,“ řekla. „To musí být tvůj bratr a jeho novomanželka. Je s nimi několik Mexičanů.“

„Pak se musím připravit,“ řekl a zapnul si manžety.

„To je Johnny,“ řekla od okna. „Podívej, to děvče má bílé šaty a…“ Náhle se odmlčela.

Earl, který už šel ke dveřím, cítil, že se něco stalo, a otočil se.

„Co je?“

V tom okamžiku uslyšel dusot kopyt.

Chtěl jít k oknu, ale Debby se obrátila a postavila se mu do cesty.

„Nechoď k oknu,“ poprosila ho. V očích se ji zračil strach. „Nechoď k oknu.“

Pokusil se ji odstrčit stranou, ale ona neustoupila a dokonce se ho snažila odtlačit.

„Jestli teď půjdeš k oknu,“ řekla. „Jestli tam půjdeš, tak…“

„Pusť mě!“ zvolal a vytrhl se jí.

Věděl, co tam uvidí.

Uprostřed ulice, mezi nuznými domy Del Cobre, stála bryčka tažená dvěma ryzáky. Na jejím kozlíku seděl starý Mexičan v bílých šatech. Vevnitř seděl Johnny a Nina Valdaová. Za bryčkou jeli dva Mexičané v tmavých charrech.

Náhle je obklopil houf jezdců, kteří mlčky hleděli na svatebčany. V rukou drželi pušky a jeden z nich, ten, co seděl na mohutném plavákovi, se pomalu přiblížil ke kočáru.

Jako jediný nedržel v ruce zbraň. Přijel tak blízko, že mu stačilo jen natáhnout ruku a dotkl by se bryčky, ale neudělal to. Na zápěstí měl omotaný bič se stříbrnou násadou.

„Vystup, Johnny!“ řekl.

Johnny Hamish vstal, ale nevystoupil.

„Nech nás být,“ řekl.

„Povídám ti, že máš vystoupit.“

„Je to má svatba, otče. Nech nás být.“

„Žádnou Mexikánku si nevezmeš,“ řekl Lee Hamish. „Vystup a jeď s námi.“

Johnny zavrtěl hlavou. „Ne!“

„Vystup!“

„Ne!“

Lee se vyklonil ze sedla a zvedl bič.

„Vystup!“ řekl ještě jednou.

Earl se obrátil od okna a krátce pohlédl na Debby. Pak přišel k židli a vytáhl z pouzdra revolver.

„Nechoď tam,“ řekla Debby.

Vyklopil bubínek a přesvědčil se o tom, že je nabitý. Pak jej zaklapl a strčil si zbraň za opasek kalhot. Sundal si klobouk a hodil ho na židli.

„Musím dolů,“ řekl.

Debby se postavila před dveře.

„Každý má právo na svůj vlastní život.“

„Ustup,“ tiše odvětil. „Johnny potřebuje mou pomoc.“

Pevně se držela futer. „Víš, co se stane, když půjdeš ven?“

„Ne,“ řekl. „Vím jenom jedno. Každý musí dříve či později zaplatit za to, co v životě udělal. Prosím, pusť mě ven.“

Náhle se rozplakala. Sama si toho nebyla vědoma. Tiše plakala a pevně se držela rámu dveří.

„Osud se podvést nedá,“ tiše zamumlal. „Johnny je z naší rodiny jediný, kdo za něco stojí. A já mu musím pomoct. Ty jsi mi pomohla osvobodit se od Big Leeho. Prosím, neztěžuj mi to. Jestli se vrátím, pak odjedeme z Del Cobre. Slibuju. Odjedeme tam, kam budeš chtít.“

„Opravdu?“

„Ano,“ řekl. Opatrně ji odstrčil stranou a vyšel na chodbu. Dveře se za ním zavřely. Slyšel, že Debby se v pokoji rozvzlykala.

Pomalu kráčel chodbou, načež sešel po schodech a prošel saloonem, který zel prázdnotou.

U létacích dveří se ještě jednou zastavil a pohlédl na ulici. Pak do nich strčil a vyšel ven.

Když se prodral mezi jezdci, uslyšel, jak otec říká: „…a proto teď pojedeš se mnou,

Johnny. To tě radši zabiju, než abych ti dovolil vzít si nějakou Mexičanku. Celý život jsem proti té sběři bojoval…“

„Proč by měl pykat za to, co jsi udělal ty?“ zeptal se nahlas Earl.

Lee otočil svého koně tak prudce, že zařehtal a Vzepjal se. Pěstí ho zase zkrotil.

„Ty?“ řekl. „Renegát vylezl z doupěte?“ Zachmuřil se.

„Ano, já,“ odpověděl Earl.

„Ty si ještě dovoluješ mi zkřížit cestu?“ Lee byl zlostí bez sebe.

„Jak vidíš, otče.“

„Nechci s tebou mluvit.“

„Pak nech Johnnyho být, otče.“

„Táhni!“ vykřikl Lee. „Táhni, nebo tě vyženu z města tak, že se budeš plazit. Už nejsi můj syn.“

„Když chceš,“ řekl Earl klidným, chladným hlasem, „poplazím se. Ale nejdřív pusť Johnnyho.“

„Cítíš se jako hrdina?“

„Ne, otče,“ řekl Earl. „Cítím se skoro tak pošpiněný, jako se musíš cítit ty. Oba jsme se provinili, že? Ty, protože jsi vraždil – a já, protože jsem tomu nezabránil, i když jsem mohl.“

„A co chceš teď?“

„Johnnyho svobodu, otče!“

Nastal tam neklid. Poníci cítili napětí.

