John Kirby

Colorado western 217. Mé jméno je Shamrock!

Vymysleli pro něj mimořádně krutou smrt. Bez šatů a zbraní ho nechali v ledové divočině Aljašky. A pak se stalo neuvěřitelné. Shamrock, který byl vždy zbabělec a nýmand, se v boji s nemilosrdnou pustinou stal mužem. Přežil a přísahal pomstu svým úhlavním nepřátelům, kteří drželi v rukou míšenku Noatak. Do zlatokopeckého městečka Dawson to byla dlouhá cesta, on však byl odhodlán těch šest ničemů dopadnout. Byl to Shamrock!

Vál ledový vítr.

Shamrock necítil, jak ho zledovatělé vločky štípají ve tváři a na rukou. Hleděl za saněmi, které byly v houstnoucím sněžení vidět jen nezřetelně.

Byla mu hrozná zima.

Na několik vteřin ho málem ovládl hněv a zoufalství. Potom však ucítil chlad, chlad a mráz, které mu pronikaly až do morku kostí.

Věděl, že je bez šance.

Mohli ho zastřelit, ale chtěli, aby umíral pomalu. Měl si užít, chtěli, aby ještě před smrtí přišel o rozum.

Pohlédl na sebe. Byl oděn pouze do zrzavého spodního prádla a ponožek. Jinak mu všechno vzali. Bundu, teplé boty, čepici i rukavice.

Vykřikl a začal přešlapovat. A pak náhle pomyslel na nůž, který před nimi dokázal ukrýt. Byl ve sněhu, kousek od něj.

Pocit, který se ho náhle zmocnil, si nedovedl vysvětlit. Nikdy nebyl bojovníkem. Vždy volil cestu nejmenšího odporu, když narazil na někoho silnějšího.

Jenže teď v sobě našel vůli k životu.

Vůli bojovat, odvrátit hrozící smrt. A nezkrotný hněv na muže, kteří to všechno spískali.

Musím se hýbat, pomyslel si. Musím si ve sněhu vyhrabat jámu, do které se schovám před ledovým větrem!

V hloubi duše se mu usadila myšlenka, že je stejně vše ztraceno. Že mu nepomůže ani jáma ve sněhu.

Ve spodním prádle a ponožkách ten mráz nevydržím déle než čtvrt hodiny, pomyslel si. Pak budu mít z nohou jen neživé maso. I kdybych se nějakým zázrakem zachránil, údy mi odpadnou jako shnilé ovoce.

Klekl si a začal hrabat ve sněhu jako šílenec. Rychle vyhloubil několik stop hlubokou muldu.

Vítr už ho tak silně nebičoval. V jámě bylo stále tepleji. Jak dlouho tu přežiju? Jednu minutu? Nebo hodinu? Roztřásl se. To křičím já? Opravdu křičel? Sevřel rty. Vytí.

Jasně v tom skučení větru slyšel troubení. A potom uslyšel řev, vytí, funění a kňučení. Zvedl hlavu.

Nedaleko od něj se mezi vločkami v jakémsi podivném tanci pohybovaly stíny.

Že by to byly první halucinace? Blouznění před koncem? Ne!

Zřetelně slyšel vrčení a supění.

A pak spatřil velkého losa, který bojoval proti smečce vlků. Jednoho z nich nabral na parohy a odhodil pryč. To vytí bylo hrozné a přesto to byla rajská hudba pro jeho uši.

Vylezl z jámy.

Nohy už necítil. Bylo mu, jako by kráčel po pahýlech.

Los kopyty rozdupal vlkovi lebku, v té chvíli se mu však na hrdlo vrhl další. Do sněhu stříkala krev. Los troubil. Postavil se na zadní a pokusil se mohutného vlka, který mu visel na hrdle, setřást. Šelma se ale nepustila.

Los se svalil do sněhu. Ještě několikrát zakopal a pak zůstal klidně ležet. Shamrock vrávoral sněhem. Křičel.

Jeho vlastní hlas mu zněl cize. Všechno bylo tak neskutečné, jako nějaký sen. Pravou rukou sevřel rukojeť širokého nože bowie.

Pak spatřil světla vůdce smečky, který losa strhl do sněhu.

Shamrock vykřikl. Chtěl vlky zahnat, jenže ti se nechtěli vzdát kořisti.

Vrávoral k vůdci smečky. Viděl, jak se vlci přikrčili. A pak jejich vůdce vyrazil.

Shamrock s výkřikem uskočil stranou a bodl nožem. Ucítil náraz.

Vlk zavyl a převalil se ve sněhu. Když vstal, byl sníh pod ním od krve.

Poranil jsem ho, pomyslel si Shamrock.

Tu vedle sebe spatřil stín a opět bodl.

Jeden z vlků se mu zakousl do levé ruky.

Necítil bolest. Necítil ruku vůbec. Čepel nože zabodl huňatému zvířeti do krku.

Viděl, jak do sněhu kape krev, a nevěděl, zda je vlčí nebo jeho vlastní.

Odkopl třetího vlka, který se skučením odběhl a stáhl ocas mezi nohy.

Potom zařval.

Poslední dva vlci byli mladí. Hleděli na vůdce smečky, který se plazil sněhem a zanechával za sebou krvavou stopu.

Shamrock si klekl. Na ruce mu ještě stále visel vlk. Vrazil mu nůž do chřtánu, otočil ho a otevřel mu mordu.

Vlk spadl do sněhu.

Shamrock potácivě vstal. Přivrávoral k raněnému vůdci smečky a zabil ho. Třetí vlk, kterého los nabral na parohy, ještě žil. Shamrock mu podřízl krk.

Rána na levé ruce téměř nekrvácela.

Klekl si. Opouštěly ho síly, prsty měl bezcitné. Zmocňovala se ho zvláštní, příjemná únava. Chce se mi spát, pomyslel si, nic než spát.

Viděl před sebou úzkou, snědou tvář a pohrdavý úsměv na rtech. Černé oči a jízlivý hlas, který řekl: „Jsi nula, Shamrocku. Nesaháš mi ani po kotníky.“

Vykřikl a začal nožem bodat kolem sebe.

Úzká, snědá tvář se rozplynula mezi vločkami.

Opět se probral.

Viděl mršinu losa. Měl otevřené oči. Z rány na krku ještě stále vytékala krev.

Připotácel se k němu a klekl si. Nůž bowie téměř neudržel v ruce.

Tvář, která se před ním zjevila, v něm však probudila touhu žít. Rozřízl ještě teplému losovi břicho.

Z vnitřností stoupala pára. Cítil odporný pach, ale to mu nevadilo. Rozpáral břicho tak, že si do něj mohl vlézt. Byla tam tma a slizko.

Ale teplo.

Cítil, jak mu procitají údy.

Pak ho ruce a nohy začaly svědit, jako by do nich bodaly tisíce jehliček.

Bolest ignoroval. Šklebil se.

Dokážu to, pomyslel si.

A pak zašeptal: „Jen počkej, Vancourte! Jen počkej, Acei Burdene! Přežiju! Apak se pomstím!“

+ + + + +

S teplem, které bylo vevnitř, se do něj vrátil život.

Věděl však, že jenom získal čas. Musel něco podniknout, protože dobře cítil, že i skrze mršinu začal pronikat chlad.

Pomyslel na mrtvé vlky.

Vylezl ven a přivlekl je blíž. Napůl v mršině losa začal z vlků stahovat kůže a čistit je. Jednu rozřízl na dvě poloviny a vyrobil si z nich boty. Na krajích vyřízl dírky, kterými protáhl šlachy.

Stejně tak postupoval i u dalších tří vlků.

Věděl, že boj s mrazem ještě nevyhrál. Pojedl syrové maso, než zmrzlo. Pak vylezl z mršiny, protože tam byla stejná zima jako venku.

Vlčí kožešiny ho chránily před poryvy větru, musel se však pohybovat, aby znovu neprokřehl.

Neúnavně porcoval losí kožešinu. Z největšího kusu si udělal kožich. Nahoře vytvaroval kapuci, kterou si nasadil na hlavu. Kožich vepředu svázal tak, že byl dobře chráněn před ostrým větrem, který přece jen pronikal vlčími kožešinami.

Z dalšího kusu losí kožešiny si udělal tašku, do které dal játra, vnitřnosti a kusy masa z beder a hřbetu losa.

Když byl hotov, už nesněžilo.

Okolo byl sníh rozdupaný a červený od krve.

Náhle ucítil bolest v levé ruce.

Když rána již nebyla vystavena ledovému větru, začala krvácet. Bolela, jako by do ní bodal nůž.

Shamrock se usmál.

Bolest sice sužovala jeho tělo, ale pro jeho duši byla pravým opiem.

Rozhlédl se okolo. Stažené vlčí mršiny mu dokazovaly, že to je skutečnost a ne sen.

Unikl jisté smrti. Vancourt, McCamey, Marquez, Guthrie a Pratt si dozajista myslí, že zmrzl. Možná se sem na jaře budou chtít podívat, řekl si, aby si prohlédli mé kosti.

Zvedl ruku s nožem.

„Žiju!“ zvolal. „Nedostali jste mě! A já se pomstím, Acei Burdene!“

Odkudsi uslyšel ozvěnu svého hlasu. Pronikla až do hloubi jeho duše. Cítil, že se stal jiným člověkem. Boj o život ho změnil.

A věděl, že už nikdy necouvne, jakmile se mu někdo postaví do cesty.

Pomyslel na slova Noatak: „Většina lidí pro tuto zemi není stvořená, Miku,“ řekla. „Aljaška je pro ně peklem. Buďto zahynou, nebo se stanou odolnými jako bizoní kůže. A tebe tato země nezničí.“

Energicky přikývl.

„Mělas pravdu, Noatak!“ zašeptal. „Jsem odolný. Odolnější než bizoní kůže!“

Pak vyrazil.

Neohlížel se na místo, kde se jeho život změnil. Hleděl na obzor, kde se zvedaly hřebeny Burgess Mountains. Věděl, že cestu tam zvládne. Tam, na úpatí Mount Burgess, se skryji, řekl si.

+ + + + +

Tu jeskyni objevil jen náhodou.

Před stále ostřejším a mrazivějším větrem se ukryl pod skalním převisem, kde se přitiskl ke stěně. Pak si všiml, že to je ústí jeskyně.

Světlo tam moc nepronikalo. Přesto hned poznal, že není prvním člověkem, který tam kdy vstoupil. Poblíž leželo dříví a bylo tam i staré ohniště.

Ale co mu to pomohlo?

Jak by mohl rozdělat oheň?

Z tašky vytáhl kus jater a ohřál jej v rukou. Neposadil se, protože cítil, jak se ho znovu zmocňuje únava.

Venku skučel vítr. Do jeskyně pronikaly vločky.

Jedl syrová játra. Neúnavně pohyboval rukama a nohama. Potřebuju oheň, pomyslel si. Bez ohně nemůžu spát. Ještě byl den.

Světlo, které tam pronikalo, nedosahovalo daleko.

Jeho oči si pomalu zvykly na tmu. Krok za krokem postupoval temnotou. Náhle mu cosi křuplo pod levou nohou. Byl to jemný zvuk, téměř neslyšitelný. Jeho smysly však byly ostražité. Sklonil se a sáhl na místo, na které předtím šlápl.

Nahmatal cosi měkkého. Že by vyschlá tráva?

Už se chtěl znovu narovnat, když tu sebou trhl. Oběma rukama sáhl po hromádce u svých nohou, zvedl ji a přinesl to na světlo.

Srdce se mu rozbušilo.

Podle kuliček trusu, v němž viděl seschlou trávu, poznal, že to je krysí hnízdo. Bylo suché jako troud.

Teď už stačilo jen nožem vykřísnout o kámen jiskru a zapálit to.

Potlačil vzrušení, které se ho zmocnilo.

Nesměl jednat ukvapeně.

To krysí hnízdo pro něj pravděpodobně znamenalo život. Musel důkladně přemýšlet, co všechno je třeba připravit, aby oheň udržel déle než hodinu.

Položil hnízdo na zem. Pak šel pro dřevo. Nebylo ho moc. Možná to nestačilo ani na dvě hodiny. Na víc rozhodně ne.

Předpokládal, že tujeskyni používají Eskymáci nebo indiáni. To tam vždycky byli tak krátce, že nepotřebovali víc dřeva? Nebo si ho vždy přinesli? Proč tam potom ale nechali tu malou zásobu?

Hledal dál.

Na prokřehlé údy zapomněl. Rána na levém rameni už nekrvácela. Bolesti již téměř necítil. Posadil se a hmatal po zemi. Narazil na hromádku kamení a tápal dál.

Dřevo však nenalezl žádné.

S úsměvem vstal.

Věděl, že ještě včera by se ho v takové situaci zmocnilo zoufalství. Do posledního okamžiku doufal, že Ace Burden se spokojí se zlatem a že ho nechá naživu. Když ho na saních odvezli z Dawsonu na sever, namlouval si, že ho chtějí jen zastrašit.

Vrátil se na světlo.

Musel zkusit rozdělat oheň. V jeho záři už by jeskyni mohl prohledat lépe. A pokud v ní nebylo dřevo, mohl najít jiné možnosti, jak si zachránit život.

Tím si byl jistý.

Klekl si ke krysímu hnízdu, vytáhl nůž bowie a začal hledat nějaký kámen.

Tu strnul.

Udiveně hleděl na svou ruku.

Byla černá.

Rozhlédl se a pohlédl do temnoty.

Náhle mu to došlo.

Ty kameny, kterých se dotkl! Nebyly to kameny, nýbrž uhlí! Mohl jásat.

Chvatně poskládal hromádku dřeva. Ty nejtenčí a nejvyschlejší větve položil na troud. Pak vzal do levé dlaně kámen a křísl jím o čepel nože. Po několika pokusech odletěly jiskry a vzplála první stébla.

Byl tak rozrušený, že místo aby plamének rozdmýchal, jej sfoukl.

Zarputile pracoval dál. Uklidnil se a po několika minutách slavil úspěch.

Opatrně přikládal a když byly plameny dostatečně velké, sáhl i po větších větvích.

Oheň ozářil jeskyni. Po stěnách tančily stíny.

Viděl, že je prostorná. Vedla hluboko do hory. Jeho pohled ulpěl na hromádce černých kamenů. Přišel k ní. Indiáni do jeskyně nanosili uhlí. Bylo ho dost na to, aby mohl oheň udržet po celý den.

Oddechl si. Cítil teplo plamenů. Část dřeva ponechal stranou, stejně tak jako troud. Věděl, že jej možná ještě bude potřebovat.

Vzal hrst uhlí, rozbil jej o kámen a opatrně přiložil.

Rozzářenýma očima pozoroval, jak uhlí chytalo. Počkal, až bude žár dostatečně silný, než přiložil další uhlí.

Pomalu se zahříval. Sundal si losí kožich a promnul si ruce nad ohněm.

Usmíval se.

Dokázal to.

Věřil, že teď už ho nikdo nezastaví. Nastoupil na stezku pomsty.

Byli to vrazi, jeden jako druhý.

Nebyl první, koho zabili kvůli zlatu. Ještě však nikdy nepoužili tak hroznou metodu.

Sevřel rty, když pomyslel na to, proč ho Ace Burden nezastřelil.

Burden získal Noatak jenom díky svému slibu, že Shamrocka nechá naživu.

Noatak byla míšenka, poloviční indiánka z kmene Athabasků. Byla neuvěřitelně krásná. Shamrock sám nevěděl, proč s ním byla. Řekl jí, že je nula a že se mu smůla lepí na paty. Ona se však jen usmála a tvářila se, že ví mnohem lépe, co v něm je. A on ji zklamal. Ani ji nebyl schopen ochránit před Acem Burdenem.

Noatak…

Vybavily se mu její šikmé oči. Její vřelý pohled v něm vyvolával pocit hanby. Nyní již věděl, že se vůči ní zachoval tak špatně proto, že se bál selhání.

Proč ho milovala? Vždycky cítil, že Noatak je mnohem silnější, než on kdy mohl být. Nebo ho jen chtěla použít jako nástroj proti Burdenovi? Ne, to ne.

Pomyšlení na to, že by na ni Burden mohl položit své špinavé pracky, ho málem připravilo o rozum.

Přiložil a musel se odsunout od ohně, protože mu bylo horko.

Ustlal si lůžko z vlčích kožešin a losího kožichu. Usnul hned, jak zavřel oči.

+ + + + +

Probudil ho mráz.

Chtěl si přitáhnout kožich, ale tu sebou trhl a prudce se posadil.

Ze všeho nejdřív pohlédl na oheň.

Ohniště bylo na mnoha místech ještě temně rudé, ale na většině uhlíků už byl bílý popel. V jeskyni panovala tma.

Vstal a protáhl se. To mu pomohlo, už nebyl tak prokřehlý. Přiložil a nyní oheň udržoval malý, aby šetřil palivem.

Pak si losí kožešinu přehodil přes ramena a šel ven.

Bylo zataženo. Neviděl hvězdy, takže nevěděl, kolik může být hodin.

Pohlédl na jih.

Tam někde ležel Dawson.

Možná teď Šest spravedlivých, jak si Ace Burden a jeho pět zabijáků říkali, právě slavilo a rozdělovalo si zlato v hodnotě 200 tisíc dolarů, které mu uloupili.

Najednou pochopil, že nuggety, kvůli kterým podstoupil všechny ty útrapy, pro něj jsou bezvýznamné. Nemyslel na zlato, které mu Ace Burden ukradl, ale na Noatak a na svého starého druha Maxe Strobela.

Žije ještě Max? Nebo ho někde odkrouhli a zahrabali do sněhu?

Vrátil se do jeskyně a posadil se k ohni.

Přemýšlel. Věčně v té jeskyni zůstat nemohl. Musel něco jíst a musel sehnat zbraně, pokud se chtěl vrátit do Dawsonu. Kde je však měl vzít?

Věděl, že na řece Porcupine je malý tábor. Neměl však žádné zlato a zadarmo by mu tam nikdo nic nedal.

Nejdřív se musel lépe obléct. Provizorně posvazované vlčí kožešiny musel sešít, pokud ho měly chránit před chladem.

Náhle si uvědomil, že musí zpátky k losovi a vlkům. Po cestě do Fort Yukonu viděl, jak Noatak šlachami sešívá kůže.

Ale co oheň?

Nevzpomínal si, jak dlouhá byla cesta do jeskyně. Krom toho sněžilo. Jak by mohl najít místo, kde losa roztrhali vlci?

Pohlédl na vak, do kterého nacpal maso. Vzal ho a šel ke stěně. Tam nasbíral kameny a položil je na dno vaku.

Pak se vrátil k ohni. Nožem nabral několik žhavých uhlíků a opatrně je položil na kameny ve vaku.

Bylo mu jasné, že teprve ráno se dozví, zda se kameny příliš nerozpálily a losí kožešina neprohořela. Položil tam ještě několik uhlíků a zase si klekl.

S teplem se vracely vzpomínky.

Měl pocit, že slyší sirénu parníku, kterým připlul do Dawsonu.

Bylo pozdní léto a mumraj na nábřeží byl nepopsatelný.

+ + + + +

Opíral se o zábradlí a hleděl na dřevěné domy města, do kterého vkládal velké naděje. Vypadal unaveně. A také i byl unavený. Měl sevřené rty a snažil se zahnat myšlenky, které ho trápily.

Každý člověk může začít znovu. Začít znovu a ukázat, co v něm je.

Co mu to řekl marshal v Tacomě na Puget Soundu?

„Můžete jít, kam chcete, Shamrocku, ale vždycky budete zbabělec a nula. Ten, kdo má v sobě aspoň trochu odvahy, nemusí harcovat z místa na místo, jen aby zapomněl na porážku. Vyhrne si rukávy a ukáže ostatním, co je zač. Vy vždycky jenom utečete, Shamrocku. Raději si vpalte kulku do hlavy, ať to máte za sebou.“

Polkl.

