John Kirby

Colorado western 218. Paní ranče Lone Star

Ve tmě se blýskalo, zpod kopyt se vznášel prach. Šest jezdců přicválalo k Rio Grande a vjelo do vody. Bok po boku se brodili k texaskému břehu. Koně v chladné vodě hekali a vzpínali se. Jim Starbuck se s vystříleným koltem v pravé ruce ohlédl přes rameno a spatřil pronásledovatele – mexickou kavalerii. Objevila se na břehu, který právě opustili. Třeskly výstřely a kulky čeřily hladinu pohraniční řeky. Mike Hood, který jel po jeho levém boku, se otočil v sedle a vystřelil na pronásledovatele z koltu…

Jezdec, který stál napravo od Jima, náhle vykřikl a klesl na hrušku svého sedla. Byla příliš tma na to, aby Jim Starbuck mohl poznat, kdo to koupil, ale soudě podle výkřiku to byl Dave Bass. Jim se vyklonil ze sedla a pomohl mu udržet se na hřbetě koně.

Šest jezdců, kolem kterých hvízdaly kulky, dorazilo na břeh. Vraceli se do Texasu, po dvou letech strávených v neklidném Mexiku. Cválali. Jim Starbuck cítil, že raněný ztrácí síly a že se o něj stále více opírá.

Pak dal znamení zastavit. Když Dava Basse pustil, ten sklouzl ze sedla. Ostatní muži sesedli. Jim škrtl sirkou. Ve svitu plaménku Davův bratr Will rozepnul raněnému košili.

„Dej sirku níž, ať to můžu vidět,“ řekl Jimu Starbuckovi. Když plamének osvítil silně krvácející ránu, Will Bass zaklel, ale v té kletbě se skrývala i úleva.

„Trefili ho do ramene. Může mluvit o štěstí. O dlaň níž a kulka by ho zasáhla do srdce. Musíme ho zavézt k doktorovi. Kulka musí pryč a musí se zastavit krvácení. Není tu někde poblíž nějaké město?“

„Lobo,“ odpověděl Ben Rando. „Ale to je dvanáct, patnáct mil odtud.“

Jim Starbuck na něj pohlédl. Byl to chlap jak hora, ramenatý, s prackami jako lopaty. Dokázal uzvednout koně. Přitom byl mlčenlivý jak ryba.

Ve svitu sirky se Jim Starbuck rozhlédl kolem.

Mike Hood, blondýn s šedýma očima, který jako jediný z těch šesti nosil dva kolty: jeden nízko na pravém boku a druhý – pažbou dovnitř – vysoko na levém, takže po něm mohl kdykoli rychle sáhnout. Jim ještě nepotkal nikoho, kdo by byl s koltem rychlejší než Mike Hood.

Vedle něho stál Johnny Bryant – tmavovlasý muž s vážným pohledem a mladistvou tváří. Nosil jižanskou polní čepici z občanské války. Na kostnatých ramenech měl šle starých kavaleristických kalhot, v armádním pouzdře kolt. Na něm i na patrontašce na opasku byl mosazný znak s písmeny C.S.A. – to byl znak Konfederace.

Dava a Willa Bassovy by nikdo nepovažoval za bratry. Dave byl fešák, na kterém mohly ženy oči nechat. Will Bass byl oproti tomu malý, křivonohý a měl tvář mezka. Jeho oči však byly přátelské. Byly to veselé oči, přestože za sebou měl tucet krvavých polních tažení a dvě prohrané občanské války – nejdřív tu americkou a potom mexickou.

Jim je všechny znal tak dobře, jako by to byli jeho bratři. Koneckonců s nimi bok po boku bojoval v mnoha bitvách a soubojích. Teprve tváří v tvář smrti se ukáže, co v člověku je. A to, že těch šest zůstalo tak dlouho spolu, jasně svědčilo o tom, že si důvěřovali.

„Jestli je Lobo jediné město v okruhu patnácti mil, pak musíme tam,“ řekl Will k Randovi.

„Nevěřím, že Dave se v sedle udrží tak dlouho,“ namítl Johnny Bryant. „Bylo by rozumnější mu tu kulku vytáhnout hned.“

„Tvým špinavým bowie knifem, aby pak umřel na ranovou horečku?“ vyhrkl Will Bass. „To nedovolím. Krom toho nemáme kamenec, abychom mohli zastavit krvácení.“

„Jen klid, Wille,“ řekl Jim Starbuck. „Odvezeme tvého bratra do Loba – na nosítkách, které zavěsíme mezi koně.“

Zatímco muži tam nerozhodně stáli, dodal: „Nikoho nenecháme ve štychu.“

To stačilo. Taková slova je po dlouhé roky držela pohromadě – a bylo to přátelství zpečetěné krví, špínou a nepřátelskou palbou za občanské války. Díky takovým slovům drželi spolu i té noci, když se brodili přes Rio Grande pod velením generála Konfederace Jo Shelbyho, který po porážce Jihu odmítl přijmout kapitulaci u Appomattoxu. Než koně dorazili na mexický břeh, klesla kulkami provrtaná vlajka Konfederace do vln Rio Grande.

V Mexiku habsburský císař Maxmilián potřeboval zkušené vojáky a byl odhodlaný zaplatit Shelbyho kavaleristům ve zlatě, aby mu pomohli porazit republikány.