„Aby si mohl vzít Mexičanku?“ zeptal se Lee a naklonil se v sedle.

„Když chce…“

„Nikdy!“

„Otče,“ klidně řekl Earl.

„Neříkej mi otče!“

„Otče!“ Earl udělal ještě jeden krok k němu. „Už nebudeme bojovat. Čas boje skončil. Vždycky jsem tě obdivoval. Ano, i nenáviděl, ale zároveň jsem tě obdivoval.

Myslíš, že bych jinak neodjel? A někdy jsem dokonce byl hrdý na to, že jsem tvůj syn. Neznič to. Bojovali jsme proti druhým i proti sobě, otče. Jenže já už bojovat přestal.“

„A revolver, který máš?“

„To je kvůli Johnnymu, který se nemůže bránit.“

„Nikdy jsi nepochopil mou zásadu, že slabí ti budou ještě vděční, když na ně šlápneš.“

„Ne, otče. Viděl jsem, jak jsi po nich šlapal. Jenže oni k tobě necítili nic jiného než nenávist.“

Lee pomalu vytáhl revolver z pouzdra, natáhl kohoutek a otočil se v sedle. Nato namířil na Ninu Valdaovou.

„Johnny teď vystoupí, protože jinak to zmáčknu,“ řekl a řekl to k Earlovi. „Ví, že to myslím vážně – a ty to víš stejně tak. Ukážu vám, kdo je silnější. Celý život jsem byl silnější než všichni ostatní. Johnny, počítám do tří a jestli do té doby nevystoupíš, zmáčknu to.“

Earl si loktem odhrnul cíp kabátu. Pod ním byla pažba koltu.

„Myslíš to vážně?“ zeptal se.

„Ano.“

„Pak nejdřív musíš zastřelit mě.“

Lee si ho nevšímal.

„Jedna,“ řekl.

Nikdo se nepohnul. Koně tam strnule stáli.

Na ulici panovalo ticho.

„Dva.“

Jeden z koní hrábl kopytem. Earl strnul.

„Tři!“

„Otče!“

Lee se otočil a zvedl kolt.

Třesk výstřelů se slil.

Earl zavrávoral, když to koupil, ale ještě když klesal na kolena, viděl, že Big Lee padl na hrušku sedla, pustil revolver a sklouzl na zem. Plavák se v panice Vzepjal a zakopal předníma. Těžké tělo jezdce s žuchnutím dopadlo na zem.

Big Lee Hamish se pokusil zvednout hlavu, ale potom strnul a zase klesl do prachu. Jednu ruku měl pod sebou, druhou nad hlavou.

Rozhostilo se ticho.

Earl pustil kolt, z jehož hlavně stoupal dým.

„Otče,“ přidušeně řekl. „Otče – proč jsi – to – udělal?“

Zafrkal kůň. V tom tichu to znělo neuvěřitelně zřetelně.

„Otče!“

Earl se zhroutil. Natáhl ruku k otci a pomalu se začal plazit. Prsty se křečovitě zarýval do hlíny.

„Otče,“ řekl. „Proč? Proč?“

Potom hlavou narazil do země.

+ + + + +

O půl roku později jeli dva mladí lidé po pastvinách Tres Flores.

Mířili k ruině starého kostela.

Byl chladný večer, ve vzduchu byla cítit vůně šalvěje a kaktusů.

Oba jezdci zastavili u kostela; sesedli a pak se vydali mezi kaktusy.

Ve stínu starého kostela byl hrob zarostlý fialovými verbenami, které v rudé záři večera jako by svítily.

Johnny pustil ruku své ženy, stáhl si rukavici a utřel jí prach z prostého dřevěného kříže.

Stálo na něm pouze jméno a datum, nic víc.

Earl Hamish, 1843-1872.

Johnny smekl stetson a šel ke své ženě, která se mlčky modlila.

„Kéž by tak viděl, jak se Tres Flores a kraj změnily. Díky němu.“

Nina se sklonila, zvedla hrst hlíny a nechala ji protéct mezi prsty.

Pohlédl na ni a řekl: „Každé zrnko písku důvěrně znám. Každá hrst země je jako můj bratr. Chápeš?“

Přikývla.

„A otec byl…“

Prsty se dotkla jeho rtů.

„Nemluv o tom.“

„Byl to nešťastný člověk,“ řekl. „Nevěřil tomu, že člověk může být věrný, věrný sám sobě.“

„Věrný až do smrti?“

„Ano, tak jsem to myslel.“

„Tvůj bratr byl dobrý,“ řekla. „Myslím, že bych ho měla ráda, ale viděla jsem ho jen jedinkrát.“

Sklonila se a zvedla uvadlou kytici kaktusových květů, která ležela na hrobě.

„Ty jsou od tebe?“

Johnny zavrtěl hlavou.

„Ne,“ řekl a pohlédl na svou ženu.

„Ale rád bych věděl, kdo mu je přinesl.“