Vyslechl si ta slova a neodpověděl na ně pěstí.

Copak mohl za to, že na les, který si pronajal od Puget Mell Company, měl zálusk někdo jiný? Někdo, kdo mu vypálil tábor a zastrašil jeho lidi, takže pro něj potom odmítli dál pracovat.

Vždycky se mu smůla lepila na paty. Věděl, že není odvážný člověk. Už od mládí měl strach se prát. Nedokázal snést bolest. A vždycky ustoupil, když přišel někdo silnější a chtěl to, co patřilo jemu, Shamrockovi.

Pokaždé musel utéct, protože nedokázal snést posměch ostatních. A stále se to zhoršovalo.

Byl na dně, když opustil Tacomu.

Nechybělo mnoho a málem poslechl marshalovu radu. Potom se v něm však probudil vzdor. Tvrdilo se, že na Aljašce má šanci každý.

Byl přesvědčený o tom, že mu chybí jen jedno: peníze. Peníze znamenají moc. Kdo má peníze, může si koupit jiné muže, kteří se za něj budou prát.

Ano, chtěl hledat zlato.

Cítil, že tady na Aljašce bude mít štěstí. Štěstí, které se mu celý život vyhýbalo.

Pomyslel na Fritze Strobela, svého předáka, kterého vytáhl z hořícího tábora u Tacomy. Popáleniny však nepřežil.

Fritz mu vyprávěl o svém bratru Maxovi, který na Aljašce rýžoval zlato a který mu v posledním dopise napsal, že zbohatl, ale že potřebuje společníka, kterému by mohl důvěřovat.

Fritz Shamrocka zapřísahal, ať odjede na Aljašku. Shamrock měl u sebe Fritzovy hodinky. Podle nich ho měl Max poznat.

Většina mužů již parník Yukon Queen opustila. Do Shamrocka vrazil jeden teple oblečený černoch.

„Jsme u cíle, pane,“ řekl hrdelním hlasem. „Toto je Dawson, konečná.“

Shamrock přikývl a hodil si svůj ranec na záda. Přešel po lávce na nábřeží a prodral se mezi zvědavci, kteří se rozhlíželi po někom, kdo by jim mohl v tomto cizím městě pomoct.

Shamrock nikoho takového nechtěl.

Byl nedůvěřivý a přísahal si, že se bude spoléhat jenom sám na sebe.

Fritz mu dal náčrtek, který mu poslal jeho bratr Max. Claim, na kterém Max našel zlato, ležel nějakých dvacet mil proti toku řeky Klondike.

Vrazil do něj nějaký muž.

Shamrock se omluvil, ačkoli byl bez viny. Muž se na něho drze usmál.

„Jste tu nový?“ číhavě se zeptal.

Shamrock nemínil odpovídat a chtěl jít dál, jenže muž ho pevně držel za rameno.

„Proč jste tak paličatý, pane?“ zeptal se. „Tady na Aljašce si jeden druhému pomáháme. Chcete na Klondike? Nemáte žádné vybavení. Vyznám se tu. Můžu vám pomoct.“

Shamrock sevřel rty. Neunikly mu jiskry v očích toho muže.

„To je od vás hezké, pane,“ chraplavě odvětil. „Ale ještě ani nevím, jestli pojedu na Klondike rýžovat zlato. Nejdřív jsem se chtěl jenom porozhlédnout po Yukonu.“

Šel dál, ale muž se ho držel jak štěnice. „Jmenuju se Roscoe McCamey, ale moji přátelé mi říkají Ross,“ představil se.

„Mike Shamrock,“ přidušeně odvětil Shamrock.

„O.K., Miku,“ řekl šklebící se McCamey. „Nejdřív se napijeme na tvůj příjezd do Dawsonu.“

Pak Shamrocka přivedl k jednomu saloonu. Praskal ve švech. McCamey se prodíral mezi hosty. Vládl tam nepopsatelný randál. McCamey na něho cosi zařval, ale Shamrock nerozuměl ani slovo.

Potom dorazili k pultu, což byly jen dvě fošny. McCamey se usmál na tlouštíka za ním a zařval:,,Dvě whisky, Franku! Můj přítel mě pozval, protože právě přijel!“

Shamrock na to nic neřekl. Chtěl zavrtět hlavou, ale věděl, že McCamey si nedá říct. Možná se ho rychleji zbavím, když mu zaplatím drink, pomyslel si.

Neuniklo mu, jak si jej barman měří pohledem, zatímco jim naléval.

McCamey si vzal svou sklenici a s úsměvem řekl: „Na tvé zdraví, Miku! A na to, abys měl na Klondiku štěstí.“

Shamrock přikývl a hodil obsah sklenice do sebe. Hrozně to pálilo. V žaludku se mu náhle rozlilo teplo. Levou rukou se chytil pultu. Měl strach, že ho ten dryák zabije.

Doufal, že mdloby, které se o něj pokoušely, brzy přejdou, ale bylo to čím dál tím horší.

Pult a barman za ním se mu začaly točit před očima. Sádelnatá tvář s chladnýma hadíma očima mu najednou připomínala mordu nějakého démona.

McCamey mu dal ruku kolem ramen. Shamrock slyšel jeho hlas jakoby z dálky.

„Hej, příteli? Není ti dobře? Pojď, odvedu tě dozadu, ať si můžeš trochu odpočinout.“

Shamrock ztěžka zvedl levou ruku, aby ho odstrčil, ale tu ho McCamey pevně chytil za rameno.

Chce mě odvést, vyděšeně si pomyslel.

Zatímco ho McCamey strkal davem ke dveřím, sáhl pravou rukou do tašky, ve které byla mapka a Fritzovy hodinky. Chvěly se mu prsty, když náčrtek zmačkal do malé kuličky, kterou potom sevřel spolu s hodinkami v dlani.

Motala se mu hlava.

Před ním se otevřely dveře. Dovrávoral do temnoty a McCamey ho pustil. Shamrock o cosi zakopl a spadl na zem. Dveře se zavřely a hluk saloonu byl náhle slyšet jen tlumeně.

Před sebou spatřil světlo.

Kdosi tam vešel jinými dveřmi.

Ohmatal ho a pak ho převalil na záda.

Shamrock sténal a cosi brblal. Pootevřel oči a spatřil barmanovu sádelnatou tvář.

„Seber jeho ranec!“ chladně řekl McCamey. „Sakra, nemá u sebe víc než dvacet dolarů! To je tak akorát na to, aby zaplatil whisky!“

McCamey zaklel.

Barman mu rozvázal ranec.

„Samé drobnosti,“ řekl tlouštík. „Možná sis vybral pěkného chudáka, Rossi.“

„Vypadal, jako by měl spoustu prachů,“ řekl McCamey.

„Vyhoď ho,“ řekl barman. „Ale odnes ho daleko, ať ho nenajdou poblíž mého saloonu. Ace se nemusí dozvědět, že spolupracujeme.“

McCamey cosi zabručel.

Shamrock cítil, jak ho chytily čísi ruce. Barman mu nacpal věci zpátky do rance a pověsil mu jej přes rameno.

Shamrockovi se stále více motala hlava. Začalo mu být špatně a pak se pozvracel.

Tlustý barman začal ječet.

„Ty ožralo! Vyhoď toho hajzla, Rossi, než mi pozvrací celý podnik.“

McCamey ho odvlekl ke dveřím.

Do tváře mu vál studený vítr. Ucítil prudký náraz a vyletěl ven. Dopadl do bahna. Než se mohl posbírat ze země, kdosi ho chytil a začal vléct bahnem.

Ztratil ponětí o čase. Už se nebránil a McCamey ho vlekl dál. Potom tváří přistál do bláta. McCameyho ruku již necítil. Chtěl se zapřít o ruce, ale už na to neměl sílu.

Hučelo mu v hlavě a převrátil se mu žaludek. Cítil však jen hořkou pachuť, již neměl co zvracet.

Hodinky, pomyslel si.

Ano, stále je držel v pravé dlani.

Přerývaně oddechoval. Bahno se mu dostalo do úst. Chtěl ho vyplivnout, ale už na to neměl dost sil.

+ + + + +

Probudil ho chlad.

Kdosi se dotkl jeho vlasů.

„Ne! Běž pryč!“ brblal.

Pokusil se ty ruce odstrčit, ale jenom se mu znovu zatočila hlavu.

To ta zatracená whisky, pomyslel si. Něco do ní dali. Ross McCamey mě chtěl od začátku oloupit.

Přerývaně se zachechtal.

Musel být pěkně zklamaný, když nic nenašel, pomyslel si.

Otřásl se hrůzou. Pomyslel na mapku a hodinky. Rychle zpod těla vytáhl pravou ruku.

Oddechl si, když v ní ucítil hodinky. Pak tedy musím mít i ten náčrtek, pomyslel si.

Onen neznámý jím cloumal.

„Vstaňte, pane,“ ozval se vlídný hlas.

To nebyl muž. Shamrock zvedl hlavu. Vyplivl bahno a znovu se mu udělalo špatně.

Jemná ruka ho pohladila po tváři. Ta žena mu utřela z koutků úst bahno. Potom se mu konečně podařilo posadit se. Ztěžka oddechujíc se opřel o stěnu. Nějakou dobu mu to trvalo, než začal vidět jasně.

Ta žena byla malá a drobná. Na hlavě měla šátek, kterým měla ovázanou spodní polovinu obličeje, takže byla vidět jen špička jejího nosu a velké černé oči.

Shamrock měl pocit, že se vidí v odrazu jejích panenek. Chvěly se mu rty.

„Nechte mě, madam,“ vyhrkl. „Zvládnu to sám. Jestli mi budete pomáhat, jenom se dostanete do problémů.“

Viděl v jejích tmavých očích úsměv a najednou si uvědomil, že to není běloška.

„Nebojím se,“ odvětila vlídným hlasem a Shamrock zapomněl na svůj strach a hněv. „Pojďte se mnou. Musíte si oprat šaty a usušit je, jinak dostanete zápal plic.“

Shamrock se jí pevně chytil a tak se dokázal zvednout. Vrávoral. Stále se mu motala hlava, účinek jedu ještě nepolevil.

„Nalili – nalili do mě whisky,“ řekl jako by na omluvu. „Muselo v ní něco být.“

Přikývla.

„Tak to dělají vždycky, když přijede parník z Nome,“ tiše řekla. „Nemusíte si nic vyčítat. Ross McCamey je vlk. Můžete být rád, že jste ještě naživu.“

Shamrock se tiše zasmál.

„Něco si ode mě sliboval. Ale já měl jenom dvacet dolarů.“

Překvapeně na něho pohlédla.

„Dvacet dolarů? Za to na Klondikeu nekoupíte ani lopatu! Jak chcete bez nářadí rýžovat zlato?“

Zmocnila se ho nedůvěra. Proč se mě tak vyptává? Je snad McCameyho špicl? Má za úkol zjistit, kam mám namířeno?

V pravé dlani opět sevřel mapku a hodinky.

„Mám srub na Yukonu,“ řekla, když neodpověděl. „Tam se můžete ohřát a usušit šaty.“

Chtěl to odmítnout, ale tu se jí svezl šátek a on spatřil její tvář. Byl překvapený.

Na Puget Soundu viděl mnoho indiánek. Často byly ošklivé jak noc. Páchly po waltranu, jejich zuby byly v hrozném stavu a byly obtloustlé.

Jenže tato žena byla přímo závratně krásná. Viděl, že to není čistokrevná indiánka. Musela to být míšenka. Pravděpodobně měla bílého otce.

Na rtech se jí objevil úsměv. Díky vystouplým lícním kostem, snědé pleti, malému, rovnému nosu a klenutým obočím vypadala jako madona.

„Jsi velmi krásná,“ řekl Shamrock chraplavým hlasem.

Její úsměv se rozšířil. Byl vřelý a srdečný.

Ale co když to jen předstírá?

Olízl si rty. Nebránil se, když ho podél stěny vedla pryč.

Opět si zakryla tvář šátkem. Pravděpodobně měla své zkušenosti se zlatokopy, kteří si v této divoké zemi bez žen nebrali servítky.

Minuli nábřeží.

Pak ho vedla úzkou uličkou. Vtáhla hlavu mezi ramena, když kráčeli kolem jednoho bíle nalíčeného domu, a Shamrock si všiml, že se doslova skryla za ním.

Zadními dveřmi domu vyšel ven muž a pohlédl na ně.

Shamrock viděl sokolí tvář se světle bledýma očima. Muž měl dlouhé, světlé vlasy. Levou rukou si z čela odstrčil buřinku, druhou se opřel o bok.

„Pojď!“ zašeptala dívka. „To je Ace Burden, vládce Dawsonu. Jestli mě pozná, nechá tě zabít!“

Shamrock se vyděsil a pokračoval dál. Jeho tvář byla náhle bledá jak stěna. Do čeho jsem se to jen namočil? Kdo je ta míšenka? Co po mně chce?

Spíš klopýtal, než šel. Rty měl pevně sevřené a předsevzal si, že z Dawsonu okamžitě zmizí, až bude mít suché šaty.

Za půl hodiny dorazili k polorozpadlému srubu, který stál stranou od ostatních domů na svahu, odkud byl dobrý výhled na Yukon a město Dawson.

Otevřela dveře a vtáhla ho dovnitř.

Nedůvěřivě se rozhlížel.

Čeká tu někdo, kdo mě chce přepadnout? To děvče ale přece ví, že mě McCamey oloupil.

„Svlékni se a pověs si věci na šňůru,“ tiše řekla. „Já rozdělám oheň. Ohřeju ti vodu, ať se můžeš vykoupat.“

Začala mu tykat. V jejím hlasu nebylo nic falešného, tím si byl jistý.

„Proč to pro mě děláš?“ zeptal se. „Proč jsi mě prostě nenechala ležet?“

Nepohlédla na něj.

„Dlouho jsem tě pozorovala, když tě tam McCamey nechal,“ váhavě odpověděla. „Hledám někoho, s kým bych mohla odjet na zlatonosná pole. Sama tam jet nemůžu. Vlastně ani v Dawsonu nemůžu na ulici. Žena tu potřebuje ochránce.“

Shamrock se rozesmál.

„A to sis vybrala zrovna mě? Chlápka, který leží v blátě a nemá v kapse ani cent?“

Otočila se.

A znovu měla na rtech ten úsměv, který ho tak znejisťoval.

„Viděla jsem tvé oči,“ tiše odvětila. „A tvé ruce. Vím, že jsi dobrý člověk, u kterého žena nalezne lásku a bezpečí. Věděla jsem, že jsi ten, koho hledám.“

Byla šílená.

Shamrock věděl, že to nemůže mít v hlavě v pořádku. Každý na něm už na první pohled viděl, že je nula.

A tato kráska v něm spatřovala svého ochránce.

„Proč tu žiješ sama? To se nikdo nepokusil sem vtrhnout a ublížit ti?“

Zavrtěla hlavou.

„Až do včerejška jsem nebyla sama.

Měla jsem muže, ale toho zavraždili. Přišli jsme z Klondiku a měli jsme zlato za více než 20 tisíc dolarů. V noci sem vtrhli Ace Burden a jeho muži, vytáhli Menarda z postele a tvrdili, že přepadl a oloupil jejich kamaráda. Zatímco ho McCamey s Marquezem drželi, prohledávali ostatní chatu. A pak to zlato našli. Ace Burden řekl, že ho zabavuje. Menard se na něho chtěl vrhnout, ale Burden ho bez milosti zastřelil. Teď je Menard mrtvý a Ace Burden má jeho zlato.“

Shamrock vtáhl hlavu mezi ramena.

Hovořila lhostejným hlasem. To pro ni ten Menard nic neznamenal?

Shamrock pomyslel na muže s dlouhými blond vlasy.

„Poznal tě Burden?“ přidušeně se zeptal.

Zavrtěla hlavou.

„Ne. To by nás nenechal projít okolo.“

„Proč ne?“

„Chce mě.“

Shamrock se vylekal. Co když ji Burden přece jen poznal a přitáhne tam? Jistě by ho odpravil stejně chladnokrevně jako Menarda.

„Menard pro tebe moc neznamenal, co?“ řekl.

Pokrčila rameny.

„Byl to dobrý muž. Nikdy mě nebil.“

„A proč neodejdeš k Burdenovi, když tě chce? Vypadá to, že má peníze a moc.“

V jejích tmavých očích se zablesklo.

„To se raději zabiju,“ zašeptala. „Burden je Satan. Ke komu se přiblíží, ten chřadne. Nikdy jsem k nikomu necítila nenávist, ale při pomyšlení na to, že by se mě dotkl, se mi dělá špatně.“

Shamrock věděl, že mu nemusí vyprávět všechno. Něco se mezi ní a tím blondýnem muselo stát. Menardova smrt takovou nenávist sama o sobě vyvolat nemohla.

Přistoupila k němu.

„Svleč se,“ tiše řekla. „Celý se chvěješ.“

Přikývl a ona šla rozdělat oheň v kamnech.

Shamrock se opravdu třásl. Z mokrých šatů se šířil chlad. Věděl, že by si mohl uhnat smrt, kdyby si je nesvlékl.

Dobrá, pomyslel si. Takže zůstanu tady. Můj Bože, tak jako tak už toho mám plné zuby. Jestli mě Burden zastřelí, aspoň to budu mít za sebou.

Postavila na kamna hrnec s vodou. Na lázeň to nestačilo, ale aspoň si mohl umýt obličej.

Usmála se, když před ní stál v zrzavém spodním prádle.

Styděl se.

Přistoupila k němu.

S úsměvem na něho pohlédla, načež k němu přiblížila svou krásnou tvář. Jeho třas ještě zesílil, když ucítil teplý, něžný polibek.

Neodvažoval se ji obejmout.

Stáhla mu ruce z krku a zapnula mu spodní košili.

„Už jsem viděla několik nahých mužů,“ tiše řekla. „Můžeš si lehnout do postele, až se umyješ.“

Shamrock si olízl rty. Nevěděl, co se s ním děje. Trhl sebou, když si všiml, že Fritzovy hodinky a skrčený plánek nechal na stole. Viděl však, že dívka se o ně nestará, takže se svlékl a vlezl do vany, do které nalila horkou vodu.

„Já –já ani neznám tvé jméno,“ přerývaně řekl. „Já se jmenuju Mike Shamrock.“

„A já jsemNoatak,“ odvětila s úsměvem.

Shamrock na ni upřeně hleděl.

Cítil energii, která z ní vycházela. Neřekla: Jmenuju se Noatak. Řekla: Jsem Noatak. A to mu znělo, jako by řekla: Jsem anděl strážný. Dokud budu s tebou, nic se ti nestane.

Vybrala si ho proto, aby ji chránil? Nebo to spíš bylo naopak?

Náhle si nebyl tak jistý.

+ + + + +

Vyděsil se, když se s prásknutím otevřely dveře a narazily do stěny chaty. Voda na kamnech bublala.

Chvíli to trvalo, než pochopil, kde je. To už však bylo pozdě.

Dva muži vtrhli do chaty a namířili na něj kolty.

Ross McCamey se na něho zašklebil.

„Tomu říkám tempo, Shamrocku,“ řekl. „Jen co přijedeš do města, už sbalíš tu nejlepší couru.“

Shamrock polkl.

Teprve nyní se mu vybavily vzpomínky. Zachytil lehký pohyb vedle sebe a ohlédl se.

Noatak si zakryla dekou ňadra a chladnýma očima pohlédla na McCameyho.

„Co tu chcete, McCamey?“ zeptala se. „Nestačí, že jste zastřelili Menarda?“

McCameyho škleb se rozšířil.