Pro Jima Starbucka, který tenkrát nosil uniformu kapitána armády Konfederace, a jeho muže to byla jasná věc. Mnozí z těch, kteří s Shelbym jeli do Mexika, tam nalezli svůj hrob. Přesto císař válku prohrál. Jeho armáda byla zničena a spolu s ním byli popraveni dva jeho generálové. Od té doby Texasané v Mexiku nebyli vítáni, protože tam vládl republikánský prezident, který nezapomněl, kolik krve Shelbyho kavalerie prolila.

Jim Starbuck a jeho muži se k hranici museli prostřílet. Z celé jeho setniny, která před dvěma lety dorazila do Mexika, se vrátilo pouhopouhých šest mužů.

Dave Bass byl ještě stále v bezvědomí a to bylo dobře, protože tak aspoň byl ušetřen bolesti. Té ho čekalo po cestě do Loba víc než dost.

„Už jsi někdy přemýšlel o tom, kam pojedeme?“ zeptal se Mike Hood, který přihlížel tomu, jak ostatní vyrábějí nosítka pro raněného.

„Ne,“odvětil Jim Starbuck. „Zatím jsem uvažoval jen nad jedinou věcí: jak překonáme Rio Grande. Ale teď jsme v Texasu a budeme se tu muset porozhlédnout po nějaké práci.“

Hood se rukama opřel o kostěné pažby koltů. Jim potmě jeho tvář viděl jen nezřetelně. Cítil však, že ho trápí pochybnosti.

„Jsme pistolníci a všechno už jsme se odnaučili – všechno kromě boje,“ zamumlal Mike Hood. „A Texas je poražená, okupovaná země. Bude těžké tu najít práci. Jedině že by…“

„Že by to byla pistolnická práce,“ dopověděl to Jim Starbuck. Chvíli mlčky přemýšlel, načež zavrtěl hlavou. „Já už mám bojů plné zuby, Miku. Šest let války mi stačilo. Vím, že mnoho bývalých vojáků z Texasu po válce začalo pronajímat své kolty a teď jsou z nich pistolníci nebo dokonce bandité. A to já nechci. Nechci ztratit svou čest. Jeďme s Davem za doktorem do Loba. Všechno ostatní už se vyřeší potom. Možná někde najdeme práci jako kovbojové. Rád bych si našetřil nějaké peníze, abych si mohl koupit půdu a začít chovat dobytek.“

„Jak myslíš,“ řekl Hood a pokrčil rameny. „Ale snadné to nebude. Texas je pokořená, podrobená země, kde je vůle dobyvatele zákonem.“

+ + + + +

Lobo bylo texaské pohraniční městečko, jakých bylo na dostavníkové cestě mezi Laredem na jihu a El Pasem na severu mnoho. Stály tam tři tucty domů a každý čtvrtý z nich byl saloon.

Díky větru a slunci fasády vybledly, Main Street byla zbrázděná nesčetnými koly. Toho rána město působilo bezbarvě, ošklivě, ba přímo nepřátelsky.

Jim Starbuck zastavil koně před budovou s nápisem „Lékař“. Sesedl a zabušil na dveře. Po chvíli vevnitř zašramotil klíč, dveře se otevřely a objevil se šedivý muž ve spodní košili s visícími kšandami a petrolejkou v ruce. Měl brýle s kovovou obroučkou a vypadal nevrle.

„Co se to, k čertu, zase děje?“ zabručel. „To se tu člověk ani nemůže vyspat? Neříkejte mi, že někde v okolí čekají dítě. Právě j sem se z j ednoho porodu vrátil – teprve před hodinou.“

Jim Starbuck pohlédl na štít na domě. „Doktor McLean?“ zeptal se.

„Ano. Kdo jste a co chcete?“ nevlídně odsekl muž.

Jim mu sdělil své jméno. „Máme jednoho raněného. Koupil to do ramene a trmácíme se s ním už dlouhé hodiny.“

Lékař pohlédl za něj na nosítka, na kterých ležel raněný. Promnul si bradu, rezignovaně zavrtěl hlavou a smířil se s tím, že té noci už odpočívat nebude.

„Na co ještě čekáte? Odneste ho dovnitř!“ zabručel.

Rando zvedl Dava Basse z nosítek a odnesl ho dovnitř. Ostatní ho následovali, když předtím přivázali koně.

Bass ležel na stole. Jeho tvář byla bledá, oči měl zavřené. Na čele a na propadlých lících se mu leskly krůpěje potu. MacLean odvázal zakrvácený obvaz.

„Kulka je poměrně blízko srdce,“ zamumlal, když si prohlédl ránu. „Probila lopatku a vězí pod klíční kostí. Plíce nejsou poraněny, jinak by z rány vytékala světlá, zpěněná krev. Měl štěstí.“

„Zachráníte ho, doktore?“ zeptal se Will Bass.

„Když ho nezabije ranová horečka, zvládne to.“ MacLean si těch pět mužů změřil pohledem.

„Kdybych byl šerif, myslel bych si, že byl na útěku, když ho trefila kulka,“ dodal. „A ten, kdo je v západním Texasu na útěku, obvykle utíká před zákonem. Jenže já nejsem šerif.“ Povytáhl obočí a pohlédl na Jima Starbucka, jako by očekával odpověď.

„Přijeli jsme z Mexika. A tamní kavalerie nám na rozloučenou poslala pár olověných pozdravů,“ vysvětloval Jim. „Chtěli nám dát jasně najevo, že jsme v Mexiku nežádoucí.“

„V poslední době sem přes Rio Grande poměrně často jezdí prachem pokrytí jezdci s kolty nízko u pasu. A mnozí z nich krvácejí z podobných ran,“ řekl starý doktor. „V Mexiku je to asi tvrdé.“

„Republikáni účtují s přívrženci císaře,“ odvětil Jim. „Znovu jsme bojovali na špatné straně.“

MacLean přikývl, jako by Jimova slova potvrdila jeho domněnky. Potom sáhl po pinzetě.

„Držte ho pevně,“ řekl a kývl na Davea Basse. „Nebude takjednoduché mu vytáhnout kulku. Bude sebou házet. Nesmí se ale pohnout, jinak ho pinzetou zraním víc než kulka.“

Ben Rando chytil raněného za ruce, Will Bass za nohy. O pět minut později byla kulka venku.

„To by bylo,“ řekl lékař. „Musím ho ještě ovázat. Jet ale v tomto stavu nemůže.“

„Možná byste ho tu na pár dnů mohl nechat?“ řekl Jim. „Dokud nebude moct do sedla. Samozřejmě za to zaplatíme.“

Vytáhl zlatou desetidolarovou minci a položil ji na stůl. MacLean se znovu poškrábal na bradě.

„Tak dobrá, postarám se o něj,“ řekl. „Ale jen dokud nebude moct vylézt do sedla. Kdybych si tu nechával každého postřeleného pistolníka, kterého jsem ošetřil, musel bych si otevřít hotel.“

„Hledáme práci, doktore. Poctivou práci,“ řekl Jim. „Kde ji tu můžeme najít?“

„To tu spíš najdete psa bez blech než poctivou práci. Jih byl poražen a je na dně. Hospodářství je zruinované. V Texasu je kovbojů bez práce víc než dobytka bez pána a toho je tu opravdu víc než dost. Proto se tu tak rozmnožili bandité. Ti lidé nevědí, z čeho mají žít. Všechno, co se za války naučili, je zabíjení a střílení. Podél Rio Grande se to bandity a pistolníky jen hemží a každým dnem jich přibývá. Nevěřím, že v Lobu najdete poctivou práci. Jedině že byste za pětadvacet centů za den čistili plivátka v saloonech. To všechno ta zatracená válka.“

„Porozhlédneme se po městě, doktore,“ řekl Jim. „Přijdeme před polednem. Pak už snad Dave bude při vědomí.“

Opustili dům a zůstali venku u svých koní. Po tom, co jim lékař popsal situaci v kraji, jim město připadalo ještě ošklivější a nepřátelštější než předtím.

+ + + + +

Jim Starbuck odmotal uzdu svého valacha a vydal se s ním po ulici. Ostatní ho mlčky následovali.

Náhle se ozval dusot kavalkády a objevil se houf jezdců. Jim odhadoval, že je jich tak dvacet. V jejich čele cválal jeden muž v černém. Měl španělský klobouk s rovným okrajem, vestu a košili s širokými, vlajícími rukávy. Na bocích se mu houpaly postříbřené kolty se slonovinovými pažbami.

Víc Jim neviděl, protože houf procválal kolem a zastavil před saloonem Alhambra.

Zatímco Jim uklidňoval nervózního koně, jezdci sesedli, přivázali svá zvířata před saloonem a zmizeli vevnitř.

„Jistí lidé tu mají eldorádo,“ řekl Mike Hood, který pozoroval ty muže. „Všechno jsou to pistolníci. A najal si je jediný muž. Jejich koně mají všichni jediný cejch: Šíp. Jime, myslím, že bychom měli jít do stejného saloonu jako oni. Když tu našlo tolik chlapů práci, pak už na několika nesejde. Promluvíme si s nimi.“

„Ať už je najal kdokoli,“ odvětil Jim, „neudělal to proto, aby pro něj cejchovali dobytek, opravovali ploty a kopali studny. Ti pracují za pistolnickou mzdu.“

„Ten, kdo má ranč, potřebuje i kovboje,“

trval na svém Mike Hood. „A ty přece chceš dělat kovbojskou práci. Jenom se přece zeptáme.“

Jimu Starbuckovi se moc nelíbilo, že ho do toho Hood tlačí. Pak si však řekl, že si nemohou moc vybírat. Jejich vyhlídky na sehnání práce ve městě byly velmi malé.

„Možná máš pravdu,“ zamumlal. „Někde začít musíme.“

Ve chvíli, kdy se chtěl vydat k saloonu Alhambra, ze stejného směru, z něhož dorazili, přijel vůz. Táhli ho čtyři mezci. Dlouhé uzdy držel v rukou muž, který byl oděn jako kovboj. Vedle něj na kozlíku seděla žena, která měla na klíně winchestrovku.

Měla zrzavé vlasy, jezdeckou sukni s rozparkem, vysoké boty a bílou plátěnou blůzu pod vlčím kožichem. Před lékařovým domem vůz zastavil. Žena slezla z kozlíku, strčila winchestrovku pod plachtu a vešla dovnitř, když si předtím vyměnila několik slov s kovbojem.