„To byl Ace, kotě. Měl tě vzít s sebou rovnou, pak by se toto tady…,“ ukázal na Shamrocka, „…vůbec nestalo.“

Shamrock cítil, jak se mu do tváře nahrnula krev. Pohlédl na muže za McCameym. Byl malý, měl hrb a úzký, křivý obličej. Jeho nazelenalé oči byly neklidné. Pohledem těkal po místnosti, revolverem mířil na Shamrocka.

Ten chtěl setřást strach, který se ho zmocnil, ale nepodařilo se mu to. Neodvažoval se pohlédnout na Noatak, protože se styděl za to, že nebyl schopen ji před nimi ochránit.

„Vylez z postele,“ řekl Ross McCamey chladným hlasem.

Shamrock odhrnul deku a přehoupl nohy přes hranu postele. „Co chcete, McCamey?“ opakovala Noatak.

„Ace tě chce vidět, kotě,“ řekl McCamey. „A když budeš hodná, neřeknu mu nic o tom, co jsem tu viděl.“

„To mu klidně můžete říct!“ vyhrkla. „Ace Burdena nemusí zajímat, s kým spím!“

McCamey naklonil hlavu.

„Za to by mohl Shamrocka zabít, kotě.“

Noatak zbledla a chytila Shamrocka za ruku.

Hrbáč přistoupil k posteli a dloubl hlavní revolveru Shamrockovi do boku tak, že nahlas zasténal.

„Nech toho, Joshi!“ vyhrkl McCamey.

Malý muž se ohlédl.

„Ty mu to možná neřekneš, Rossi!“ zasyčel. „Ale ode mě se Ace rozhodně dozví, co dělala s tím bastardem!“

McCamey pokrčil rameny.

„Jak chceš,“ zamumlal. „Na tvém místě bych si to ale rozmyslel. Jestli se dozví, že jsi ji viděl nahou, možná ho chytí rapl a provrtá tě kulkou.“

Hrbáč se zamyslel a raději už nic neříkal.

Shamrock vzal své šaty, které visely na šňůře u kamen. Rychle si oblékl zrzavé spodní prádlo, košili a kalhoty.

„I ty, kotě,“ řekl šklebící se McCamey.

„Otočte se!“ vyzvala ho Noatak.

McCamey se zachechtal.

„Odkdy jsi tak stydlivá? Jako coura sis přece musela zvyknout chodit nahá před cizími chlapy.“

Shamrockovi se roztřásly ruce. Chtěl se na McCameyho vrhnout, ale ten si ho nevšímal a hleděl na postel. Byl jako ochromený. A nepohnul se, ani když McCamey přistoupil k posteli a strhl deku.

Noatak upřeně hleděla na Shamrocka. Viděl, že pomalu svěsila ruce. McCamey a hrbáč pohlédli na její velká, pevná ňadra, ona si však toho nevšímala.

Shamrock zrudl. Chvěly se mu rty a po čele mu stékaly krůpěje potu. Náhle se prudce otočil. Už nedokázal snést ten pohled.

Co je mi do toho, říkal si. Prosil jsem se jí, aby se o mě starala? Proč mě zatahuje do svých problémů? Copak můžu něco svést proti McCameyho revolveru?

„No, to je ale panenka, Joshi, co?“ řekl McCamey. „I ty bys to s ní chtěl zkusit, co?“

Hrbáč nic neříkal. Málem mu vypadly oči z důlků, když Noatak vstala a přešla k židli, na které měla oblečení.

Shamrock cítil, že na něj stále hledí. Stud z toho, jak zbaběle se zachoval, byl stále větší. Nedokázal si už ani zapnout kalhoty. V uších mu hučelo, když uviděl sliny v koutku hrbáčových úst a to, jak oplzle hledí na míšenku. Ovládl ho hněv.

Slyšel McCameyho řev.

Shamrockova pěst udeřila hrbáče do obličeje a odhodila ho na stěnu.

Pak se otočil. Revolveru, kterým na něho mířil McCamey, si nevšímal.

Vší silou udeřil.

Netrefil však a náhle se nad ním objevil stín. Než stačil reagovat, cosi ho praštilo do zátylku a šel k zemi. Tvrdě dopadl a pak ho McCamey ještě kopl do boku.

Dělaly se mu mžitky před očima a slyšel výkřik Noatak.

Okolo se ozývaly kroky, načež McCamey řekl ostrým hlasem: „Jestli vystřelíš, oddělám tě, Joshi! O tom, co s ním bude, rozhodne Ace! Odvedu tu couru k němu. Ty zůstaneš tady a budeš dávat pozor na Shamrocka, rozumíš? Klidně mu přidej, jestli si bude chtít hrát na hrdinu.“

Shamrockovi hučelo v hlavě. Rukama se zapřel o zem a posadil se.

Noatak se dál oblékala, jako by se nic nestalo. Krátce pohlédla na Shamrocka. Usmívala se? Skoro to tak i vypadalo.

Třásly se mu ruce. Nemohl dýchat, když ho hrbáč chytil za vlasy a zvrátil mu hlavu. Přitiskl mu revolver ke spánku.

„Za to mi zaplatíš, bastarde!“ zasyčel hrbáč. „Tu ránu ti vrátím, to si piš!“

„Jestli mu něco uděláte, Pratte, povím Burdenovi, jak jste se na mě díval,“ tiše řekla Noatak.

Hrbáč hned na Shamrocka přestal mířit a pustil mu vlasy.

Ztěžka oddechoval.

McCamey se tiše rozesmál.

„Je jako úhoř, Joshi,“ řekl. „Když bude chtít, omotá si Ace okolo prstu. Každého z nás by klidně oddělal, kdyby to po něm chtěla.“

„Proč ji potom rovnou nesejmeme?“ číhavě se zeptal Pratt. „Pak bychom ji někam zahrabali a řekli, že beze stopy zmizela. Ace by si myslel, že se vrátila ke svému kmeni.“

„To je příliš nebezpečné, Pratte,“ namítl McCamey. „Musíme se snažit, aby si Ace rychle všiml, že si na prsou hřeje hada.“

Pratt na to nic neřekl.

McCamey Noatak hodil její kožich a dostrkal ji ke dveřím.

„Hned jsem zpátky,“ řekl, než opustil chatu. „Možná ti Ace dovolí ho oddělat.“

Vyvedl míšenku ze srubu. Ještě jednou pohlédla na Shamrocka, načež zmizela. Zavřely se dveře. Zámek byl vylomený.

Shamrockovi to nějakou dobu trvalo, než se zase vzpamatoval. Vstal a dovrávoral ke stolku, u něhož stály tři rozviklaná židle. Na jednu z nich se posadil. Levou rukou nenápadně sáhl po hodinkách a mapce a opatrně si je strčil do kapsy kalhot. Pratt si ničeho nevšiml.

Musím odtud pryč, dřív než se McCamey vrátí, pomyslel si. Burden mi neodpustí, že jsem s Noatak spal, pokud po ní tak touží.

Jak bych ale mohl utéct?

Josh Pratt, tak se jmenoval hrbáč, se měl na pozoru. Stál u rozhrabané postele a hleděl na Shamrocka. V ruce měl kolt a mířil mu na hlavu. Pratt byl opatrný, protože cítil, že Shamrock má ránu, která by srazila i koně.

Po několika minutách se Shamrockovi uklidnil dech. Otočil hlavu a pohlédl na Pratta.

„Našla mě, když mě McCamey oloupil,“ chraplavě řekl.

Prattovi se krátce zajiskřilo v očích.

„To mě nezajímá,“ zamumlal, ale Shamrock poznal, že lže. McCamey sice byl Burdenův člověk, ale kromě toho jednal i na vlastní pěst.

„Vzala mě sem,“ pokračoval Shamrock. „Neměl jsem tušení, že po ní jde Ace Burden.“

Pratt se náhle rozesmál.

„To ti neřekla? Víš ty vůbec, že teprve včera tu zemřel jeden chlap? Burden ho oddělal, protože to byl zloděj. Myslím ale, že to byla jenom záminka. Chtěl tu míšenku. Od chvíle, kdy ji před dvěma měsíci uviděl u jednoho zlatokopa na Klondiku, myslí jenom na ni.“

„O tom nemluvila,“ zamumlal Shamrock.

Josh Pratt sklonil revolver. Úsměv mu zmizel z tváře. Pohled jeho nazelenalých očí byl číhavý.

„Kolik ti McCamey vzal?“ zeptal se.

„Pět tisíc dolarů,“ zalhal Shamrock. Najednou nevěděl, kde vzal tolik odvahy.

Pratt si zahvízdl. „Byl sám?“

Shamrock zavrtěl hlavou. Popsal mu saloon a tlustého barmana Franka.

Pratt přivřel oči, olízl si rty a mlčel.

Shamrock ho pozoroval a viděl, že hrbáč je jako na trní. Pravděpodobně se už nemohl dočkat, až bude ostatním moct říct o McCameyho machinacích.

Shamrock vstal.

Hrbáč na něho okamžitě namířil revolver.

„Oddělám tě, jestli se o něco pokusíš, Shamrocku!“ sykl.

Shamrock pokrčil rameny.

„Nemám kolt, Pratte,“ odvětil. „Chtěl jsem se vybavit v Dawsonu a někde začít rýžovat. Ale teď, když mě McCamey oloupil, se zase můžu vrátit do Nome.“

„Možná ti s výbavou pomůže Burden.“

„Burden?“

„To je jeho džob,“ odvětil Pratt. „Za to získá podíl na tvém výtěžku.“

„Povíte mu, že jsem spal s Noatak?“

Pratt se usmál.

„To těžko. Slyšels McCameyho. Ace Burden je nevypočitatelný. Nikdo neví, co udělá v následujícím okamžiku. Burden má jednu slabost. Ženské. A nejvíc chce ty, které nemůže mít. Většinou někoho mají – a ten má potom smůlu.“ Pratt se rozchechtal. „Ta malá coura tě sbalila proto, že si myslela, že si to kvůli ní rozdáš s Burdenem, co? Ale ty jsi dost chytrý na to, abys to neudělal, Shamrocku. Kdybys mě neudeřil, mohl bych s tebou celkem dobře vycházet.“

„Myslel jsem si, že mě chcete oddělat.“

„Nezabíjíme husy, které nám kladou zlatá vejce, Shamrocku. Jestli chceš, přimluvím se za tebe u Burdena.“

„A McCamey?“

„Ten bude držet hubu,“ odtušil Pratt. „A dá mi půlku z těch pěti tisíc, pokud nechce, abych o tom pověděl Burdenovi.“

Shamrock přikývl. Cítil, jak se ho zmocňuje vzrušení. Získal si Prattovu důvěru. Hrbáč byl hodně vznětlivý, zato však rychle zapomínal.

„Máš tabák?“ zeptal se Pratta.

Hrbáč strčil revolver zpátky do pouzdra a sáhl do kapsy kabátu. Vytáhl cigaretový papírek a tabák a přistoupil ke stolu, u kterého ještě pořád stál Shamrock.

S úsměvem mu podal váček s tabákem.

Shamrock předstíral, že po něm natahuje ruku, ale tu náhle vymrštil pěst a trefil hrbáče do brady.

Pratt se svalil na podlahu. Shamrockovi už se nepovedlo ho zachytit. Malý pistolník se natáhl na podlaze a nehýbal se. Revolver mu vyklouzl z pouzdra.

Shamrock tam nějakou dobu strnule stál a prohlížel si svou pěst. Nevěděl, že dokáže udeřit tak tvrdě.

Náhle se rozechvěla.

Musel si ji chytit levou rukou.

Zmocnil se ho strach.

Proč to udělal?

Pratt se s ním chtěl domluvit. Proč na to nepřistoupil?

Prudce se otočil a přiběhl ke dveřím, kterými vítr mlátil o stěnu. Pootevřel je a vyhlédl na svah u řeky a na město. Na cestě nebylo nic vidět. Věděl však, že zanedlouho se McCamey vrátí s Burdenovými pokyny.

Přiběhl zpátky k Prattovi. Hrbáč se nehýbal. Shamrock si chvíli myslel, že ho zabil. Potom však viděl, že Pratt dýchá.

Rychle se sklonil a vzal jeho revolver. Byl to Smith & Wesson ráže 38. Bubínek byl nabitý. Chvějícími se prsty mu prohledal kapsy, ale našel jen svazek dolarů, jinak nic. Už mu je chtěl strčit zpátky do kapsy, když tu si pomyslel, že by vůbec nezaškodilo, kdyby si je nechal. Podruhé už by Pratta neukolébal.

Vstal. Rychle oddechoval a měl co dělat, aby zachoval klid. Ze všeho nejraději by běžel pryč.

Bankovky ho začaly pálit v levé ruce. Zaklel a pustil je na zem. Ne, nechtěl krást. Přestože Pratt byl gauner a bandita.

Vzal z židle bundu a běžel ke dveřím.

Na svah bylo dobře vidět.

Věděl, že odtud musí zmizet dřív, než se objeví McCamey a jeho kumpáni.

Tlumený pocit v žaludku náhle zmizel.

Uvědomoval si, že nastala chvíle, kdy se musí rozhodnout, zda uprchne či ne. Jeho život byl v nebezpečí. Možná by si ho mohl zachránit, kdyby pláchl, nasedl na parník a zase odjel do Nome.

Na Klondiku nebyl v bezpečí. Určitě tam byla spousta lidí, kteří špehovali pro Ace Burdena.

Rozběhl se dolů ze svahu. Oddechl si, když dorazil k prvním domům Dawsonu a skryl se mezi nimi. Úzké uličky vypadaly všechny stejně. Přibližně věděl, jakým směrem se má vydat. Po několika minutách však měl pocit, že zabloudil.

Nechtěl se nikoho ptát.

Pomyslel na Maxe Strobela. Ten nevěděl, že známý jeho bratra je poblíž. Měl i Strobel potíže s Burdenem a jeho pistolníky? Skoro to tak vypadalo, protože jinak by nepsal, že potřebuje spolehlivého společníka. Shamrock předpokládal, že našel zlato a neodvažuje se jet do Dawsonu, protože se obává, že by dopadl stejně jako Menard.

Vyhlédl zpoza rohu a vyděsil se.

Stál tam bílý dům a přestože jeho čelní stěnu dosud nespatřil, byl přesvědčený, že má před sebou hlavní stan Ace Burdena.

V následujícím okamžiku ucouvl. Na verandě se otevřely dveře.

Ven vyšel blondýn. Nasadil si buřinku a cosi řekl přes rameno.

Shamrock hleděl vytřeštěnýma očima na něj.

Na verandu vyšli i Ross McCamey a tři další chlápci. Ace Burden si upravil svůj těžký revolverový opasek a povytáhl si revolver z pouzdra. Slonovinová pažba na slunci svítila.

Shamrockovi se zatajil dech. Chtěl se otočit a běžet pryč, ale cosi mu v tom bránilo. Třas rukou se přenesl na celé tělo.

Slyšel Burdenův smích a polil ho studený pot.

Vydali se směrem ke svahu, na kterém stál srub Noatak. McCamey cosi řekl ostatním, ale Shamrock nerozuměl ani slovo.

V následujícím okamžiku zmizeli za rohem.

Pryč odtud! To byla Shamrockova jediná myšlenka. Chtěl se otočit, ale něco ho tam drželo. Vybavily se mu dívčiny šikmé oči.

Ne, ozval se jeho vnitřní hlas. Jde ti o život! Za to si může sama.

Neutekl.

Náhle vystoupil zpoza rohu a vydal se, jako by ho něco vedlo, k Burdenovu sídlu. V kapse kalhot sevřel pažbu Prattova koltu.

To, co dělá, si uvědomil teprve, když vyšel na verandu bílého domu a zaklepal na dveře. Zmáčkl kliku, ale bylo zamčeno.

V zámku zašramotil klíč.

Postavil se před něj muž s poďobanou tváří a zeptal se: „Co chceš?“

„Já…“ Nebyl schopen jediného slova.

„Burden tu není. Jestli chceš za ním, pak přijď za hodinu.“

„Já – já chtěl od pana Burdena výbavu,“ vyhrkl Shamrock.

Muž se na něho zašklebil.

„To jsi na špatné adrese, chlape,“ odvětil. „Jestli s ním chceš uzavřít obchod, musíš do jeho kanceláře. Ta je dole u řeky. Povím Burdenovi, že jsi tu byl. Jak se jmenuješ?“

„Miku!“ zvolal vysoký hlas v domě.

Shamrock sebou trhl.

Stejně tak jako muž před ním.

Reagovali zároveň.

Shamrock, který měl ruku v kapse, vytáhl Smith & Wesson a dloubl muži hlavní do břicha, ještě než ten stačil tasit.

„Pojď dovnitř!“

Poďobaný chlápek zrudl, ale poslechl. Hlaveň revolveru mu nahnala strach.

Z domu se ozvaly lehké kroky. Pak se vedle nich objevila Noatak. Okamžitě poďobanému muži vytáhla kolt z pouzdra.

„Zavři dveře, Miku!“ rychle řekla. „Držím Guthrieho v šachu.“ Pohlédla na něj. „Dělej, Miku, než nás někdo uvidí!“

Shamrock se probral a udělal to, co mu Noatak řekla. Pak se otočil. Slyšel, jak Noatak říká: „Nemysli si, že to nezmáčknu, Guthrie. Jste Menardovou smrtí vinen stejně jako Burden!“

Poďobaný muž byl nyní bledý. Očividné se jí bál víc než Shamrocka.

„Najdi provaz a svaž ho, Miku! Musíme odtud co nejrychleji zmizet! Burden a McCamey se okamžitě vrátí, když tě nenajdou. Vezmeš mě s sebou? Kam chceš jít?“

„Zpátky do Nome,“ zašeptal.

Přikývla.

„Pospěš si! Zastřelím ho, jestli se pohne!“

Shamrock strhl šňůru ze závěsu a svázal jí poďobanému muži ruce za zády. Pak ho svalil na zem a strčil mu roubík do úst.

Noatak otevřela jedny dveře v hale a mávla na něho.

„Tudy, Miku! Musíme si pospíšit! Parník za chvíli vyplouvá. Jestli ho stihneme, můžeme Burdenovi uniknout.“

Poďobaný muž rozhněvaně trhal pouty, když Shamrock s Noatak běželi ven. Opustili dům zadními dveřmi. Noatak vzala Shamrocka za ruku a táhla ho za sebou.

Po několika minutách se zadýchána zastavila a pohlédla na něho.

„Opravdu chceš zpátky do Nome, Miku?“ tiše se zeptala.

Zavrtěl hlavou. Pokusil se usmát, ale to se mu nepovedlo.

„Musím na Klondike,“ chraplavě odvětil. „Někdo tam na mě čeká.“

Usmála se.

„Věděla jsem to, Miku!“ zašeptala. „Už v první chvíli, kdy jsem zvedla tvou tvář z bahna, jsem věděla, že jsi muž, který mě dokáže ochránit před Burdenem.“

+ + + + +

Krajina byla bezútěšná.

Shamrocka, který pocházel z nekonečných lesů Washingtonu a Oregonu, strohá příroda Klondiku deprimovala.

Těch pár stromů, které kdysi stály na břehu řeky, porazili zlatokopové. Potřebovali dřevo pro sruby a claimy. Někteří si postavili i šlichovací žlábky, ve kterých prosívali říční písek.

Noatak kývla na úžlabími nalevo od řeky.

„Tam má svůj claim Max Strobel,“ řekla.

Shamrock pohlédl tím směrem.

Je načase někde sehnat střechu nad hlavou, pomyslel si. I kdyby to byl jen stan.

Pohlédl na Noatak.

Míšenka v posledních dvou týdnech rozkvetla jak růže. Byla zvyklá na život v divočině a nevadilo jí spát pod tenkými dekami na studené zemi. Zahřívali se navzájem.