Vůz pokračoval dál a projel kolem Jima a jeho mužů. Když se přiblížil k Alhambře až na dvacet kroků, otevřely se lítací dveře a ven vyšlo půl tuctu pistolníků. První z nich byl muž v černém s postříbřenými kolty. Sešel na ulici a postavil se vozu do cesty.

„Takže ty jsi nepoučitelný a nechceš si uvědomit, že kovbojové z Lone Star nemají v Lobu co pohledávat, Walkere,“ řekl k muži na kozlíku vozu.

Nyní, na slunci, měl Jim příležitost si prohlédnout pistolníkovu tvář. Vystouplé lícní kosti prozrazovaly indiánskou krev. Šikmé oči byly jantarově žluté, jako oči vlka.

Jim tušil, že pistolník musí být ocelový muž, kterému se rovná jen málokdo.

Slonovinou zdobené pažby jeho postříbřených koltů se pohybovaly v rytmu jeho kroků, když s cinkáním ostruh kráčel k vozu. Ruce měl při tom neustále v bezprostřední blízkosti zbraní.

Jeden z mužů, kteří s ním šli do saloonu, držel prvního mezka ve spřežení tak pevně, že vůz nemohl odjet.

„Neměls jezdit do města, Walkere,“ dodal chlapík v černém. „To od tebe nebylo rozumné. Ale dám ti ještě poslední šanci. Máš minutu na to, abys zmizel z Loba. Jestli tě tu po uplynutí této lhůty ještě uvidím, vpálím do tebe kulku.“

Kovboj na kozlíku, mladý muž v kožených chráničích nohou, ovčím kožichu a prošlapaných botách, zbledl.

Jim Starbuck cítil, že se bojí. Bylo by rozumné, kdyby okamžitě odjel z města, protože proti pistolníkovi neměl naději. Jenže z nějakého důvodu váhal. Nejistě otočil hlavu a pohlédl na dům, ve kterém zmizela zrzavá žena. Zdálo se, že bojuje sám se sebou. Potom však sebou trhl a vypjal ramena.

„Mně žádný lupič nebude rozkazovat, kam můžu a kam nemůžu jezdit!“ řekl přidušeným hlasem. „Ustup mi ihned z cesty, Blaire!“

Vzal uzdy spřežení do levé ruky a pravou posunul ke koltu.

„Takže ty chceš bojovat, abys té zrzce dokázal, že jsi muž,“ odvětil pistolník a vycenil zuby.

„Řekl jsem, že mi máte ustoupit z cesty,“ opakoval kovboj. „Do tohoto města může každý, kdo přijíždí s poctivými úmysly. A mohou sem dokonce i lupiči, pistolníci a bandité. V dobách, kdy zákon udržovali texaští rangeři, by se někdo jako vy nemohl ukázat na ulici.“

Blair se rázem přestal usmívat. V jeho tváři se nyní zračil vražedný, vlčí výraz.

„To jsi neměl říkat, Walkere,“ procedil mezi zuby. „Za to zaplatíš. Vyženu tě z města…“

V té chvíli kovboj sáhl po zbrani. Nebyl však dostatečně rychlý. Než kolt stačil vytáhnout, Blair tasil pravý revolver a namířil na Walkera.

Kovboj strnul. Jeho oči se rozšířily a tvář mu zesinala. Nevěděl, co má dělat. Nemohl tam takto stát věčně. Musel kolt strčit do pouzdra, nebo ho zcela vytáhnout. To druhé by ho však stálo život, protože Blair jenom čekal najeho pohyb. Kovboj neměl na vybranou. Musel tasit – a udělal to.

Těsně za sebou třeskly dva výstřely. Walker spatřil záblesk, načež ho cosi udeřilo do hrudi. Zmáčkl spoušť, ale jeho kulka se jen zaryla do země.

Jim viděl, jak se Vzepjal, načež mu revolver vypadl z dlaně a skácel se z kozlíku mezi mezky.

Ještě než mohli Jim ajeho muži nějak reagovat, otevřely se dveře lékařova domu a na ulici vyšla zrzavá žena a starý lékař. Přiběhli tam a pohlédli na mrtvého kovboje.

„Můj Bože!“ řekl MacLean. Žena pomalu zvedla hlavu a pohlédla na Blaira, který si s chladným úsměvem obtočil kolt okolo ukazováčku a potom ho strčil do pouzdra.

„Vrahu! Proklatý vrahu!“ hlesla. Přišla k vozu a vytáhla winchestrovku, kterou předtím strčila pod plachtu. Chtěla zbraň nabít, ale tu k ní přiběhl Jim Starbuck a chytil ji za ruku.

„Nedělejte to, madam,“ řekl. „Na toho pistolníka nemáte.“

„Pusťte mě!“ vyhrkla a pokusila se vymanit z jeho sevření. Vzal jí pušku a hodil ji na korbu. V tom okamžiku se rozplakala, skryla si tvář do dlaní a otočila se. Celá se chvěla.

MacLean, který se skláněl ke kovboji, se narovnal a zavrtěl hlavou.

„Tady už se nedá nic dělat,“ zamumlal. „Kulka ho zasáhla přímo do srdce.“

„Walker sáhl po koltu jako první. Mám tucet svědků,“ sebejistě řekl Blair.

„Ano a já jsem jedním z nich,“ ozval se ze saloonu mužský hlas. Jim se otočil.

Na prahu saloonu Alhambra stál vysoký muž v tmavém obleku, sametové vestě a černé, hedvábné vázance. Do tváře mu stínila krempa stetsonu. Jeho vysoké holínky se leskly, zpod pravého šosu saka mu trčela kostěná pažba koltu.

„Všechno, co se na ulici dělo, jsem viděl,“ řekl. „Blair jednal v sebeobraně. To můžu odpřísáhnout. A moji lidé též.“

„Murray,“ řekl MacLean, tak, jako by to nemohl vyslovit, „věřím vám, že jste ochotný odpřísáhnout všechno, co Blair tvrdí, je přece ve vašich službách.“

Muž, o kterém lékař hovořil jako o Murraym, sešel z chodníku na ulici. „Chcete tím říct, že lžu, doktore?“ chladně se zeptal.

Za ním ze saloonu vyšla krásná, tmavovlasá dáma ve zdobeném kostýmu. Měla černé oči, v nichž se zračila vášnivost. Odvážný výstřih jejích šatů odhaloval náznaky ňader. Zdálo se, že to, co se stalo na ulici před Alhambrou, jí vůbec neotřáslo.

Murray přistoupil k zrzavé ženě vedle vozu. „Je mi vašeho kovboje líto, slečno Warwicková,“ řekl. „Ale sáhl po koltu jako první. V jistém smyslu jste vlastně jeho smrtí vinna vy. Proč nechcete pochopit, že váš boj je od začátku nesmyslný? Lhůta, kteroujsem vám dal, vyprší dnes o půlnoci. Dnes jste přišla o svého posledního kovboje. Už za vás nikdo nebude bojovat. Krom toho mám zákon na své straně.“

„Zákon…,“ pohrdavě řekla. „V tomto kraji platí jen jediný zákon a tím je vaše vůle, která se opírá o kolty vašich pistolníků.“

„Já se vždy řídím právem a zákonem,“ odvětil Murray. Když se otočil k lékaři, Jim spatřil jeho tvář. Měla ostré rysy, byla nápadně bledá a dominovaly jí černé oči, které byly těsně při sobě. Připomínaly hlavně koltů. Z toho muže čišelo cosi, co Jima varovalo.

„Vím, že váš otec na ranči dřel jako kůň, slečno Warwicková,“ dodal Murray, který se opět obrátil k zrzce. „A jsem ochoten za něj zaplatit jistou sumu. Ne velkou, ale stále je to dost na to, abyste mohla opustit Texas. Pokud však do půlnoci neodjedete, ponesete následky. Žena, která hraje mužskou hru, se musí podřídit pravidlům mužů.“

Tu se otočila a Jim vůbec poprvé zřetelně spatřil její tvář. Měla zelené oči, ve kterých se zračil hněv a znechucení.

„Pokud mě chcete vyhnat z mé půdy, budou mě vaši lidé muset zabít jako Walkera, Murray,“ zvolala chvějícím se hlasem. „Neopustím svůj majetek a budu proti vám a vašim pistolníkům bojovat do posledního náboje.“

Pak si opět povzdechla. MacLean jí položil ruku kolem ramen a odvedl ji pryč.

V té chvíli se davem prodral podsaditý, ramenatý muž. Měl bledě modré oči a knír. Očividně ještě spal, když padly výstřely, protože byl neoholený a ne úplně oblečený. Levou rukou si zapínal kšandy. Revolverový opasek však měl a v pravé ruce držel brokovnici s uřezanými hlavněmi.

„Co se stalo? Co se tu děje?“ zeptal se a pohlédl na mrtvého.

„Přestřelka, šerife,“ odvětil Murray a pousmál se. „Walker si to chtěl rozdat s Blairem, ale nebyl dost rychlý.“

„Kovbojové by raději měli kolty používat jen k zatloukání kůlů v ohradách,“ pohrdavě řekl pistolník v černém.

„Jen klid, Blaire,“ ostře řekl Murray. „Šerife, je dost svědků, kteří mohou odpřísáhnout, že Jason Blair střílel v sebeobraně. Viděl jsem to i já. Nebudete přece zpochybňovat mé slovo?“

Jim v těch slovech cítil výhružku. I šerif to pochopil, protože sebou trhl.

„Odneste ho!“ řekl a ukázal na mrtvého. Otočil se k Murraymu a dodal: „Ne, vaše slovo nezpochybňuju, pane Murray. Když říkáte, že Jason Blair střílel v sebeobraně, pak to tak i bylo.“ Obrátil se, aniž by na někoho pohlédl, a se skloněnou hlavou šel pryč. Murray hleděl za ním. Chvěly se mu koutky úst.

„Zpátky do saloonu!“ zvolal na své muže. „Platím jednu rundu!“

Když Murrayho smečka zmizela za lítacími dveřmi, stála krásná, tmavovlasá žena ještě pořád na kraji chodníku. Vypadalo to, jako by nedokázala odtrhnout zrak z Mika Hooda. Světlovlasý pistolník její pohled opětoval. Oba mlčeli, ale v jejich očích se objevilo instinktivní pochopení. Nikdy předtím se nepotkali a přece to vypadalo, jako by se znali.