Shamrock byl udiven tím, že to zvládl. Nikdy by si nebyl pomyslel, že dokáže přežít dva týdny v takových podmínkách. Nechápavě hleděl na Noatak, když mu řekla, že musejí zmizet nejméně na dva týdny v divočině, aby je Burden nenašel.

„Nechá pročesat všechny zlatokopecké tábory,“ řekla. „Neměli bychom šanci, kdyby nás v příštích dnech někdo viděl.“

„A čím se budeme živit?“ vyděšeně se zeptal. Kromě jeho rance a tenkých dek, které v noci vzali ze srubu Noatak, neměli nic. A to se týkalo i potravin.

Noatak se na něho usmála a řekla, že příroda už se o ně postará.

A měla pravdu. Shamrockovi se podařilo revolverem zastřelit zajíce, Noatak nasbírala borůvky, kořínky a další rostliny, kterými utišila svůj hlad.

Shamrock za poslední dny zhubl, ale cítil se tak dobře jako ještě nikdy.

Noatak mu neřekla, že jsou tak blízko zlatokopeckého tábora, ve kterém přebýval Max Strobel. Shamrock by s ní rád zůstal v divočině déle.

Usmála se na něho, jako by mu četla myšlenky.

„Tebe nikdo nepozná, Miku,“ řekla. „Možná bude lepší, když se rozdělíme. Žena by jen vyvolala rozruch a Ace Burden by se už zítra dozvěděl, že jsme v táboře.“

Sevřel rty a zavrtěl hlavou.

„Chci, abys zůstala se mnou,“ řekl. „Burden a McCamey se neodváží tě unést a mě zabít před očima ostatních.“

Tiše se zasmála.

„Vždycky si najde nějakou záminku, Miku. Může si dovolit všechno. V Dawsonu není žádný zákon. Tam je zákonem Burden. Shromáždil kolem sebe muže, aby – jak říká – v Dawsonu nastolil právo a pořádek. On a jeho zabijáci si říkají Šest spravedlivých. A nikdo se neodváží tomu vysmát, protože každý ví, že by to pro něj znamenalo rozsudek smrti.“

„Menard jistě nebyl první zlatokop, kterého přepadli, že?“

Zavrtěla hlavou.

„Nikdo nezná přesné číslo. Burdenovi patří skoro všechny obchody a saloony v Dawsonu. Většině zlatokopů prodává vybavení on – za to, že mu odevzdají polovinu svého zlata.“

„Ale mnoho mužů si přece veze nářadí s sebou, nebo mají peníze, takže si ho můžou koupit.“

Usmála se.

„Jako ty, že ano? Většina dopadne stejně jako ty. Burden zaměstnává houf grázlů, kteří na Aljašce chtěli zbohatnout a našli jen pár nuggetů. Jakmile do Dawsonu dorazí loď se zlatokopy, vrhnou se na ně jako supi. Opijí je a ráno jsou zlatokopové bez nářadí nebo bez peněz. Pak jim nezbývá, než se nejbližší lodí vrátit zpátky, nebo přijmout Burdenovu nabídku. Většina se rozhodne pro Burdena.“

„Dodržuje své podmínky?“

„Ne. Dobře ví, že zlatokopové začnou uvažovat, jakmile najdou zlato. Pak si řeknou, zda Burdenův podíl není za nářadí, které má hodnotu nanejvýš sto dolarů, příliš vysoký. Většinu výtěžku skryjí. Jenže Burden má své špicly všude. Nikdo mu tak snadno neproklouzne. A pokud chce někdo jednat poctivě, tak ho v Dawsonu oškubou. Burden má falešné váhy. Když někdo něco namítne, je mrtvý člověk. Jeden zlatokop přijel do Dawsonu se zlatem za 100 000 dolarů. Na Burdenově váze to však vyšlo jen na 10 000 dolarů. Burden mu dal 5 tisíc a dotyčný byl dost rozumný na to, aby se s tím uspokojil. Nechali ho odjet a on byl rád, že to přežil, i když dva roky dřel skoro zadarmo.“

„Sakra a to si zlatokopové nechají líbit?“ zeptal se Shamrock. „Proč se nespojí a nechrání se před Burdenovými pistolníky?“

Usmála se.

„Každý myslí jenom na sebe, Miku. Nikdo druhým nic neřekne, když něco najde. Tady v táboře uslyšíš jen to, že nikdo nic nenašel. Dřou jak mezci, i když vědí, že Burdenovi neuniknou. Někteří trčí v táboře už skoro dva roky, protože se neodvažují jet do Dawsonu.“

„To odtud nevede jiná cesta? Na jih přes Chilkootský průsmyk do Skagwaye?“

Zavrtěla hlavou.

„Pár jich to zkusilo. Ale jestliže unikli Burdenovým zabijákům, pak je ve Skagwayi dostali jiní bandité. Ne, Miku. Zlatokopové mají jen jedinou naději. To, že se nikde objeví muž, který Burdenovi vpálí kulku do hlavy a tím celou jeho bandu pošle k čertu.“

Shamrock na ni upřeně hleděl.

Čeká snad, že to udělám já? pomyslel si.

Zbláznila se?

Ještě stále nechápal, že v Dawsonu měl dost odvahy na to, aby ji vysvobodil přímo z jámy lvové.

Měl ji rád. Možná ji dokonce miloval. Věděl však, že ji v rozhodujícím okamžiku zklame. A žádná žena nechce nýmanda a zbabělce. Odvrátí se ode mě, řekl si, a bude hledat někoho jiného, kdo bude dost hloupý na to, aby za ni tahal horké kaštany z ohně.

Ne, nic mi do toho není, pomyslel si. Mám co dělat sám se sebou. Navštívím Maxe Strobela. Pokud skutečně našel zlato a dá mi podíl, najdu způsob, jak přelstít Burdena i bandity ve Skagwayi.

A pokud si Max Strobel jen vymýšlí, pak můžu v tichosti zmizet a uniknout Burdenovi. A zeptám se Noatak, jestli půjde se mnou. Jisté je jen jedno. Už mě nepřemluví, abych bojoval proti Burdenovi a Šesti spravedlivým. Nejsem přece sebevrah.

Nemohl se zbavit pocitu, že mu čte myšlenky. Snažil se poznat, na co myslí. Ne, nepohrdala jím. Spíš měl pocit, že si je jistá, že ho zná lépe než on sám.

Levou rukou si prohrábl vous. Už se dlouho nedíval do zrcadla. Noatak měla dozajista pravdu, když mu řekla, že v něm nikdo nepozná muže, který před dvěma týdny vystoupil z parníku.

Možná by přece jen bylo lepší se rozdělit, pomyslel si. Žena by jenom vzbudila rozruch. Pohlédl na ni.

„Zvládneš to sama, než najdu Strobela?“

Přikývla. Na rtech měla lehký úsměv. Nebyl jízlivý. Miluje mě? ptal se. Co na mě vidí?

„Jakmile se setmí, setkáme se na Strobelově claimu,“ chraplavě řekl. „Přinesu ti něco na zub a teplé deky, pokud nebude možné, abys se mnou spala ve Strobelově chatě.“

Postavila se na špičky a políbila ho.

„Hodně štěstí, Miku,“ zašeptala.

Bylo to zvláštní. Jakmile se ho dotkla, pocítil energii, která z ní vyzařovala. Pohladil ji po líci. Nedokázal říct jediné slovo.

Otočila se a běžela pryč.

Hleděl za ní.

Měl jsem jít říct, že ji miluju, pomyslel si.

Proč je tak těžké to vyslovit?

Čekal, dokud nezmizela v jedné dolině. Potom se otočil a šel dál.

Užasl, když od řeky, u které pracovalo několik zlatokopů, odbočil doleva, do údolí, jež vedlo mezi dvěma hřebeny.

K řece tam vedlo dřevěné koryto, kterým protékala voda. Na jeho konci byla hromada písku, ve které se hrabali tři muži. Nedůvěřivě na něho hleděli.

Nestaral se o ně a šel dál. Když se ohlédl ještě jednou, viděl, že jeden z mužů zmizel. Zbylí dva se opírali o lopaty a hleděli jeho směrem.

Shamrock pokrčil rameny.

Rozuměl jejich nedůvěře. Podle toho, co mu pověděla Noatak, tam byl každý cizinec podezřelý.

Hleděl před sebe.

Slyšel cosi zvláštního. Skoro to znělo jako dunění nějakého stroje. Nechtěl věřit svým uším. Stroj na Strobelově claimu?

Přidal do kroku. Koryto tam opisovalo oblouk. Stálo na zkřížených trámech. Voda prosakovala mezi prkny. Vždy, když do koryta dopadla další fůra písku, se ozval dunivý zvuk.

Potom Shamrock dorazil do ohbí.

To první, co uviděl, byl oblak páry, která stoupala z malého komína. Půda se mu chvěla pod nohama. Parní stroj poháněl pás, který na dřevěné koryto dopravoval písek.

V následujícím okamžiku se pás zastavil.

Parní stroj utichl.

Shamrock slyšel chraplavý hlas. Kdosi tam zpíval.

Hlavou se mu honily myšlenky. Co to znamená? Opravdu to je claim Maxe Strobela?

Spatřil stroj. Takové věci už viděl mnohokrát. Podobné stroje se používaly v lesích Washingtonu k odklízení pokácených stromů z neschůdných míst, kam se nedostaly volské potahy.

Na chvíli zastavil u koryta, načež šel dál.

Nedokázal si Strobelův systém vysvětlit.

Pás dopravoval písek přímo do dřevěného koryta. Tím protékala voda. Ale jak a kde Strobel kopal zlato? Nebo ti tři muži dole u řeky pracovali pro něj?

Zpěv byl stále hlasitější.

U parního stroje se objevil muž.

Měl rozhrabané bílé vlasy, rudý nos a zapadlé oči. V pravé ruce držel zpola plnou láhev kořalky a řval: „Pluj jen dál, korábe smělý…“

Shamrock na něj hleděl. Muž roztáhl ruce, jako by ho chtěl obejmout.

Tři kroky před ním se zastavil.

Táhla z něj whisky.

Soudě podle zápachu musel být namol. Přesto měl Shamrock pocit, že jeho oči jsou poměrně jasné.

„Vítej, příteli!“ zabručel starý muž. „Dáš si loka?“

Shamrock na to nic neřekl.

„Vy jste Max Strobel?“ tiše se zeptal.

Muži se na chvíli zablesklo v očích. Potom zaklonil hlavu a dál zpíval.

„Pluj jen bárko, vlnám vstříc, nemá nikdo síly víc…“

„Přestaňte, Strobele!“ sykl Shamrock. „Mě neobelstíte! Nejste tak opilý, jak předstíráte!“

Starý muž ucouvl a zvedl jednu ruku.

„Ha!“ zabručel. „Co ode mě chceš, ty skunku?“

Shamrock chtěl jít k němu, ale v tom okamžiku skrze hukot parního stroje uslyšel cvaknutí kohoutku pušky.

Ohlédl se.

Muže za sebou okamžitě poznal. Byl to zlatokop, který při jeho příchodu pracoval dole u koryta a pak zmizel. Pravděpodobně si vzal pušku, protože předpokládal, že Strobel by mohl mít těžkosti.

„Jen klid, Maxi,“ řekl muž s puškou. „Jestli ti něco chce udělat, sejmu ho.“

Max Strobel si lokl. Jiskry v jeho malých očích dokazovaly, jak je rozčilený.

Shamrock si pomalu sáhl do kapsy kalhot. Dával pozor na to, aby se rukou příliš nepřiblížil ke Smith & Wessonu.

Strobel vytřeštil oči, když poznal hodinky, které vytáhl. Začal polykat. Než se však mohl prozradit, řekl Shamrock: „Dejte tu pušku dolů, pane. Jsem starý známý bratra pana Strobela. Mám hojen pozdravovat, nic víc.“

Zlatokop svou pušku nesklonil. V očích se mu zračila nedůvěra.

„Je to pravda, Maxi?“ chraplavě se zeptal.

„Jak se můj bratr jmenuje?“ zeptal se Strobel a říhl si. To dokazovalo, že už se opět vzpamatoval.

„Fritz,“ řekl Shamrock. „Naposledy jsem ho viděl u Puget Sound v jednom dřevorubeckém táboře.“

Starý muž se rozzářil.

„Pak musíte být Ben Miller!“ zvolal. „Fritz mi o vás psal!“

Shamrock přikývl.

„Mám tu dopis od vašeho bratra,“ řekl a vytáhl z kapsy kalhot pokrčenou mapku Strobelova claimu. Postavil se tak, že muž s puškou nemohl nic vidět.

Max Strobel si náčrtek vzal.

S úsměvem si jej prohlédl a zase ho schoval. Pohlédl za Shamrocka a říhl si.

„To je v pořádku, Hanku. Opravdu ho poslal můj bratr.“

Muž vrhl nedůvěřivý pohled na Shamrocka, načež sklonil pušku. Přistoupil k Shamrockovi a tak tiše, že to Strobel nemohl slyšet, řekl: „Je to blázen. Jednejte s ním opatrně, ať nezačne zuřit.“

Shamrock přikývl.

Muž se otočil a šel pryč.

Strobel mlčel, dokud muž nezmizel za ohbím. Pak se rozchechtal.

„Vy jste Shamrock, že?“ zeptal se ajeho hlas zněl náhle normálně.

Shamrock přikývl.

„Jak to víte?“

„Hm, Burden byl se svými zabijáky v táboře a hledal nějakého Shamrocka, který mu přebral Menardovu holku. Když si odmyslím váš vous, hodí se jeho popis přesně na vás.“

„Proto jste mě tedy oslovil jako Bena Millera.“

Max Strobel se usmál.

„Ostatní si myslí, že jsem blázen. Jenom proto jsem ještě naživu a můžu tady pracovat. Moc to nevynáší, ale jsem spokojený. Tady mám svůj klid.“

Naklonil hlavu, jako by nevěděl, zda toho Shamrockovi neřekl příliš mnoho.

„Ale povyprávějte mi o Fritzovi, pane Shamrocku.“

Shamrock pokrčil rameny.

„Je mi to líto, ale musím vám říct, že Fritz je mrtvý,“ tiše řekl.

Ta zpráva Maxe Strobela zasáhla. Posadil se na trám a postavil láhev na zem.

„Sakra!“ zašeptal.

Shamrock mu pověděl o přepadení dřevorubeckého tábora.

„Fritz mě poprosil, abych odjel na Aljašku místo něj,“ řekl Shamrock nakonec. „Dal mi své hodinky a plánek a myslel si, že mi budete důvěřovat. Nemám vám za zlé, že mi nevěříte, pane Strobele.“

Starý muž na něho hleděl. Chvíli to trvalo, než odpověděl: „Burden jde po vás,“ řekl. „Víte, co to znamená?“

Shamrock přikývl.

„Noatak mi to řekla.“

„Noatak…“ Vyslovil to jméno s úctou. „Kde je teď? Poslal jste ji zpátky k jejímu kmeni?“

„Ne. Chtěla jít se mnou. Pověděl jsem jí o vás a o vašem bratrovi.“

Zdálo se, že mu to je jedno.

„Čeká někde venku, protože nechce, aby ji tu viděli, že?“

„Ano. Myslí si, že na Klondiku je příliš mnoho Burdenových špiclů.“

„Má pravdu, Shamrocku. Opatrnosti není nikdy nazbyt.“

Shamrock mu hleděl do očí. Nevěděl, co říct. Strobel mu musel sám nabídnout podíl. Nechtěl se vnucovat.

Po chvíli řekl: „Nu, pozdravy od vašeho bratra jsem vyřídil. Teď se vrátím do Dawsonu a pokusím se panu Burdenovi nevběhnout do cesty.“

Poklepal si na čepici a chtěl se otočit.

Starý muž se náhle pobaveně usmál.

„Jsem starý nedůvěřivý chlap, Shamrocku,“ chraplavě řekl. „Nesmíte mi to vyčítat, že vám hned nevěřím. Nechal bych vás odejít, nebýt toho s Noatak. Znám ji. Nikdy by se nesvěřila nikomu špatnému. Pojďte se mnou do mé chaty. Udělám nám něco na zub. Noatak sem přijde po setmění, že ano?“

Shamrock přikývl.

„Dobrá.“ Max Strobel zatáhl za páku parního stroje, vypustil páru a zase páku stáhl. Bez dalšího se vydal k nízké, ve svahu stojící chatě, kterou Shamrock spatřil teprve nyní.

+ + + + +

Viděl, že Max Noatak srdečně objal.

„Ale Maxi,“ tiše řekla. „To jsou slzy, ty starý medvěde?“

Strobel si vytřel oči a zamumlal cosi nesrozumitelného.

Noatak se rozhlížela po chatě. Vonělo to tam novotou.

„Odkdy bydlíš tady a ne v táboře?,“ zeptala se starého muže. „Není to příliš nebezpečné?“

Strobel se usmál.

„Kdo by ublížil starému bláznovi, který jenom pro druhé hledá zlato v písku?“

Shamrock se zarazil. Max vůbec poprvé použil slovo zlato.

Noatak zůstala vážná.

„Přesto bys měl být opatrný, Maxi,“ odvětila. „Nepodceňuj Burdena. I když možná ostatní přelstíš, tak s Burdenem a McCameym to nebudeš mít tak jednoduché. Jsou to vlci a mají instinkt šelem.“

Max pohlédl na Shamrocka.

„Už jste o tom spolu mluvili?“ tiše se zeptala Noatak.

Max zavrtěl hlavou.

„Chtěl jsem počkat, až přijdeš a povíš mi, že mu můžu věřit,“ odpověděl.

S úsměvem přišla k Shamrockovi.

„Vytáhl mě z Burdenova domu, Maxi,“ řekla. „Myslí si sice, že je bázlivý zbabělec, jenže já vím, co v něm vězí. Jestli ti nepomůže on, pak už nikdo.“

„Neposlouchejte to, Strobele,“ odvětil Shamrock pohnutým hlasem. „Jestli vám chce namluvit, že budu bojovat proti Burdenovi a jeho zabijákům, pak vás musím zklamat. Nejsem sebevrah.“

„A jak potom chcete být mým společníkem? Bez boje proti Burdenovi žádné zlato nedostanete.“

„Vy máte zlato?“

„Ne, ale je docela dobře možné, že něco najdeme.“

Shamrock pochopil. Starý muž mu nechtěl nic říct, dokud se s ním nedohodl.

„Musí být možné Burdenovi uniknout,“ chraplavě řekl. „Sakra, co bychom proti těm zabijákům mohli svést? Odpravili by nás dřív, než bychom se jenom dotkli koltů.“

„Už dvakrát ses s nimi setkal a přesto jsi ještě naživu, Miku,“ řekla Noatak. „Navíc jsi dvěma z nich dal co pro to. Kdybys je zastřelil, byli bychom teď o něco dál.“

Upřeně na ni hleděl.

Co to řekla? To měl Pratta a Guthrieho zastřelit?

Po zádech mu přeběhl mráz.

Ještě nikdy nikoho nezabil a dobře věděl, že by toho ani nebyl schopen.

Noatak se otočila k Maxovi.

„Dohodni se s ním, Maxi,“ řekla. „Spojte se.“

Max byl skeptický.

Shamrock věděl, co si Noatak myslí. Věřila, že mu nezbude než bojovat proti Burdenovi a jeho zabijákům, až ucítí krev a až bude mít zlato v rukou.

„Jen, když do toho půjdeš i ty, Noatak,“ řekl Max. „Každý jednu třetinu, O.K.?“

Postrčila Shamrocka k Maxovi.

Shamrock viděl, že mu starý muž podal ruku. Váhavě mu ji sevřel.

„Tím se z tebe stal bohatý člověk, Shamrocku,“ řekl Max Strobel s úsměvem. „Jestli se nám podaří uniknout Burdenovi, budeš mít skoro 70 tisíc dolarů.“ Pohlédl na Noatak. „A ty také, děvče.“

Pohlédla na něj.