„Ruby!“ ozval se čísi hlas. Ve dveřích saloonu stál Murray. Žena šla za ním. Murray si změřil Jima Starbucka a jeho lidi krátkým pohledem, načež za sebou zavřel dveře.

„Co teď?“ zeptal se Johnny Bryant. Kovbojova smrt je nevyděsila, na to v posledních letech viděli příliš mnoho zkázy. A přesto zřetelně cítili, že město zahalil temný stín násilí.

„Tady se brzy bude střílet,“ řekl Will Bass. „Když je v tak malém městečku tolik pistolníků, může to mít jen jediný důvod – a tím je válka o prérii.“

„Miku?“ řekl Jim.

Hood, který ještě stále hleděl na lítací dveře, za kterými zmizela tmavovlasá žena, se otočil k Jimovi a pohlédl na něho, jako by se probral ze snu.

„Will má pravdu,“ řekl po chvíli. „Bude tu mela. Možná jsme sem přijeli v pravou chvíli. Schyluje se k válce o prérii a obě strany potřebují pistolníky.“

Jim podal Bryantovi uzdu svého valacha. „Počkejte tu na mě!“ řekl. Potom se vyšvihl na kozlík vozu, který stál uprostřed ulice, otočil ho a přijel k MacLeanovu domu.

+ + + + +

Jakmile překročil práh, uslyšel mužský a ženský hlas, když však otevřel dveře pokoje, kde byl Dave, vzrušená debata utichla. MacLean a zrzavá žena se otočili k němu.

„Váš vůz stojí před domem, madam,“ řekl Jim. „Myslím, že by bylo dobře, kdybyste vylezla na kozlík a opustila město. Dnes už jste si zažila své.“

„To je Jim Starbuck,“ představil ho starý lékař. „A toto, pane Starbucku, je slečna Charity Warwicková.“

Jim si zdvořile sáhl na okraj klobouku.

„Madam!“

„Vy jste ten muž, který mi vzal mou winchestrovku,“ okamžitě řekla.

„Připadalo mi to, že by vám proti Murrayho smečce moc nepomohla. Mezi winchestrovkou v rukou ženy a v rukou muže není rozdíl. Pravděpodobně by vás zastřelili, kdybyste namířila na Murrayho lidi. A mám pocit, že by se to Murraymu jen hodilo.“

„Obávám se, že má pravdu, Charity,“ přisvědčil MacLean. „Ti muži by se nerozpakovali zavraždit ženu.“

„Kdo je ten Murray?“ zeptal se Jim.

„Leon Murray,“ odpověděl namísto Charity Warwickové MacLean,, je dobrodruh. Před týdnem přijel do Loba a vznesl nárok na půdu Charity. Údajně má listinu, která dokazuje, že poslední mexický guvernér Texasu v roce 1834 tuto půdu věnoval jeho otci. Charity je podle něj na ranči protiprávně a musí ho okamžitě opustit.“

„Je jeho nárok oprávněný?“ zeptal se Jim.

MacLean pokrčil rameny.

„Podle mě je to celé rafinovaný podvod. Ale to se nedá dokázat. Texas trpí zvůlí zkorumpované yankeeské vlády. Murray je sám Yankee ze Severu a má vlivné přátele ve vysokých funkcích. Očividně chce v západním Texasu vybudovat dobytkářské impérium. Je to pochybný člověk, je ochotný každého, kdo se mu postaví do cesty, odstranit násilím. Západně odtud, v okrese Hudspeth, se stejným trikem zmocnil dvou velkých rančů. Teď chce ovládnout i půdu Charity, která vlastní ranč Lone Star na Wildhorse Creeku. Založil ho její otec, který zemřel před rokem. Teď si Murray myslí, že s ní bude mít snadnou práci. Shromáždil čtyřicet až padesát pistolníků, kteří terorizují kraj. Před týdnem dal Charity lhůtu, do které musí opustit ranč. Vyprší dnes o půlnoci. Murrayho výhružka, že s každým, kdo mu bude překážet, zatočí, způsobila to, že těch pár kovbojů, kteří ještě pracovali pro Lone Star, sedlo na koně a odjelo.

Zůstal jen Walker, který byl do Charity zamilovaný. Viděl jste sám, co se s ním stalo. Nebyl to žádný ostrostřelec, jen prostý, poctivý kovboj, takže proti Murrayho chlápkům neměl šanci. Teď Charity kromě starého kuchaře už nezůstal nikdo, na koho by se mohla spolehnout. Poradil jsem jí, aby se ranče vzdala a začala někde jinde, i když je to těžké. Proti Murraymu nemá naději.“

„Viděla jste tu listinu, o kterou Murray opírá své nároky, na vlastní oči, madam?“ zeptal se Jim.

„Ne, prý ji viděl šerif Fannin,“ odvětila Charity.

„Fannin je na Murrayho výplatní listině jako nějaký pistolník,“ pohrdavě odfrkl starý lékař. „Jeho slovo má stejnou hodnotu jako prázdné plivátko.“

„Ale zastupuje v Lobu zákon a jeho slovo má váhu, protože za ním stojí Murrayho moc,“ trpce dodala Charity Warwicková. „Ale já se vyhnat nenechám. Můj nárok na ranč Lone Star je nezpochybnitelný. Murray svůj požadavek před soudem neprosadí.“

„Myslím, že s tím před soud jít nechce,“ poznamenal MacLean. „Chce bojovat. A to ty nemůžeš, protože jsi sama. Jistě, kdybys měla kovboje, kteří se nebojí pistolnické práce…“ Náhle se odmlčel, jako by ho něco napadlo, otočil se k Jimovi a zeptal se: „Neříkal jste, že hledáte poctivou práci? No, lehký džob vám Charity nabídnout nemůže, ale poctivý ano.“

„Nevím,“ váhavě odvětil Jim. Všiml si, že Charity se na něj nyní dívá jinak než předtím.