Shamrock si olízl rty. Měl pocit, že se přeslechl.

„Vy – vy přece jenom házite písek do koryta a rýžujete ho pro jiné,“ zamumlal. Max se zachechtal.

„Tak to má vypadat a ostatní tomu i věří. Co myslíš, proč na mě tak dávají pozor, Miku? Bojí se o své snadné zisky. Těm třem chlápkům dole u řeky jsem podle svých propočtů vyrýžoval zlato za nejméně 10 tisíc dolarů ná jednoho z nich. Myslí si, že jsem blázen. A když se někdo objeví, snaží se ho óde mě držet dál, aby mi nikdo nemohl říct, jaký jsem hlupák.“

„To ještě nikoho nenapadlo vás o váš claim připravit?“ chraplavě se zeptal Shamrock. „Když je ve vašem písku tolik zlatého prachu, musí tu přece být spousta zlata?“

Max zavrtěl hlavou.

„Kdybych tu nebyl, shrábl by claim Burden, to dobře vědí. Vydělají si jenom, dokud jsem naživu.“

Shamrock polkl.

Starý muž byl rafinovaný. Pouze díky tomu se zatím držel nad vodou.

„To tu nikdo nekopal?“

„Párkrát,“ zachechtal se Max, „ale když jsem do nich jednou napral sekané olovo, začali si dávat pozor. Kromě toho mě moji přátelé od té doby, co jsem jim začal dávat drobty ze svého stolu, hlídají.“

Drobty! 30 tisíc dolarů ve zlatém prachu! Max měl zvláštní smysl pro humor.

„Neříkejte, že jste nepřemýšlel nad tím, jak obelstít Burdena, pane Strobele,“ řekl Shamrock.

„Sakra, říkej mi Maxi! Jsme přece společníci. Samozřejmě jsem už vymyslel pár únikových tras, jenže jsem starý a mám revma. Víc než pár týdnů v divočině bych nevydržel. Chci z Dawsonu odjet parníkem, chlapče. A chci si ještě užít života, než půjdu k čertu. Už nemám moc Času. Brzy to na mě přijde. Počasí tady na Aljašce mi nesvědčí.“

„Nemusíš přece utíkat s námi,“ tiše řekl Shamrock. „Noatak a já bychom pláchli se zlatem a ty bys odplul přes Dawson. Žádné zlato by u tebe nenašli a nechali by tě být.“

Max pohlédl na Shamrocka, načež přikývl a řekl: „To by šlo. Přece bys mě nepodvedl, Miku?“

Noatak přistoupila ke starému muži.

„Mike je dobrý člověk, Maxi,“ řekla, „na něho se můžeš spolehnout.“

„Dobrá,“ řekl Max. „Nemáme moc času. To dobré počasí, co teď je, se mi moc nelíbí. Znám to. Většinou potom přijde pěkný nečas. Krom toho tě nesmí vidět Burdenovi špiclové, Noatak, jinak je všechno v loji. Pak by se totiž dozvěděli, že Mike Shamrock není daleko. Burdena zatím nikdo nepřelstil. Jsem si jistý, že by udělal cokoli, jen aby vás chytil.“

Otočil se a šel k jednomu regálu. Z plechové konzervy vytáhl složený kus papíru, přistoupil s ním ke stolu a uhladil jej.

Shamrock a Noatak se posadili na rozviklaná židle.

Starý muž ukázal na pár čar.

„Toto je Klondike,“ řekl. „Tady na soutoku s Yukonem leží Dawson. To je nějakých 20 mil odtud. Jižně na Yukonu jsou tábory Ogilvy a Stewart. Tam má Burden kumpány, kteří můžou odříznout celý Yukon, když je o to požádá. Na cestu na jih můžeme zapomenout.“

„Ale ani na sever to nejde,“ řekl Shamrock. „Jsou tam stovky mil divočiny. Nevyznám se tam.“

„Noatak tě povede, Miku,“ řekl Max. „Nemusíš mít strach. Našla by řeku Porcupine i se zavřenýma očima.“

„Kolik je to odtud mil?“

„Ne víc než 150. Až dorazíte k Porcupineu, jste v bezpečí.“

Noatak vzhlédla.

„Tak daleko se se zlatem vláčet nemůžeme, Maxi,“ řekla.

Starý muž se usmál.

„Ani nemusíte,“ odvětil. „Už jsem to zařídil. Tuto zimu bych to zkusil i já. Už toho mám plné zuby a chci z Aljašky pryč. A to se svým zlatem! Zhruba deset mil na sever odtud jsem v jedné skryté rokli postavil tábor. Většina zlata, které jsem nakopal, je tam. A stejně tak i psí spřežení a sáně. V létě jsem je sehnal od jednoho Eskymáka. Ti psi jsou sice divocí a ostří, protože je chodím krmit jenom dvakrát týdně, ale když budou dostávat pravidelně žrát, určitě se uklidní. Krom toho Noatak s tažnými psy zacházet umí, ne?“

Přikývla.

„Jenže to bychom museli počkat, až napadne sníh, Maxi,“ řekla.

„Jasně. Do té doby budete muset trčet v rokli. Já mezitím odjedu do Dawsonu. Možná se mi povede provést něco, čím bych Burdena svedl na falešnou stopu.“

Shamrock pohlédl na mapku. Znělo to dobře, věděl však, že Aljaška je divoká a nespoutaná. Sám to v posledních dvou týdnech poznal na vlastní kůži. Nebýt Noatak nebyl by teď naživu. A to ještě bylo poměrně teplo. Co teprve, až se ochladí pod mínus dvacet a přijdou ledové bouře a vánice, pomyslel si.

„Musíte zmizet ještě tuto noc. Hank a ostatní o tobě budou přemýšlet, Miku. Jestli se Burden dozví, že u mě byl cizinec, který odpovídal tvému popisu, udělá všechno pro to, aby tě vystopoval.“

Shamrock byl unavený. Myslel si, že se z posledních dvou týdnů už poněkud zotavil, ale viděl Noatak na očích, že je stejného mínění jako Max.

„Najdeš ten tábor?“ zeptal se.

„Ano,“ řekla Noatak. „Znám tu rokli.“

„Dobrá. Pak nám sbal, co můžeš, Maxi. Máš tu nějaké zlato?“

„Jasně, výtěžek posledních dvou měsíců. Skoro 40 tisíc dolarů. Vezměte s sebou mého mezka a v táboře ho porazte, abyste měli dost masa pro sebe a pro psy. Ostatním řeknu, že se mi zaběhl. To se stalo už mnohokrát. Jednou se vrátil teprve po třech dnech. Nikdo nebude nedůvěřivý.“

Shamrock přikývl.

Ten zvláštní pocit, který se ho zmocnil, si nedokázal vysvětlit. Bylo to tím nečekaným bohatstvím, po němž sahal? Nebo obavami, že nebude schopen si ho udržet?

Pomyslel na to, že zatím měl vždycky jen smůlu.

Nebo to nebyla smůla? Byla to jen neschopnost chytit příležitost za pačesy?

Teď o tom přemýšlet nechtěl.

„Jdu se vyvětrat,“ chraplavě řekl. „Řekněte mi, až budete hotoví.“

Cítil, že hledí za ním.

Vítr před chatou byl mrazivý. Přes den ještě hřálo slunce, nyní však bylo cítit, že zima už není daleko. Při tom byl teprve konec září.

Nasál vzduch do plic.

Nesmím se poddat chmurným myšlenkám, řekl si. Musím myslet na budoucnost. 70 tisíc dolarů! To je hotové jmění! S tím už by se dalo ledacos podniknout.

Vybavila se mu Noatak. Její tmavé oči, které mu dodávaly sebedůvěru. A najednou věděl, že v životě jsou i důležitější věci než zlato.

+ + + + +

Mezka už snad stokrát proklel. Ve chvíli, kdy se z úzké rokle ozvalo vzteklé štěkání psů, začal jančit.

Shamrock ho nedokázal dostat dál po dobrém ani po zlém.

Noatak už mezitím zmizela v rokli. Vzala s sebou vak se žrádlem pro psy, aby přestali štěkat.

Toho rána nesvítilo slunce. Obloha na severu byla zatažená. Noatak řekla, že bude sněžit, a Shamrock se třásl, ovšem spíš strachem než zimou.

Po chvíli štěkání utichlo. Mezek se pohyboval jen pomalu. Neustále trhal hlavou a Shamrock měl co dělat, aby ho udržel.

Max Strobel ho varoval. Řekl mu, že uteče, jestli mu jen na chvíli popustí uzdu.

Snažil se zvíře uklidnit.

„Tak pojď už. Psi dostali nažrat a nechají tě na pokoji.“

Mezek řehtal a trhal uzdou, jako by věděl, co ho v rokli čeká.

„Sakra, můžu tě klidně zastřelit i tady,“ vyhrkl Shamrock. Uzdu už skoro neudržel. Silné zvíře ustupovalo a trhalo sebou.

A pak ztratil trpělivost. Řekl si, že do Maxova tábora to už není daleko, když jsou psi tak dobře slyšet. Levou rukou držel mezka, pravou vytáhl Smith & Wesson.

Namířil mu na spánek a zmáčkl spoušť.

Ozvěna výstřelu se nesla mezi skalními stěnami. Zvuky přírody na chvíli utichly.

Mezkovi se rozechvěly slabiny, načež se zhroutil, několikrát zakopal kopyty a zůstal ležet.

Rozhořčený Shamrock odvázal vak s nuggety ze soumarského sedla a vydal se s ním do rokle. Jeskyně zvenčí téměř nebyla vidět. Max Strobel ji musel objevitnáhodou.

Noatak mu šla naproti. V očích měla strach.

„Miku!“ zvolala. „Co to bylo?“

Počkal, až přijde blíž.

„Mezek,“ opáčil. „Vzpíral se a nechtěl jít dál. Musel jsem ho zastřelit, jinak by se mi vytrhl a utekl.“

Mlčela. Viděl však na ní, že se jí to moc nezamlouvá.

„Pak ho rozporcuju a maso odnesu do rokle,“ řekl. „Co je se psy?“

, Jsou sice hladoví, ale rychle se zotaví. Max myslel na všechno. Až nasněží, Burden nemá šanci.“

Shamrock polkl. Při myšlence na Burdena ho polil studený pot. Uvažoval o zlatu v hodnotě 200 tisíc dolarů, které měli. Kdyby Burden tušil, kolik zlata Max Strobel vykopal, obrátil by celý Klondike vzhůru nohama, jen aby to zlato našel.

Psi už byli nažraní, když dorazili k výběhu u jeskyně. Štěkali a skákali na pevný prkenný plot, který postavil Max Strobel.

„Potřebují maso,“ řekla Noatak. „Odnes zlato do jeskyně, pak se vrátíme pro mezka a naporcujeme ho.“

Shamrock přikývl.

U ohrady viděl sáně. Zatím je znal jen z obrázků. Indiáni a Eskymáci na nich překonávali velké vzdálenosti. V jednom románu četl o tom, jak se indiáni putující se psím spřežením bránili proti smečce vyhladovělých vlků.

Rychle se probral z myšlenek. Noatak zmizela v jeskyni. Když tam přišel, právě přitáhla několik kožených vaků. Muselo v nich být pětkrát tolik zlata, než co přinesl Shamrock.

„Polož to k ostatnímu zlatu, Miku,“ tiše řekla.

Přikývl. „Venku jsem viděl pár tyčí,“ odvětil. „Můžeme si postavit smyk a přivézt maso na něm.“

„Dobrá.“

V jejích očích viděl zvláštní výraz.

„Co se děje, Noatak?“ tiše se zeptal.

Pohlédla na něho.

„Ničeho sis nevšiml, Miku? Vítr se utišil. Oteplilo se. Nevěřím, že bude sněžit.“

„Tady jsme v bezpečí, Noatak,“ zamumlal Shamrock. „Max nás neprozradí. Bude to trvat nejméně týden, než se Burden dozví, že jsem byl v táboře na Klondiku.“

Pohlédla na něho a její smutné oči mu pověděly, že nyní jeho sebedůvěru nesdílí.

+ + + + +

Tentokrát byl Max Strobel opilý doopravdy. Nalil do sebe půl láhve whisky, načež šel k parnímu stroji a zapnul jej. Hank a ostatní už určitě čekali na to, až jim dopravní pás přiveze další písek se zlatým prachem.

Max byl namol.

Dobře však věděl, co dělá.

Rozpálil kotel tak jako ještě nikdy. Neustále do něj přikládal uhlí a tlak stoupal. Mezitím zapnul dopravní pás a hodil na něj písek, aby Hank a ostatní nebyli nedůvěřiví.

Po dvou hodinách bylo vše připraveno.

Ručička tlakoměru se blížila k červené značce.

Max ještě přiložil. Potom zmizel v chatě a dopil zbytek láhve.

Začal zpívat. Jedinou písničku, kterou znal.

„Krásko sedmi moří, napni plachty své, a navzdory bouřím…“

Vstal, mrštil láhví o dveře a chtěl si jít pro další. Tu se ozvala rána a tlaková vlna vyrazila dveře a smetla čelní stěnu chaty. To hřmění a praskání mu nahnalo strach. Klopýtl, spadl na zem a ucítil, jak mu cosi spadlo na záda.

Bylo to, jako by tam vybuchla sopka.

V hrdle ho dráždil prach, takže se rozkašlal.

Ještě nějakou dobu se ozývalo praskání dřeva a pak se náhle rozhostilo ticho.

Max se tiše rozchechtal.

Pak se zakuckal a začal škytat.

Vytřeštil oči, když pohlédl na dopravní pás, koryto a parní stroj.

Tam, kde předtím stála mašina, byl nyní trychtýř. Z dopravního pásu a většiny koryta nezbylo nic. Teprve když se ohlédl, spatřil pokroucenou konstrukci dopravního pásu, která ležela asi padesát yardů odtud.

Ze srubu za ním zůstala nedotčená jen polovina střechy.

To není špatné, pomyslel si a škytl.

Slyšel výkřiky.

Za strženým korytem se objevili muži. Viděl Hanka s puškou. Jeho dva kumpáni tam byli s ním.

Byli pobledlí.

Max brblal a díky škytání šla melodie k čertu. Slovům, která brebentil, už nebylo rozumět.

Hank přiběhl k němu a zalomcoval jím. „Co jsi to udělal, ty zatracený ožralo?“ zařval. „Podívej se na to! Stroj je zničený! Jak, ksakru, chceš teď dostat písek k řece?“

„Pu – pu – pusť mě,“ brblal a dál zpíval.

„Je namol,“ řekl Elwood, Hankův druh. V očích měl slzy.

„Je po všem!“ vyhrkl Ferris, třetí z nich. „Až se o tom dozví Burden, pošle sem své muže a pak si můžeme rovnou sbalit fidlátka.“

Nechali Maxe Maxem a šli k jeho srubu.

Starý muž na ně hleděl přivřenýma očima. Všechno viděl jen nejasně, ale přesto pochopil, že chtějí prohledat jeho chatu. A věděl, že hledají něco určitého.

Vrávoravě se vydal za nimi a viděl, jak Elwood zvedl jeden váček a rychle si ho schoval za zády, když spatřil Maxe.

Ten se o něho nestaral. Chytil se police a sáhl po láhvi s whisky. Ostatní na něho jen civěli, když ji odzátkoval a žíznivě se napil.

„Mám už – mám už toho dost!“ koktal. „Jedu-zpá-zpátky-do Kalifornie! Na Aljašku kašlu!“

Svezl se po stěně na podlahu.

Hank a ostatní nevěděli, že v té láhvi není whisky, nýbrž čaj. Max viděl, jak se sklonili nad váčkem, který našel Elwood. Měl co dělat, aby skryl úsměv. Ve váčku byl zlatý prach za nějakých pět tisíc dolarů. Museli si myslet, že to je jeho veškeré zlato.

„Musíme z Klondiku pryč,“ sykl Hank. „Vyrazíme ještě dnes. Každý z nás má více než 10 tisíc dolarů. Až claim převezme Burden, rychle zjistí, co jsme vytěžili ze Strobelovy skrývky. Všechno by nám vzal a nechal by nám tak nanejvýš 500 dolarů.“

„A když Maxovi pomůžeme znovu postavit koryto? Stroj přece nepotřebuje. Budeme sice muset kopat, ale něco tu určitě ještě je.“

„Slyšels ho přece!“ namítl Ferris. „Už toho má dost. Pojede do Dawsonu a můžeš vzít jed na to, že jen o dva dny později se tu objeví Burdenovi lidé.“

„Ferris má pravdu,“ zamumlal Hank. „Zmizíme ještě teď…“

„To zlato…,“ nejistě řekl Ferris. „Měli bychom trochu nechat jemu…“

„Nesmysl!“ odsekl Elwood. „Odjel by s tím do Dawsonu a tam by mu ho vzal Burden.“

Ferris pokrčil rameny. Krátce pohlédli na Maxe a odešli.

Max začal znovu zpívat.

Cítil se skvěle. Všechno klaplo podle plánu. Nikdo se teď nebude divit, když se na všechno vykašlu a zmizím, pomyslel si.

Zpívat přestal teprve, když ti tri odešli. Bylo mu špatně. Přestože ho ostatní považovali za opilce, alkohol nesnesl. Tentokrát však nechtěl nic riskovat.

Točila se mu hlava.

Myslel si, že čaj to spraví, ale účinek whisky díky němu jen zesílil.

Přivrávoral ke své pryčně a lehl si na ni.

Všechno se kolem něj točilo. Pak se mu převrátil žaludek. Sklonil se a začal zvracet. Bolel ho žaludek.

Kašlal. Chlad ve zničené chatě necítil.

Brzy začal chrápat.

Naštěstí bylo tepleji než jindy.

Podzimní slunce ještě neztratilo svou sílu.

O tom však starý muž nic nevěděl.

Vyspával kocovinu.

+ + + + +

Když nad sebou spatřil ty tři, okamžitě znovu dostal škytavku.

Vyděsil se.

Jak to, že se sem McCamey, Pratt a Marquez dostali tak rychle, pomyslel si.

„Je namol!“ znechuceně řekl McCamey. „Leží ve vlastních zvratcích a spí.“

Joshua Pratt chytil Maxe za rameno.

Max se ho pokusil odstrčit, ale Pratt ho držel pevně. Otevřel oči.

„Co se tu stalo, starouši?“ zeptal se. „Kde jsou Hank, Elwood a Ferris?“

Max si říhl.

Pratt ustoupil, protože se bál, že starý muž se znovu pozvrací, a Max opět klesl na pryčnu.

„Vstávej, starouši!“ zabručel McCamey.

Max pomalu vstal. Nemusel nic předstírat, opravdu mu bylo špatně. Obrátil se mu žaludek, ale už neměl co zvracet.

„A teď pověz, co se tu stalo, Strobele!“

Max cosi zabrblal. Vyprávěl jim o velkém výbuchu, při kterém jeho stroj vyletěl do vzduchu.

„To – to bylo znamení – nebes,“ blekotal. „Odjedu do Kalifornie. Už dál nechci. Táhněte i s vaším zlatem k čertu!“

Ross McCamey ho chytil za límec a prudce ho zvedl. Max byl celý zelený.

„Nenašli jsme tu ani unci zlata!“ sykl pistolník. „Snad nám nechceš namluvit, že jsi nic nenakopal?“

Max přikývl.

„Tam – tam vzadu!“ vyhrkl. „Je tam jeden váček…“ Kývl na pryčnu.

McCamey do něj strčil tak, že spadl na zem.

Max sáhl pod pryčnu. Pak zavrtěl hlavou. Byl bledý jak stěna, chvěly se mu rty.

„Je to – je to pryč!“ zašeptal. „Někdo to musel ukrást…“ Hleděl na ně a jeho tvář se pomalu zkřivila hněvem. Vyskočil na nohy a vrhl se na Chica Marqueze, malého Mexičana, který stál nejblíže.