A viděla vysokého muže v šedé košili, který měl kožené chrániče nohou, jež mu sahaly od pasu až po kolena. Pohlednou tvář mu stínil černý texaský klobouk, na pravém boku měl armádní kolt s dřevěnou pažbou. To, jak jej nosil, prozrazovalo, že to je pistolník.

Ale to nebyl důvod, proč ho Charity náhle viděla v jiném světle. Možná to bylo odhodlání, které se zračilo v jeho tváři, nebo tvrdost v jeho očích.

„Vy byste pro mě pracoval?“ zeptala se.

„Nevím,“ opakoval Jim.

„Moc vám toho nabídnout nemůžu,“ řekla Charity. „Obvyklou kovbojskou mzdu třicet dolarů na měsíc, stravu a střechu nad hlavou.“

„Na vašem místě bych to vzal,“ řekl MacLean, když viděl, že Jim váhá. „V okruhu jednoho sta mil byste jinou práci nenašel.“

„Tak jednoduché to není,“ namítl Jim. „Musím si o tom nejdřív promluvit s ostatními. Chci, aby se k tomu každý vyjádřil.“

„Pak si s nimi promluvte hned,“ řekl lékař.

Jim ještě stále váhal. Potom však pohlédl do smaragdových očí Charity a rozhodl se.

„Dobrá, promluvím se svými lidmi a přijdu za vámi.“

Opustil dům a vydal se na ulici.

+ + + + +

Jeho muži nebyli tam, kde je nechal. Jejich koně stáli u zábradlí před saloonem Alhambra. Rozrazil lítací dveře a šel dovnitř. Saloon praskal ve švech, byli tam Murrayho muži.

U stolu vzadu viděl Mika Hooda, Willa Basse, Bena Randa a Johnnyho Bryanta. Prodíral se k nim.

„Máme dvě whisky náskok,“ pozdravil ho Bass. „Musíš nás dohnat.“

Hood mlčel. Hleděl na tmavovlasou ženu, která seděla u stolu s Murraym a Blairem. Jima se zmocnila temná předtucha, když si všiml výrazu v přítelově tváři.

„Našel jsem nám práci,“ řekl a posadil se na volnou židli. „Ale nechtěl jsem mluvit za vás.“

„Jakou práci?“ zeptal se Ben Rando, který mezi dlaněmi držel džbán s pivem. Whisky nepil.

„Džob pro bojovníky prérie,“ odvětil Jim. Stručně jim vysvětlil, jakou mu Charity dala nabídku a jaká je situace v kraji. Že to není zrovna lákavá práce, jim nemusel říkat.

„Můžeme to přijmout nebo taky ne. Ještě jsem jí neodpověděl,“ řekl nakonec. „Každému z nás by ale mělo být jasné, že nás čeká tvrdý boj s nejistým výsledkem, když to přijmeme. V tom případě budeme mít co do činění s Murrayho pistolníky.“

Čekal na odpověď. Několik minut panovalo mlčení, načež Rando řekl: „Jestli si myslíš, že bychom to měli vzít, pak jsem pro i já.“

„I já.“ Johnny Bryant přikývl.

A Will Bass zamyšleně řekl: „Mě nějaké války o prérii nezajímají. Ale teď už jsme jednou tady a potřebujeme práci, takže proč ne?“

„A ty, Miku?“ zeptal se Jim Hooda. Než mu však světlovlasý pistolník mohl odpovědět, dopadl na stůl, u kterého seděli, stín.

Jim vzhlédl. Stáli před nimi Murray s Blairem.

Muž v černém se oběma rukama opíral o slonovinami zdobené pažby svých postříbřených koltů. Změřil si je pohledem a ten ulpěl na Miku Hoodovi a jeho podivně připnutých revolverech. Murray měl palce zaháknuté za zbraňovým opaskem.

„Všiml jsem si vás už na ulici,“ řekl. „Hledáte práci? Odkud jste přijeli?“

„Z Mexika,“ odpověděl Jim.

Murray se mnohoznačně usmál.

„To jsem si myslel. Vypadáte jako lidé, co umějí zacházet s revolverem. Najímám střelce a platím dobře.“

„Kolik?“ zeptal se Mike Hood.

Než však Murray mohl odpovědět, řekl Jim: „Nemáme zájem. Už jeden džob máme.“

„U Charity Warwickové?“ pohrdavě řekl Leon Murray. „Budete toho litovat, pokud se rozhodnete jezdit pro ranč Lone Star. Každopádně vám dám lepší nabídku. Zaplatím vám sto padesát dolarů měsíčně a odměnu, až boj skončí.“

„Ne,“ řekl Jim.

„Proč s nimi ztrácíte čas, pane Murray?“ ozval se Blair. „Mohli bychom je snadno vyhnat z města.“

Mike Hood přivřel oči a trhl sebou.