„Vy jste mi ukradli mé zlato!“ řval. „Vy hajzlové! Já vás…“

Chico Marquez už byl celý bledý, když McCamey Maxe praštil pažbou koltu.

Starému muži se podlomily nohy a skácel se na podlahu.

Marquez ztěžka oddechoval.

„Ten pes!“ vyhrkl. „Ještě pár vteřin a oddělal bych ho nožem!“

McCamey na něho upřeně hleděl.

„Pak by se ti Burden odvděčil kulkou,“ řekl.

Joshua Pratt přišel blíž a prohrábl si řídké vlasy. Pohledem těkal mezi McCameym, Marquezem a omráčeným Maxem Strobelem.

„Takže zlato měl,“ řekl a zašklebil se. „Akorát jsme ho nenašli. Musel ho ukrást někdo jiný.“ Otočil se a ukázal na kráter, který zůstal po výbuchu parního stroje. „Ta rána musela být slyšet daleko. Přinejmenším až k řece, kde rýžovali Hank, Elwood a Ferris.“

Ross McCamey přikývl.

„Takže ty myslíš, že ti tři to zlato sebrali a utekli?“

„Jasně,“ řekl Pratt. „To sis nevšiml toho, že na svém claimu skoro nekopali? Jenom rýžovali hlušinu, kterou jim přivážel pás. Jsem si jistý, že prosívali Strobelův písek a natěžili při tom spoustu zlata. Když viděli, že stroj vybuchl, zdrhli, protože věděli, že se jim dostaneme na kobylku.“

„Pálí ti to, Joshi,“ řekl McCamey. „Možná máš pravdu.“ Sklonil se k Maxovi a vytáhl ho na nohy.

Starý muž byl ještě napůl omráčený.

„Poslouchej, Maxi,“ řekl McCamey. „Známe chlápky, co tě okradli. Pojedeme za nimi a vrátíme ti tvé zlato. Ty jeď do Dawsonu, rozumíš? Burden ti nějak pomůže.“

„Já –já nechci zpátky,“ brblal Max.

„Taky dobře,“ odvětil McCamey. „Pak od tebe Burden odkoupí tvůj claim.“

Max přikývl.

„A ještě něco, Maxi,“ řekl McCamey. „Hledáme jednoho chlápka a Noatak.“ Popsal mu Shamrocka. „Nebyli tu?“

Max zavrtěl hlavou.

„Už jste se mě přece ptali,“ zabručel. „Myslíte si snad, že jsem idiot? Noatak bych přece poznal.“

„Tak dobrá, Maxi,“ řekl McCamey. „Uvidíme se v Dawsonu.“

Pistolníci se otočili a šli ke svým koním, které nechali u malé ohrady, v níž stával Maxův mezek.

McCamey se u koní ještě jednou otočil.

„Kde je tvůj mezek, Maxi?“ zvolal.

„Odběhl, když slyšel tu ránu!“ zvolal Max. Naštěstí branku nechal otevřenou.

McCameyho ta odpověď uspokojila. Vyšvihl se na hřbet koně a vydal se podél koryta pryč.

Max hleděl za nimi.

Věděl, že se budou ptát ostatních zlatokopů v táboře, zda u něj neviděli ženu. Mohl jen doufat, že kromě těch tří od řeky si nikdo nevšiml, že měl návštěvu.

+ + + + +

Shamrock si dal ruce za hlavu a pohlédl na strop jeskyně. Cítil vedle sebe teplé tělo Noatak a slyšel její tichý dech.

Neodvažoval se pohnout.

Spali spolu a Shamrock si byl jistý, že už k žádné ženě jiné nebude nic cítit. Jenom k Noatak.

Pomyslel na to, o čem mluvili večer, když přinesli mezčí maso do rokle a vnitřnosti hodili psům. Huskyové teď byli sytí a spokojení.

Zeptal se jí, jak je možné žít v tak drsné zemi.

Jenom se usmála a odpověděla: „Aljaška je krásná zem. Ale většina lidí na ni nemá náturu. Pro ně je Aljaška peklem. Buďto zahynou, nebo se stanou odolnými. A ty tu nezahyneš.“

Shamrock se usmál. Nevycházel z údivu nad její důvěrou. Říkal si, že by mu klidně stačil i jenom její zlomek na to, aby se stal mužem a aby překonal svůj strach a zbabělost.

Pomyslel na Maxe. Připadalo mu to neuvěřitelné, že jim svěřil veškerý svůj majetek.

Věděl, že to udělal kvůli Noatak. Jemu samotnému by pravděpodobně ani neprozradil, že není blázen.

Doufal, že se mu povede oklamat Burdena a jeho zabijáky a v pořádku se dostane do Nome, kde se měli setkat a odkud chtěli odplout na jih.

Opatrně vstal.

Nevěděl, čím to bylo, ale už několik dnů špatně spal, ačkoli se tělesně cítil dobře.

Noatak si ve spánku povzdechla a otočila se na bok. Přikryl ji a vyšel z jeskyně ven.

Ve svitu hvězd oči huskyů svítily. Byla mu zima, ale přesto poznal, že Noatak měla pravdu. Nebylo tak chladno jako v uplynulých nocích.

Ještě nikdy tolik netoužil po sněhu jako nyní. Stále ho trápily obavy, přestože se mohl opřít o Noatak. Příliš často zažil, že mu osud na poslední chvíli udělal škrt přes rozpočet. Mělo to snad tentokrát přes všechny trable dopadnout dobře?

Tomu se mu nechtělo věřit.

Jeden z huskyů prostrčil mordu přes prkna plotu a olízl mu ruku. Psi ho měli rádi, to poznal hned. Se zvířaty si vždycky rozuměl. Narozdíl od lidí ho nikdy nezklamala – tedy až na Maxova mezka.

Uslyšel za sebou šramot a otočil se.

Z jeskyně vyšla Noatak. Přistoupila k němu.

„Nechtěl jsem tě budit,“ řekl.

„Nemůžeš spát, co?“

Zavrtěl hlavou.

„To je asi změnou počasí,“ odvětil. „Krom toho hodně přemýšlím. Jenom doufám, že Max dokáže Burdena přelstít.“

„O Maxe a o mě si starosti dělat nemusíš,“ řekla s úsměvem. „Považují Maxe za blázna. Krom toho je prohnaný. A mě se Burden nedotkne, když nebudu chtít.“

Pohlédl na ni.

„Takže jsem jediný, kdo může něco ztratit?“

Chytila ho za ruku.

„Tak jsem to nemyslela, Miku. I Max a já toho hodně ztratíme, pokud nás Burden chytí. Max ví, že bez toho zlata by ho čekalo nuzné stáří. Jenom proto se vydal na Aljašku. Myslím, že by se zastřelil, kdyby ho Burden oloupil. A to samé platí i o mě. Už jednou jsem ti řekla, že bych se raději zabila, než bych šla s Burdenem do postele.“

„Ještě před chvílí jsi mi řekla, že by se tě nedotkl, kdybys nechtěla.“

„Jen dokud by měl naději, že bych mohla změnit názor. Kdyby vycítil, že si ho hnusím, změnil by se jeho chtíč v nenávist a pak by si mě vzal násilím.“

Kousl se do spodního rtu. Její slova mu dala jasně najevo, do čeho se to pustil. Jistě, potřeboval to zlato. Bez něj by ho čekaly další katastrofy. A stejně tak jako Max neměl chuť skončit na dně.

Přesto se ho zmocňoval strach.

Ace Burden byl mocný muž, jehož vliv sahal daleko. Možná až do Nome.

Vypjal ramena. Nedokázal potlačit třas. Věděl, že už je příliš pozdě na to, aby z toho vystoupil. Pozdě bylo už tehdy, když ho Noatak přemluvila, aby s ní šel do její chaty.

Upřeně na ni hleděl. To ty jsi vším vinna, chtěl vykřiknout. Pak však spatřil ten zvláštní lesk v jejích očích a pomlčel.

Co to pomůže, když jí teď něco budu vyčítat, pomyslel si.

Musel ty myšlenky vyhnat z hlavy. Nesměl myslet na to, co všechno by se mohlo stát. Musel strčit hlavu do písku a odevzdané čekat na to, co přijde. Jen tak mohl snést ten hrozný strach o život.

„Pojď do jeskyně, Miku,“ tiše řekla. „Musíš se vyspat. Čím víc budeš spát, tím lépe. Musíme být silní, pokud se chceme dostat k Porcupineu.“

Nechal se odvést do jeskyně.

Cítil, že ho chce uklidnit teplem svého těla, jenže tentokrát se jí to nepodařilo. Chladu v hrudi se nezbavil. Měl pocit, že na něj sahá smrt.

+ + + + +

Max Strobel seskočil z vozu a usmál se na zlatokopa, který ho vzal z tábora na Klondike.

„Hodně štěstí, Maxi,“ řekl muž. „A dávej si pozor na Burdena.“

Max se zachechtal. Všiml si soucitného pohledu toho muže a věděl, že ho tak jako všichni ostatní považuje za blázna.

„McCamey mi přinese zpátky mé zlato,“ řekl s rozzářenýma očima.

„Kéž by,“ zamumlal muž a pobídl koně.

Max hleděl za rachotícím vozem, dokud nezmizel mezi prvními chatami a domy Dawsonu. Od nábřeží troubila siréna parníku.

Ve městě bylo živo. Z komínů se kouřilo, odkudsi se ozýval randál. Měl pocit, že slyší křik davu.

Od úst mu stoupala pára.

Ještě včera to vypadalo, že bude teplo, ale rázem se ochladilo. Na severu měla obloha šedou barvu. Doufal, že sníh na sebe nenechá dlouho čekat, aby Shamrock a Noatak mohli vyrazit. Kdyby šlo vše dobře, mohli být za deset dnů ve Fort Yukonu.

Zvedl hlavu. Čepici měl posazenou nakřivo. Výkřiky se ozývaly zpomezi chat. Viděl bílý dům. Právě odtud zněl ten humbuk.

Vytáhl láhev whisky a při tom si polovinu jejího obsahu vylil na košili. Usmál se, když ucítil pronikavý pach. Potom si lokl a doufal, že žaludek ho za to nepotrestá.

„Na zdraví, Maxi,“ zamumlal. „Tentokrát musíš být lepší než kdykoli předtím, protože o krk nejde jenom tobě, ale i Noatak a Shamrockovi. A navíc je tu těch 200 tisíc dolarů.“

Zhluboka se nadechl a začal řvát: „Vlnami se blíží k břehu…“

Vydal se úzkou uličkou.

Neustále zpíval, přestože hluk byl stále hlasitější a on začal být nervózní. Pomyslel na McCameyho, Pratta a Marqueze. Už se vrátili? Chytili Hanka a jeho druhy?

Zabočil za rohu a vytřeštil oči.

Před Burdenovým domem se srotil dav.

Burden a jeho zabijáci stáli na verandě. Ze střechy visely tři oprátky a pod nimi stáli bledí Hank, Elwood a Ferris.

„Pověste ty psy!“ zvolal kdosi v davu.

Ace Burden zvedl ruku.

Ross McCamey vystřelil do vzduchu a rázem se rozhostilo ticho.

Nyní byl slyšet jen Maxův zpěv.

Všichni pohlédli na něj.

I Ace Burden, McCamey a ostatní na verandě.

McCamey zvedl ruku a vykřikl: „To je Max Strobel! Podívejte se na něj! To je neskutečné svinstvo okrást takového chudáka!“

„Byl to jenom jeden váček!“ vykřikl Hank. „Ostatní zlato, které jsme vzali, patří nám!“

„Jste špinaví zloději!“ zabručel Ace Burden. „Každý na Aljašce ví, co ho čeká, když uloupí majetek někoho jiného. Budete…“

„Pak nejdřív pověs sám sebe, Burdene!“ vyhrkl Elwood. „Každý ví, že ty a tvoje gorily…“

Poďobaný Steve Guthrie přistoupil k němu a udeřil ho pěstí.

„Drž hubu, ty zloději!“ vyhrkl.

Max předstíral, že neví, co se kolem děje. Nejistě kráčel k verandě. Přestal zpívat, přitrouble se usmál na Burdena a řekl: „Haló, Burdene. McCamey mě poslal za tebou. Prý ti mám prodat svůj claim.“

Maxovi neuniklo, že McCamey a Burden si vyměnili pohled.

„To je v pořádku, Maxi,“ řekl Burden. „O tom si promluvíme později. Nejdřív lidem pověz, co se stalo na tvém claimu.“

„Och.“ Max se rozhlédl po přítomných. „Můj parní stroj vyletěl do vzduchu. Bylo to Boží znamení, že mám opustit tuto nehostinnou zem.“

McCamey přistoupil k němu.

„To jsi nevytěžil žádné zlato, Maxi?“

Šklebící se Max přikývl.

„Jasně, McCamey,“ řekl. „Chtěls mi ho přece uloupit. Jenže tě někdo předešel.“

Několik vteřin panovalo ticho.

McCamey a Burden si opět vyměnili pohled. McCamey byl bledý jak stěna. Chytil Maxe za rukáv a přivedl ho na verandu. Tam se otočil a řekl k lidem: „Max je tak trochu popleta. Ptal jsem se ho jen, zda své zlato nechtěl vzít s sebou do Dawsonu. Hledal a nenašel ho. Pak jsme pochopili, že ho mohli uloupit jenom tito tři muži. Museli využít Maxova zděšení, když jeho stroj vyletěl do vzduchu. Proč by jinak prchali na jih? Málem nám utekli.“ Pak kývl na Marqueze.

Mexičan přišel na kraj verandy a podal McCameymu malý kožený váček. McCamey jej dal Maxovi před obličej.

„Je to tvůj váček, Maxi?“

Max věděl, že musí přikývnout, přestože to pro Hanka, Elwooda a Ferrise znamená rozsudek smrti. Ti tři by však zemřeli tak jako tak. Koho Ace Burden jednou polapil, toho už nepustil.

Přikývl.

„Jasně že je můj,“ řekl.

McCamey mu dal váček do dlaně.

„Tak vidíte!“ zvolal. „Ten váček jsme našli u Elwooda! To je důkazem, že ti tři jsou zloději! A za loupež je u nás jen jediný trest! Provaz!“

„Ne!“ vykřikl Ferris. „To zlato vzal Strobelovi Elwood! Já mu ho chtěl nechat. To…“

Pokusil se bránit, když k němu zezadu přistoupil Joshua Pratt a nasadil mu oprátku na krk.

Max měl co dělat, aby nedal najevo své rozrušení. Viděl, že Ace Burden kývl na Guthrieho a Marqueze. Ti nasadili oprátky i Hankovi a Elwoodovi.

Šikmo za Acem Burdenem stál poslední člen Šesti spravedlivých.

Max už o Henrim Vancourtovi slyšel mnohé. Byl to Francouz a s koltem to uměl jako nikdo druhý. Většinou se držel zpátky a zasahoval jen v rozhodujících okamžicích.

„Pověste je!“ chladně přikázal Ace Burden. Chytil Maxe za ruku a odvedl ho dovnitř. V davu to zašumělo.

Max slyšel Elwoodův výkřik a pak se za ním zavřely dveře. Vedle něj stáli Burden a Henri Vancourt. Francouz se chladně usmíval.

„To není pohled pro civilizovaného člověka, že ano, Maxi?“ řekl Burden.

Tón jeho hlasu Maxovi naháněl husí kůži.

Burden natáhl ruku a Max pochopil, že chce zlato.

Okamžitě mu ho podal.

Fešný blondýn se spokojeně zazubil. Předal váček Vancourtovi, který přišel ke stolu, na němž stála zlatá váha.

„Kolik ode mě chcete za svůj claim, pane Burdene?“ zeptal se Max a olízl si rty.

Hluk přede dveřmi ještě jednou zesílil a pak utichl.

Max pochopil, že je po všem. Ace Burden nalezl další oběti a byl nyní o 30 tisíc dolarů bohatší. Bylo slyšet, že zlatokopové se rozcházejí. Nikdo se neodvážil proti Šesti spravedlivým něco namítnout. Tentokrát s rozsudkem všichni souhlasili, protože Hank, Elwood a Ferris byli usvědčeni jako lupiči.

„Kolik chceš za svůj claim?“ řekl do ticha Burden.

„Hm,“ začal Max a naklonil hlavu, jako by přemýšlel. „Vím, že není nijak zvlášť dobrý, pane Burdene,“ odpověděl. „Za dva roky jsem nakopal zlatý prach za přibližně 10 000 dolarů.“

Burden přivřel oči.

„Chceš mi tvrdit, že v tom váčku je zlato za 10 tisíc dolarů?“

Max zavrtěl hlavou.

„Jenom za 5 tisíc,“ řekl. „Ale hodně jsem musel utratit za vybavení a zásoby.“

Ace Burden se zase uklidnil. Otočil se k Vancourtovi. Francouz potěžkal váček v ruce a pohrdavě se usmál.

„2 000 tisíce dolarů,“ řekl vysokým hlasem. „A to jsem počítal hodně velkoryse.“

Max pokrčil rameny.

„1000 pro vás, pane Burdene, a 1000 pro mě. Řekněme, 500 dolarů za claim?“ Burden se usmál.

„Jsi prohnaný obchodník, Maxi,“ odvětil. „Někdy si říkám, že se jen přetvařuješ.“

Max se usmíval, ale bylo mu ouvej.

Otevřely se dveře a dovnitř nahlédl McCamey.

„Co s nimi?“ zeptal se.

„Nechte je pár hodin viset,“ chladně řekl Burden. „Ať to ostatní zastraší. Přiveď ostatní, Rossi.“

McCamey pak s někým mluvil na verandě, načež vešli dovnitř: Ross McCamey, Mexičan Chico Marquez, hrbatý Joshua Pratt a poďobaný Steve Guthrie.

Zůstali stát vedle Ace Burdena. Všichni hleděli na Maxe Strobela a mračili se. Až na Ace Burdena, který se usmíval. Ale jeho úsměv Maxe děsil ze všeho nejvíc.

Burden ukázal na židli u stolu a řekl:,.Posaď se, Maxi.“

Max přikývl a šel tam. Sedl si a musel zvednout hlavu, když pohlédl na muže, kteří se postavili před něj.

Ace Burden řekl: „McCamey mi o tobě pověděl pár zajímavých věcí,“ řekl hlasem, z něhož se nedalo nic vyčíst. Maxovi to připadalo, jako by k němu hovořil stroj. „Zmáčkl Hanka, Elwooda a Ferrise, když je chytil na Yukonu. Ferris je zbabělec. Zpíval. Například mu řekl o muži, který tě před třemi dny navštívil.“

Max přikývl.

„Ben Miller. Starý přítel mého bratra. Vyřídil mi od něj pozdravy a zase odjel.“

„Aha, takže Ben Miller. A kam potom jel? Ferris a ostatní si nevšimli, že by se někdo vrátil na Klondike.“

Max pokrčil rameny.

„Odjel v noci. Zůstal jsem v chatě, nevím, kam jel.“

Přistoupil k němu Francouz, chytil ho za košili a zvedl ho ze židle.

„Konec představení,“ zasyčel. „Teď budeš mluvit pravdu, Strobele, nebo tě pověsíme vedle těch tří!“

Max začal fňukat.

„Co vám mám říct?“ vyhrkl.

„Muž, který tě navštívil, se jmenuje Shamrock!“ zasyčel Vancourt. „Podle popisu to mohl být jedině on! Byla s ním ta míšenka?“

Max zavrtěl hlavou.

„Nevím, co…,“ začal.

Vancourt ho pustil a Max spadl zpátky na židli.

„Steve,“ chladně řekl Burden. „Trochu ho pošimrej nožem. Chci vědět, kolik zlata poslal s Shamrockem a Noatak pryč.“

Max nedokázal zabránit tomu, že zbledl. Šok z toho, že ho prohlédli, ho ochromil. Potom se však uklidnil. Věděl, že proti nim nemá šanci, byl ale odhodlán mlčet. I kdyby ho umlátili. Nechtěl Shamrocka a Noatak za žádnou cenu prozradit.

„Nu, Maxi? Má trpělivost má své hranice.“

Aceovi se zablesklo v očích.

Max zavrtěl hlavou.

„Vůbec nevím, o čem mluvíte, Acei,“ zamumlal.

Viděl, jak se k němu blíží Guthrieho velká pěst. Chtěl uhnout hlavou, ale už to nestihl.

Ucítil prudkou bolest, hučelo mu v uších. Chvíli to trvalo, než pochopil, že sedí na podlaze.

Guthrie ho zase zvedl.

Jako by skrze závěs slyšel Burdenův chladný hlas.

„Ferris McCameymu pověděl, že jsi v noci často jezdil na mezkovi pryč. Prý na sever. Máš tam někde tábor, kde jsi připravoval útěk?“

To je konec, pomyslel si Max. Jsou příliš rafinovaní. I z několika málo stop vydedukovali pravdu.

„Mluv!“ vyhrkl Guthrie. „Nebo ti urazím hlavu!“

„Vypadni, ty hovado!“ zvolal Max. „Nebo mě pro mě za mě zabij! Ale pak budeš Burdenovi to, co chce vědět, muset říct sám.“

Mlčky na něho hleděli.

Dokonce i Ace Burden byl překvapený.

Jenom Henri Vancourt se usmíval, jako by hned věděl, že starý muž celou dobu lhal.

„Podívejme,“ řekl Burden. „Takže jsi nás vodil za nos a jenom čekal na vhodnou příležitost k útěku, že?“

„To radši to zlato hodím do Yukonu, než bych ho nechal vám!“ vyhrkl Max.

Ace Burden se rozzuřil.

„Myslíš, že si tu můžeš hrát na hrdinu? Zjistíme i bez tebe, jestli ti dva už vyrazili. A já je dostanu, na to se spolehni. Máš jen jedinou šanci – když budeš mluvit, Maxi. Pak tě možná nechám naživu. Teď se o tebe postarají Guthrie a Pratt. Doufám, že umíš dobře snášet bolest.“ Kývl na Guhtrieho a Pratta.

Max sevřel zuby. Mučení se nebál. Věděl však, že Burden a Vancourt jsou prohnaní a na ledacos přijdou i bez něj. Dělalo se mu špatně, když pomyslel na to, že se Noatak zmocní Burden. Věděl, že míšenka Shamrockovi důvěřuje – nevěřil však, že ji dokáže ochránit před Burdenem.

Guthrie ho strkal ke dveřím.

Hrbáč je otevřel.

Max se zarazil překvapením a pak se na jeho zarostlé tváři objevil úsměv.

Ve vzduchu viděl hustě padající vločky. Prostranství před Burdenovým domem již bylo zasněžené.

Vypjal ramena.

Sníh by mohl Shamrocka a Noatak zachránit. Doufal, že sněžení vydrží. Pak by je už Burden nedostihl…

+ + + + +

Shamrock se cítil jako kus ledu. Chlad mu pronikal šaty, přestože ho Noatak přikryla kůžemi. Bylo mu špatně. Vydržel jenom pět dnů. Pak ho ovládl strach z nekonečné bílé pustiny.

„Já už nechci!“ křičel na Noatak. „Je mi jedno, co se se mnou stane! Pro mě za mě jeď dál i beze mě!“

Posadila ho na sáně a už více než pět dnů řídila psí spřežení, jako by celý život nedělala nic jiného.

Apaticky seděl na saních. Oči měl zanícené. Sněžné brýle, které mu Noatak vyřezala z kůry rozhořčeně zahodil, a teď se skoro neodvažoval otevřít oči, ze strachu, že by oslepl.

Nejhorší ze všeho to bylo v noci. To slyšeli vytí vlků. Zatím však nebyli tak vyhládlí, aby zaútočili na člověka.

Ztratil pojem o čase. Už nedoufal, že z toho bílého pekla vyvázne. Ani Noatak už nemluvila. Pochopila, co se s ním stalo. Bylo to něco, co nedokázal ovládnout. A ona mu v tom boji nemohla pomoct.

Měla matné a smutné oči a často se ptala, zda se v něm přece jen nezmýlila.

Funění psů a svištění lyžin na sněhu byly jediné zvuky, které Shamrock vnímal.

Pak se ozvalo zvolání Noatak.

„Fort Yukon!“

Slyšel ta slova, ale nechápal je.

„Miku!“ zvolala. „Dokázali jsme to! Před námi je Fort Yukon!“

Psi štěkali. Shamrockovi došlo, že saně už nejedou. Cítil, že Noatak jím lomcuje.

Zvedl hlavu.

Její tmavé oči byly rozzářené. Vrhla se na něj a políbila ho.

„Miku! „ zvolala. „Dokázali jsme to!“

Pomalu se vyhrabal z kožešin. Noatak ho podepírala, když vstal. Hleděl na domy na obzoru, nad nimiž se třepotala vlajka s pruhy a hvězdami.

„Fort Yukon?“ chraplavě se zeptal.

„Ano, Fort Yukon, Miku!“ zvolala. „Když budeme mít štěstí, řeka ještě nebude zamrzlá a budeme moct odplout parníkem.“

„Max!“ zašeptal.

Pohlédla na něho. Teprve teď pomyslela na starého muže, s jehož zlatem už více než deset dnů putovali divočinou.

„Ano, doufám, že Burdenovi unikl,“ tiše řekla. „Možná už na nás čeká v Nome.“

Cítil, že to není pravda, ale nechtěl jí to říct. Viděl radost v jejích očích, ale nedokázal ji sní sdílet.

Poslední dny pro něj byly krušné. Cítil se prázdný a vyčerpaný. A kdyby se v té chvíli objevili Burdenovi zabijáci, přenechal by jim zlato a nebránil by se.

Viděla, v jakém je stavu, a zachmuřila se. Pohladila ho po tváři a tiše řekla: „Všechno bude v pořádku, Miku.“

Nic nebylo v pořádku. Jasně to tušil. Bylo mu jasné, že na poslední dny Noatak nezapomene. Zůstal slabochem. Na tom nic neměnilo ani zlato, které mu patřilo.

Opět se posadil na saně. Noatak mlčky vzala opratě psího spřežení a hrdelním výkřikem pobídla psy.

Zvířata se rozběhla. Zdálo se, že vědí, že dlouhá cesta končí.

Nad jižním obzorem stoupal k nebi černý kouř. Noatak věděla, že to je parník.

Krátce pohlédla na Shamrocka. Při tom pohledu ji zabolelo srdce. Nevěděla už, co by mohla udělat. Byla si tak jistá, že Shamrocka dokáže přimět k tomu, aby si uvědomil svou skutečnou hodnotu. Jeho charakter však podle všeho nebyl dostatečně silný a nesnesl strázně cesty.

Měla co dělat, aby zadržela slzy, když se blížili k domům Fort Yukonu.

Palisády pevnosti se tyčily k nebi. Projela kolem nich k prvním chatám a pak se po svažující ulici vydala k řece.

Shamrock se na saních postavil. Upřeně hleděl před sebe. Zmocnil se ho děs. Instinktivně sáhl na pažbu Smith & Wessonu, který měl pod teplou bundou za opaskem. Pak ji však pustil, jako by se o ni popálil.

Ne, nepomohlo by to. Burdenovi zabijáci jsou rychlejší a přesnější, pomyslel si.

Saně projely kolem posledního domu před širokým nábřežím. U mola se shromáždil dav. Po řece se pohyboval sloupec černého kouře. Už byla vidět silueta parníku.

Shamrock ty tři spatřil jako první.

Stáhlo se mu hrdlo a nebyl schopen jediného slova. Potom Noatak vykřikla.

Pokusila se spřežení otočit, ale už bylo pozdě.

Před nimi stáli Ross McCamey, Joshua Pratt a Chico Marquez.

McCamey se šklebil. Revolver v jeho ruce hovořil jasnou řečí.

„No, Shamrocku?“ potměšile se zeptal. „Jaká byla vyjížďka?“

Shamrock polkl. Měl vytřeštěné oči a nebyl schopen jediného slova.

Najednou k němu přistoupil Joshua Pratt a srazil jej pěstí do saní. Psi rozrušeně štěkali.

Shamrock cítil, jak mu Pratt vytáhl Smith & Wesson zpoza opasku. V záchvatu zoufalství se chtěl na hrbáče vrhnout a vyrvat mu zbraň z ruky. Pratt ho však praštil a muška hlavně ho škrábla ve tváři. Rána začala krvácet.

Noatak vykřikla.

Shamrock otočil hlavu a uviděl, že McCamey dívku chytil. Pokusila se vytrhnout, ale McCamey byl silnější.

„Miku!“ zvolala. „Miku!“

Propadl rezignaci. Jak bych jí mohl pomoct, pomyslel si? Vždyť nedokážu pomoct ani sám sobě!

Najednou mu všechno bylo jedno. Pro mě za mě ať mě zabijí, jen když už bude po všem. Proč to Pratt nezmáčkne?

Tu uslyšel McCameyho posměšný hlas.

„Burden se potěší, až mu tě složíme k nohám, ty ksindle!“ zasyčel. „Myslel sis, že nám unikneš?“

„Co jste udělali s Maxem?“ tiše se zeptala Noatak.

McCamey se rozesmál.

„Pucuje Burdenovi boty, kotě,“ řekl a zachechtal se. „Akorát mu to moc nejde, protože se mu třesou ruce. Guthrie se s ním nemazlil.“

„Jste pěkný hajzl, McCamey!“ zašeptala Noatak.

McCamey ji udeřil do tváře. Po jeho dlani jí tam zůstal bílý pruh.

Shamrock viděl, jak zavrávorala.

Cosi se v něm zlomilo. Cítil, jak se ho zmocňuje nějaká síla. Prattův výkřik slyšel už jen podvědomě.

Pak přiskočil kMcCameymu a jedinou ranou ho srazil k zemi.

Třeskl výstřel.

Cosi mu trhlo bundou. Vedle něj se objevil stín a pak spatřil Mexičana. Nato ho něco tvrdého udeřilo do zátylku a ztratil vědomí.

+ + + + +

Noatak ho hladila po tváři.

Překvapilo ho, že ještě žije. Rozhlížel se kolem. Ležel v malé místnosti, která se musela nacházet na palubě parníku. Nyní věděl i to, co znamená onen zvláštní hukot, který ho probudil.

„Jak jsme…,“ zašeptal.

Položila mu prst na rty.

Chytil se za hlavu. Byla ovázaná. Zátylek moc necítil. Vzpomněl si, že Mexičan ho praštil do hlavy.

„Dva dny jsi byl v bezvědomí, Miku. Nemluv, odpočívej. Možná bude všechno zase v pořádku.“

Vzali jim zlato a nechali je běžet? Zmocnila se ho naděje.

Ta však vyhasla už v následujícím okamžiku.

Otevřely se dveře kajuty a dovnitř nahlédl McCamey.

„He,“ řekl, „probral ses v pravý čas. Za hodinu dorazíme do Dawsonu. Ace Burden se potěší, až uvidí grázly, co ho chtěli podvést o 200 tisíc dolarů.“

Shamrock slyšel ta slova, ale hrůzu mu nenahnala. Chytil Noatak za ruku, protože viděl, že se zachmuřila.

McCamey vešel dovnitř.

„Tak dělej, vylez z postele, Shamrocku. Nemáme chuť tě nést.“

Noatak chtěla něco odseknout, ale Shamrock odhrnul deku a přehoupl nohy přes okraj postele.

Noatak mu pomohla s oblékáním. Na zádech ucítil cosi tvrdého a když na to sáhl, zachytil její varovný pohled. Byla to rukojeť nože. Někde ho sebrala a pak mu ho skryla do šatů.

To mu spíš nahnalo strach, než dodalo jistotu. V zrcadle viděl, že je bílý jako sníh, kterým putoval ve snech.

McCamey ho vystrkal z kajuty. V chodbičce čekali Pratt s Marquezem. Šklebili se.

Shamrock na ně nepohlédl.

Siréna oznámila připlutí do Dawsonu.

A pak dorazili na palubu.

Parník se stočil a zamířil k nábřeží.

Na břehu okamžitě poznal Burdenovu vysokou postavu. Díky buřince a dlouhým světlým vlasům se nedala přehlédnout. Vedle něho stál poďobaný zabiják, kterého přemohl v Burdenově domě. Štíhlého muže s knírkem, který stál opodál, Shamrock neznal.

Ti tři stáli stranou od ostatních, jako by s nimi neměli nic společného.

Čím blíže byli, tím zřetelněji viděl Burdenův spokojený úsměv. Teprve když vedle Pratta spatřil Noatak, se výraz v jeho tváři změnil. Pak se však zase ovládl.

Shamrockovi se nechvěly ruce, když ho McCamey postrčil k Burdenovi.

Co to se mnou je, pomyslel si. Jak to že nemám strach?

Že by se mi něco stalo, když mě Mexičan praštil do hlavy?

Burden a ostatní neřekli jediné slovo. Mlčky obstoupili Shamrocka a Noatak a vydali se s nimi k Burdenovu bílému domu. Hank, Elwood a Ferris byli již dávno pohřbení, oprátky tam však ještě visely.

Shamrock zbledl, když je viděl. Potom dostal ránu do zad a klopýtavě vyšel na verandu.

Guhtrie, který se na něho šklebil, otevřel dveře a nechal Burdena a štíhlého muže s knírkem vejít dovnitř jako první. Potom tam vešli McCamey a Shamrock.

McCamey přivedl Shamrocka k široké pohovce a ukázal mu, že se má posadit.

Přivedli tam i Noatak. Musela se posadit vedle něj.

Guthrie zmizel v jedněch dveřích. Ostatní se postavili před gauč.

Šest spravedlivých, pomyslel si Shamrock. Málem se rozesmál. Byli to bandité a vrazi, nic jiného.

Noatak tiše vykřikla, když se znovu objevil Guthrie. Táhl s sebou starého Maxe.

Max vypadal hrozně. Nedali mu možnost se umýt. Vlasy, kdysi bílé, nyní šedé, měl od krve. Tvář měl opuchlou a najedno oko neviděl.

„No, nejsi rád, že tu máš přátele, kteří ti uloupili zlato a chtěli si ho nechat pro sebe?“ škodolibě se zeptal Ace Burden.

Max Strobel mlčel.

Postrčili ho a on se posadil na gauč vedle Shamrocka.

Ten na něho upřeně hleděl. Burden byl hajzl. Shamrocka se zmocnil hněv, když však Burden začal mluvit, vtáhl hlavu mezi ramena.

„Jistě chápeš, že tě za tvůj zločin musíme pověsit, Shamrocku,“ chladně řekl.

„Ne!“ zvolala Noatak a chtěla se vrhnout na Burdena. Štíhlý muž s knírkem však náhle tasil malý kolt a namířil ho Noatak na hruď.

Burden zvedl ruku.

„Ale ne, Henri,“ řekl s úsměvem. „Noatak mi jistě řekne, co mi dá za to, když Shamrocka nechám naživu.“

Hleděla na něho a jiskřilo se jí v očích.

„Dobrá, Burdene,“ zašeptala potom.

„Můžeš mě mít, když Shamrocka nezabiješ.“

Shamrock vyskočil, udeřil Pratta pěstí do hrudi a hrbáč se svalil na zem.

„Ne, Noatak!“ vykřikl. „To neuděláš! Nikdy by svůj slib nedodržel!“

„Noatak mě zná,“ řekl Burden. „Dá se mi vyčíst ledacos, ale ne to, že nedodržím slovo.“

Přikývla.

„Má pravdu, Miku.“

Shamrock zavrtěl hlavou.

„Já to nechci, Noatak!“

Sklonila hlavu, když jí Ace Burden položil ruku na rameno a přitáhl ji k sobě.

„Ne!“ zařval Shamrock a dal si ruku za záda. Chtěl vytáhnout nůž a vrazit ho Burdenovi do hrudi. V tom okamžiku ho kdosi udeřil něčím tvrdým do hlavy.

+ + + + +

Celou noc běsnil. Nevěděl, kde je, protože v místnosti, kde ho drželi, byla tma jak v pytli. Bylo to někde v Burdenově domě. A jen o pár yardů dál, pomyslel si, se Noatak poddává tomu ničemovi, protože mi tak chce zachránit život.

Tma byla, i když ho vyvlekli ven. Bránil se, ale jeden z nich ho praštil koltem do hlavy.

Byl napůl omráčený.

Hlavou se mu honily myšlenky.

Co se mnou chtějí dělat? Dodrží Ace Burden slib, který dal Noatak?

Venku byla zima. Odvlekli ho k jedněm saním. Psi kňučeli.

Henri Vancourt řekl chladným hlasem: „Nedělej hlouposti, Shamrocku, nebo se vykašleme na Burdenův rozkaz a odpravíme tě na místě, rozumíš?“

Shamrock mlčel.

Kdosi ho udeřil do boku. Sevřel rty a neřekl ani slovo.

Vancourt zaklel.

Tu se vedle něj objevil McCamey.

„To se mi vůbec nelíbí, že kvůli němu musíme v tom mrazu ven,“ řekl.

„Drž hubu,“ odsekl Vancourt. „Burden to tak chce. Je blázen do té coury. Každému, co jeho jest.“

McCamey se odmlčel. Díval se, jak Pratt a Guthrie přivazují Shamrocka na saně. Potom šel k dalším saním, u kterých čekal Marquez.

Ulice zely prázdnotou. I to byl důvod, proč vyrazili tak brzy.

Shamrock měl na sobě kožich. Byla mu zima. Přemýšlel, co s ním chtějí dělat. Chtějí snad jet do Maxova tábora v rokli a zkontrolovat, jestli tam ještě není zlato?

Nikdo nic neřekl.

Na zádech cítil nůž. Nenašli ho. Občas, když se vzdálenost mezi saněmi zvětšila, si pohrával s myšlenkou, zda by se neměl pokusit Guthrieho a Pratta vyřadit nožem a pak se vrhnout na Vancourta.

Svázali mu ruce, ale ne moc pevně. Už na první míli si pouta uvolnil a mohl je kdykoli setřást.

Věděl však, že by neměl sebemenší šanci. Henri Vancourt ho nespouštěl z očí.

Vyšlo slunce. Byl to mrazivý den a Shamrock odhadoval, že je tak minus 20 stupňů. Na severu se nakupily mraky. Při útěku několikrát zažil, že počasí se během jedné hodiny zcela změnilo. Věděl, že brzy bude znovu sněžit.

Jeli dál na sever. Na rokli se ho nikdo neptal. Brzy pochopil, co mají za lubem. Přeběhl mu mráz po zádech a nebylo to chladem.

Najednou věděl, že tu jízdu nemá přežít. Kupodivu v něm to poznání nevyvolalo paniku. Divil se, že dokázal zachovat klid. Na chvíli ho napadlo, zda by Vancourta neměl prosit o život. Potom si však řekl, že raději zemře, než aby se před nimi tak ponížil.

Vítr byl stále ostřejší. Začal padat sníh. Psi zneklidněli.

Slyšel Vancourtův vysoký, zpěvavý hlas. Zvolal na McCameyho na druhých saních, že už jsou dost daleko.

Guthrie cosi křičel proti větru. Saně sebou trhly. Psi se zastavili.

Od druhých saní přišel Ross McCamey. Usmíval se.

„Strhněte ho ze saní!“ přikázal Vancourt.

Vzali ho a svalili ho do sněhu. Kdosi mu uvolnil pouta z rukou.

Co se mnou chtějí dělat, přemýšlel. Chtěl potlačit paniku, která se ho zmocňovala, ale nepodařilo se mu to.

„Nemyslíš, že je příliš teple oblečený, Rossi?“ zeptal se Vancourt.

McCameyho úsměv se rozšířil.

„Příliš teple,“ odvětil. „Nevidíš, že má kapky potu na čele?“

Henri Vancourt se postavil před Shamrocka, který klečel ve sněhu.

„Tak dělej, Shamrocku,“ řekl Francouz. „Svleč si bundu!“

Shamrock na něho upřeně hleděl. Teď už mu bylo jasné, co s ním chtějí udělat.

„Ne!“ zvolal, vyskočil a běžel pryč. Zapadl do sněhu a upadl.

Slyšel za sebou Vancourtův smích. Za zády cítil nůž. Sáhl po něm a vytáhl ho zpoza opasku. Ohlédl se.

Vytřeštil oči, když ve Francouzově ruce spatřil malý kolt. Vancourt byl jenom pět kroků od něj.

Ne, nemělo smysl to zkoušet s nožem. Vancourt by ho bez milosti odpravil.

Chvatně zabodl nůž za sebe do sněhu tak, že nebyla vidět jeho rukojeť.

Ostatní přiběhli blíž.

Guthrie a Pratt přistoupili k němu, Pratt mu strhl čepici z hlavy a hodil ji Marquezovi. Potom mu stáhl rukavice a strhl mu kožich z ramen.

Shamrock se nehýbal. Upřeně hleděl na Vancourta. Téměř necítil, že mu stahují i kalhoty a košili.

„Vstávej, Shamrocku, ty padavko!“ řekl Vancourt.

Shamrock se vrávoravě postavil. Přes ponožky mu mrzly nohy. Ledový vítr z něj málem udělal rampouch.

„Jsi hajzl, Vancourte!“

Francouz se pohrdavě usmál.

„A ty jsi nula, Shamrocku, která mi nesahá ani po kotníky.“

Shamrock si odplivl. Nevěděl, kde na to vzal odvahu.

McCameyho ho chtěl udeřit, ale Vancourt ho zadržel.

„Nech ho, Rossi,“ syčivě řekl. „Jen ať si to pěkně užije. Jeďme zpátky.“

Otočil se a šel k saním, kde čekal Marquez. Ostatní ho následovali. Neustále se ohlíželi na Shamrocka, který tam stál v zrzavém spodním prádle.

„Čtvrt hodiny, víc nevydrží,“ chraplavě řekl McCamey.

Ostatní neodpověděli. Byli zachmuření. Nikdo z nich si nepřál mít takovou smrt, jakou připravili Shamrockovi.

Otočili saně a pobídli psy výkřiky.

Už se neohlíželi.

Jeli pryč, jako by jim hořelo za patami.

Ledový vítr k nim nesl Shamrockův hlas.

McCamey vtáhl hlavu mezi ramena. Nejraději by se otočil a vpálil Shamrockovi kulku mezi oči. Připadalo mu to, že v této chvíli poznal, co jsou Burden s Vancourtem zač. Byli to skuteční zloduši. Normální člověk by něco tak hrozného nevymyslel…

+ + + + +

Shamrock vypadal zpustle.

Měl zarostlou tvář, jeho šedé oči upřeně hleděli na obláček kouře, který stoupal k nebi. Z domů Dawsonu nebylo skoro nic vidět. Byly přikryté sněhem a z dálky vypadaly jako bílá návrší.

Athabaskovi, který ho na svém psím spřežení vzal k Yukonu, dal znamení, aby zastavil. Sesedl a pohlédl na zamrzlou řeku.

Už necítil strach, strach, který ho sužoval celý život. Nyní ho ovládla vůle pomstít se. Byl odhodlán pokořit muže, kteří ho chtěli tak děsivě popravit.

Na to, aby si vše promyslel, měl více než tři měsíce. První měsíc chodil s vakem z losí kůže, ve kterém měl uhlíky, po okolí jeskyně. Přinesl tam losa a díky tomu neměl hlad.

Pak nastal čas jeskyni opustit.

Uklidnil se. Bylo to, jako by onen věčný nepokoj, který ho vždy sužoval, vyhnal z duše. Vše dělal beze spěchu a bez obav.

Neustále přemýšlel, proč to všechno dělá.

Byla to vůle k životu? Nenávist k těm šesti mužům, kteří ho chtěli zavraždit? Touha pomstít se? Láska k Noatak?

Když si uvědomil, že musí do Dawsonu, už o tom dál nepřemýšlel.

Po celodenním pochodu přes zasněžené kopce dorazil do zlatokopeckého tábora na Porcupineu.

Celý den jej pozoroval. Přemýšlel, zda má jít dolů a poprosit tam někoho o pomoc. Pak si řekl, že by to bylo příliš nebezpečné. Neměl žádné zlato. Navíc se tam mohl najít někdo, kdo by se mohl chtít zavděčit Acei Burdenovi.

Počkal do setmění a pak se vplížil do tábora. Viděl, jak jeden zlatokop opustil svou chatu a šel k sousedům.

Shamrock udělal něco, co se na Aljašce trestalo smrtí. Kradl. Vklouzl do nezamčené chaty a vzal si vše, co potřeboval k tomu, aby v tom bílém pekle mohl přežít.

Neměl dobrý pocit, když prchal temnotou, a přísahal si, že to tomu muži vrátí i s úroky.

Dva dny pak putoval na jih. Teprve, když si byl jistý, že ho nikdo nepronásleduje, si oblékl kožich, kalhoty, teplé spodní prádlo, čepici a rukavice. A když si na nohy připnul sněžnice, pochopil mnohé z toho, co mu o životě v té zemi vyprávěla Noatak.

Řval radostí a když vycítil, jak ho ten řev uvolňuje od všeho zlého, nechtěl přestat. Bylo mu horko, když se posadil pod jednu převislou skálu a rozdělal tam oheň.

Opatrně otevřel vak, ve kterém měl zbrané. Byla to uřezaná brokovnice se dvěma hlavněmi a zvláštní ruční zbraň, jakou ještě neviděl.

Do obou zbraní měl náboje. Šlo o přibližné deset nábojů se sekaným „olovem a krabičku s padesáti náboji do pistole.

Dobře si ji prohlédl. Na spodní straně pažby byl vyryt nápis: Louis Schmeisser – Erfurt.

Teprve když střílel, pochopil, že to je samonabíjecí pistole. Mohl šestkrát za sebou vystřelit a náboje se do komory ze zásobníku posunovaly samy.

Následujícího dne se mu povedlo zastřelit zajíce. Byl na to hrdý.

Táhl na jih.

Už mu docházelo uhlí, když se vrátil do jeskyně, v níž se kdysi zachránil, když pobil vlky.

Uslyšel štěkání psů a vyděsil se. Že by se Vancourt a ostatní vrátili, aby se přesvědčili o jeho smrti?

Vzal pistoli a vydal se k jeskyni.

Naštěstí tam nebyl nikdo z Burdenových mužů, ale indián z kmene Athabasků, který se tam ohříval u ohně.

Shamrock rychle poznal, že je mírumilovný. Pokusil se s ním dorozumět a po nějaké době to celkem šlo.

Dokonce se sblížili. Celý měsíc společně jezdili se spřežením na lov losů.

Pak přišel okamžik, kdy už Shamrock nechtěl déle čekat.

Athabaska byl ochotný ho odvézt do Dawsonu. Varoval ho sice před zlými lidmi ve městě na řece, ale Shamrock se jen usmíval.

Nyní se loučili.

Shamrock podal indiánovi ruku. Usmívali se a mlčeli. Shamrock viděl v Athabaskových očích obavy, ale to jenom posílilo jeho odhodlání.

Pak Athabaska vykřikl na psy a ti začali táhnout. Objel Shamrocka a zmizel na severu.

Shamrock hleděl za ním.

Pohled na oblohu mu napověděl, že brzy se bude stmívat. Potom pohlédl na bílé kopce u řeky. Rysy v jeho tváři ztvrdly. Vybavily se mu šklebící se tváře Ace Burdena a Henriho Vancourta a vydal se k městu.

+ + + + +

Úzké uličky, kde byl již sníh uklizený, zely prázdnotou.

Pocítil nebezpečí a sevřel pažbu pistole. Dřív by v takové situaci vtáhl hlavu mezi ramena a utekl. Zachmuřeně přikývl. Přísahal si, že už nikdy nebude takový.

Zpoza rohu se vynořily stíny.

Viděl divoké, vousaté muže. V rukou drželi klacky. Nedůvěřivě na něho hleděli.

„Hej, co tu chceš?“ zeptal se jeden z nich.

Oddechl si, když poznal, že to není nikdo z Šesti spravedlivých. Přesto pažbu pistole nepustil. V Dawsonu bylo dost ničemů, kteří pro Burdena dělali špinavou práci.

„Hledám nocleh,“ odvětil. „Můžete mi říct, jestli v Dawsonu není nějaká prázdná chata?“

Hleděli na něho, jako by to byl duch.

„Jsi z daleka?“ nevěřícně se zeptal jeden z nich. Přistoupili blíž.

Shamrock přikývl.

„Děje se snad něco?“

„Ty nevíš, co se v Dawsonu děje?“

Zavrtěl hlavou. Jeho rozrušení sílilo, ale dokázal se ovládnout.

„Ne, tři měsíce jsem byl v jednom táboře na Porcupineu,“ chraplavě odvětil.

Hleděli na něho.

„Na Porcupineu? To je pěšky zatraceně dlouhá cesta…“

Pousmál se a zavrtěl hlavou.

„Přivezl mě sem jeden Athabaska na saních. Zůstal před městem. Nemá naše tábory rád. Takže, co se děje?“

Nechtěli to říct, ale pak jeden přišel k němu a zašeptal: „Na tvém místě bych se vrátil, kámo. Jestli teda nemáš spoustu zlata, které bys chtěl utratit za jídlo a nocleh.“

„Cože? Sakra, nemluvte v hádankách!“ řekl Shamrock.

„Ace Burden sedí na zásobách jak žába na prameni,“ odvětil muž. „Před dvěma měsíci řekl, že můžeme přezimovat v Dawsonu. Že má dost potravin pro všechny. Že když zůstaneme, můžeme na jaře začít hned kopat a nebudeme ztrácet čas cestou. Ale teď, když už nikdo nemůže odjet, zvedl ceny tak, že do jara všichni zchudneme – pokud nepomřeme hlady.“

Shamrock si olízl rty.

„Burden má jenom pět mužů,“ tiše řekl. „Kolik je vás?“

Udiveně na něho hleděli.

Muž, který předtím hovořil, zavrtěl hlavou.

„Šest spravedlivých jsou chladnokrevní zabijáci. Nemáme nic než hole. Burden by nás nechal postřílet, to je jisté jako amen v kostele. Chce nás oškubat. Ten, kdo si stěžuje, může počítat s kulkou.“

„O Burdenovi, Vancourtovi a McCameym mi nemusíte nic vykládat,“ tiše řekl Shamrock. Tentokrát již nedokázal zkrotit chvějící se hlas. „Víte něco o starém Maxu Strobelovi a míšence Noatak?“

Strnuli. Několik z nich ucouvlo.

„Žijí v Burdenově domě,“ řekl jeden z nich. „Říká se, že ta squaw nevychází ze svého pokoje. A starý Strobel Burdenovi čistí boty od té doby, co Burden chytil míšenku a jednoho muže, kteří chtěli zdrhnout s jeho zlatem.“

„Co je s tím mužem?“ chraplavě se zeptal Shamrock.

„Tvrdí se, že Šest spravedlivých ho odvezlo do divočiny, kde ho nechali v mrazu bez oblečení.“

Shamrock přikývl. Měl co dělat, aby potlačil hněv, který se ho zmocňoval. Potom se usmál a řekl: „To je pravda. Jenže Šest spravedlivých se přepočítalo. Nechali mě tam, ale já přežil.“

Nevěřili mu. Viděl jim na očích, že ho považuji za podvodníka.

„Já jsem Shamrock,“ řekl a usmál se. Pomyslel na Noatak. I ona řekla: „Já jsem Noatak.“ Ne: Jmenuju se. Já jsem. Ano, řekl si. Já jsem Shamrock. To jméno si zapamatujte! Já jsem Shamrock!

„To není možné,“ zašeptal kdosi.

„Je to tak, lidé,“ řekl Shamrock. „A vrátil jsem se proto, abych zúčtoval s Šesti spravedlivými. Máte na vybranou. Buďto zalezete do svých chat a budete vyčkávat, než to vyřídím, nebo mi budete krýt záda, aby se na mě nemohli vrhnout všichni naráz.“

Muž před Shamrockem ho chytil za ruku a odvedl ho za dům. Ostatní šli za nimi. Přivedli ho do jedné chaty. Kdosi tam Škrtl sirkou.

„Máme plán,“ řekl muž. „Zatím jsme se ho neodvažovali provést, protože jsme neměli vůdce, Shamrocku. Ale teď uděláme cokoli!“

+ + + + +

Shamrock vešel do skladiště a zavřel za sebou dveře.

Tři muži, kteří seděli na bednách u mohutných kamen a hráli karty, překvapeně vzhlédli.

Poznal Rosse McCameyho, poďobaného Steva Guthrieho a Mexičana Chica Marqueze.

McCamey byl celý rudý.

„Co sem lezeš, ty skunku! Vypadni, ale rychle, nebo ti vpálím kulku do hlavy!“

„Tak to zkus, McCamey,“ chladně odvětil Shamrock.

McCamey pustil karty a stáhl si rukavice. V očích se mu záludně jiskřilo.

„Hej,“ řekl, „tvůj hlas…“

Shamrock se usmál.

„To ti zamrzl mozek, McCamey?“ zeptal se. „Tři měsíce stačí na to, abys na člověka zapomněl?“

Ross McCamey byl rázem bílý jako aljašský sníh.

„Sham – Shamrocku?“ vyděšeně zašeptal.

„Ano, mé jméno je Shamrock, McCamey. A vrátil jsem se proto, abych s vámi zúčtoval!“

„Kecy!“ zabručel Guthrie a vstal. „To je jenom nějaký ksindl, co nám chce nahnat strach. Já ho…“ Vytáhl kolt a namířil na Shamrocka.

Třesk výstřelu byl v uzavřeném baráku ohlušující.

Guthrie vykřikl. Kulka mu revolver vyrazila z ruky.

McCamey zařval a vrhl se stranou. Shamrock viděl, že trhl rukou k boku.

Opět zmáčkl spoušť.

Kulka narazila do kamen, odrazila se a vletěla McCameymu pod kabát. Zabiják se skácel na zem a zůstal ležet.

Mexičan se přikrčil. Dlaň měl položenou na rukojeti nože a možná by to zkusil, kdyby se náhle neotevřely dveře skladiště a nenahrnuly se tam maskované postavy s holemi v rukou.

Marquez pustil nůž a zvedl ruce.

Shamrock už si ho nevšímal. Přiběhl ke kamnům. Poďobaný Guthrie, který též zvedl ruce, se třásl jak osika.

Shamrock si klekl k McCameymu. Sevřel rty. Odražená kulka zabijáka zasáhla do hrudi. McCamey měl prázdné oči. Byl mrtvý.

„Shamrocku!“ zvolal jeden ze zlatokopů. „Musíme odtud pryč! Ostatní určitě slyšeli střelbu.“

Shamrock přišel ke dveří a vyklouzl ven. Slyšel hlasy ostatních. Chtěli Guthrieho a Marqueze postavit před soud. Rozsudek byl jasný už dopředu.

Vše bylo připraveno. Všude číhali zlatokopové, kteří mu dávali znamení, že všechno je O.K.

Muž, který hlídal Burdenův dům, mu zašeptal, že Burden a Pratt se po přestřelce šli podívat ven.

Vchodové dveře nebyly zamčené.

Shamrock sebejistě kráčel domem, jako by mu patřil.

Uprostřed haly se zastavil.

„Vancourte!“ zvolal.

Spíše ten pohyb vycítil, než zahlédl. Pomalu se ohlédl. Šikmo za ním se pootevřely dveře. Vyhlédla z nich bělovlasá hlava.

Pohlédl do malých, jiskřících se očí Maxe Strobela.

Ne, to nebyly oči šílence.

Max vyklouzl ven a pohlédl na něj. Shamrock věděl, že nevěří svým očím.

Už na něj nemohl nic zvolat.

Na galerii z jedné místnosti vyšel Vancourt. Postavil se k zábradlí, široce se rozkročil a pohlédl na Shamrocka.

Pistolník přivřel oči.

„Kdo jsi?“ zeptal se svým vysokým hlasem.

„Nula, Vancourte!“

Francouz to pochopil rychleji než McCamey. A reagoval jako grizzly zahnaný do kouta. Přesto proti Shamrockovi neměl šanci. Velkou halou třeskly výstřely.

Shamrock ucítil palčivou bolest na levé ruce, těsně pod jizvou od vlčích zubů.

Vystřílel celý zásobník. Když výstřely utichly, ležel Henri Vancourt na galerii a nehýbal se. „Shamrocku!“

To byl hlas Noatak.

Shamrock zpod kožichu vytáhl brokovnici a hodil ji Maxovi.

„Postav se za dveře, Maxi!“ zvolal.

Potom vyběhl na galerii.

Dívka se mu rozběhla naproti a Shamrock téměř nemohl popadnout dech, když se mu Noatak pověsila na krk a začala ho líbat.

Vlídně ji od sebe odstrčil.

„Počkej ještě, miláčku,“ zašeptal. „Ještě musím vyřídit Ace Burdena.“ Postrčil ji k otevřeným dveřím, z nichž předtím vyšel Henry Vancourt. Váhala. Když se však zvenčí ozval Burdenův hlas, poslechla.

Shamrock se postavil vedle mrtvého Vancourta. Nabil zásobník – a v tom okamžiku se otevřely vchodové dveře a dovnitř vešel Ace Burden.

Zbledl, když nahoře na galerii spatřil Shamrocka a mrtvého Henriho Vancourta.

Shamrock už na hlavě neměl čepici. Spadla mu, když ho objala Noatak.

Burden ho okamžitě poznal, přestože byl zarostlý.

Roztřásly se mu ruce. Neodvážil se na Shamrocka namířit.

„Ne!“ zašeptal. „Nestřílejte, Shamrocku!“ Klesl na kolena a jeho kolt spadl na podlahu. Zvedl obě ruce a mumlal slova, kterým Shamrock nerozuměl.

Hleděl na mocného muže, který terorizoval celý Klondike. Všichni se ho báli. Sám se málem zalknul strachem, když se s ním setkal poprvé.

Pochopil, že strach je jako divoké zvíře, které se může vrhnout na kohokoli. Člověk se jen musí naučit se s ním vyrovnat. U něj už zvíře jménem strach nemělo šanci.

Pratt, který věděl, co mu hrozí, pokud zlatokopům padne do rukou, s výkřikem uskočil stranou a zvedl kolt.

Tu zaduněla brokovnice.

Sekané olovo smetlo Pratta k zemi. Pak se ještě snažil odplazit od Maxe Strobela, který kráčel k němu, když se však otevřely vchodové dveře a dovnitř vtrhli zlatokopové, vzdal to.

Noatak přistoupila k Shamrockovi.

Položil jí ruku kolem pasu a usmál se na ni.

Měla rozzářené oči. Věděl, co mu chce říct.

Tak vidíš, řekly mu ty oči. Vždycky jsem věděla, co v tobě je.

„Ať žije Shamrock!“ zvolal jeden ze zlatokopů. A zatímco někteří z nich odváděli Pratta a Burdena, oslavovali ostatní Shamrocka, který to ale slyšel jen podvědomě.

Hleděl Noatak do očí.

Zaslouží si toho nejlepšího muže, pomyslel si. Jsem jí hoden?

Ano. Protože to jsem přece já, Shamrock!