„Jestli to chcete zkusit, musíte začít se mnou,“ řekl.

„Proč ne?“ odvětil Blair a odstoupil stranou. Ruce měl svěšené za kolty.

Mike bez váhání vstal, tak prudce, že převrhl židli.

Než však mohli sáhnout po revolverech, vstoupil mezi ně Murray.

„Navrhuji to vyřešit bez střílení,“ řekl k Jimovi. „Samozřejmě můžete mou nabídku odmítnout. Ale v tom případě bych vám radil co nejrychleji opustit město.“

„To už jsme beztak chtěli udělat,“ odvětil Jim a vstal. „Vyhýbejte se půdě, která patří ranči Lone Star, pane Murray. To samé platí i pro vaše muže. Každého, koho tam najdeme, čeká kulka.“

Nečekal na Murrayho odpověď a šel ke dveřím. Ostatní ho následovali. Jako poslední saloon opustil Mike Hood. Kráčel pozpátku, s dlaní na koltu.

„Bylo by bývalo lepší, kdyby došlo k boji a já zastřelil toho Blaira,“ zachmuřeně řekl, když odvazoval uzdu koně. „Je z Murrayho pistolníků ten nejnebezpečnější. Ten nám ještě nadělá trable.“

Jim zvedl levou přední nohu svého valacha. „Uvolnila se mu podkova,“ řekl. „Všiml jsem si toho už po cestě. Budu ji muset nechat opravit. Běžte mezitím za MacLeanem. Vytáhněte odtud Dava a naložte ho na vůz, vezmeme ho s sebou. Přijedu za vámi, až bude podkova pevně sedět.“

Potom se s valachem vydal po Main Street. Kovárna stála na kraji města. Byla to otevřená kůlna a vedle stála nájemní stáj. Ve výhni plápolaly plameny, ale nikoho nebylo vidět. Jim přivázal svého kulhajícího valacha a vešel do stáje. Tam bylo šero. Ve stáních přešlapovali koně.

„Haló, je tu někdo?“ zvolal.

Nikdo neodpověděl.

Náhle do vrat stáje padl stín. Jim položil dlaň na kolt a chtěl se otočit.

Tu však ucítil chladný kov na spánku a uslyšel mužský hlas, který řekl: „Jestli se jenom hneš, ustřelím ti hlavu.“

Neznámý mu vytáhl kolt z pouzdra a hodil ho do prázdného stání.

„Teď se můžeš otočit.“

Jim to udělal. Stál před ním Jason Blair. V rukou držel postříbřené kolty. Vedle něho čekali tři další muži – ramenatí, urostlí chlápci.

„Pan Murray si myslí, že musíte mít pádný důvod, když máte odjet z města,“ řekl Blair.

„Pět mužů a jeden raněný,“ pohrdavě řekl jeden z jezdců, kteří tam přišli s Blairem. „Ti nám nemůžou být nebezpeční.“

„Každý z nás by z tebe mohl stáhnout kůži a přibít ji k vratům stáje. A ani by se při tom nezapotil,“ odvětil Jim, který hned pochopil, co mají za lubem. Murray ho nechtěl nechat zabít, jenom zmlátit tak, aby zlomil jeho hrdost a odvahu. Jeho jedinou šancí bylo vyběhnout na ulici, kde mu mohli pomoct Rando, Hood a ostatní.

„V této části Texasu rozkazuje jen Leon Murray,“ řekl Blair. „Jenže pár paličáků to nechce pochopit. K těm, jak se zdá, patříte i vy. Takže vám to musíme vysvětlit. Dělejte, vyřiďte to s ním!“ Poslední slova platila jeho lidem.

Jim neměl čas se připravit na boj. Vrhli se na něj tři muži.

Jim jednoho z nich praštil pravačkou do brady. Zabolela ho při tom celá ruka. Pak ho však zasypali ranami, které mu vyrazily dech. Klesl na kolena a svalil se na podlahu. Těsně před očima viděl holínku s lesknoucí se ostruhou, která se mu blížila k obličeji. Chytil ji oběma rukama a prudce jí otočil. Muž se zaduněním dopadl na zem.

Jim vrávoravě vstal, ale tu ho kdosi kopl do boku a znovu spadl. Viděl, že k němu přistoupil jeden z útočníků, vykryl jeho ránu a sám udeřil. Pak mu levačkou přidal do břicha a kopl ho kolenem do tváře. Muži odletěla hlava dozadu, skácel se na podlahu, převalil se a zůstal ležet.

Jim dostal další ránu do obličeje. Zavrtěl hlavou, ale necouvl, nýbrž svého soka třikrát tvrdě zasáhl. Potom ho kdosi kopl zezadu do podkolenní jamky a šel k zemi.

Koutkem oka viděl, že Blair přistoupil k němu, načež ho udeřil pažbou do krku. Projela jím ostrá bolest a hlava mu klesla na slámou posypanou zem.

Ještě byl při vědomí, když pistolník řekl: „To bylo první a poslední varování. Jestli se vy nebo vaši lidé necháte najmout rančem Lone Star, odpravíme vás. A…“

Jim musel na chvíli omdlít, protože když ztěžka zvedl hlavu, byl sám. Blair a jeho muži zmizeli. Převalil se na bok. Každý pohyb pro něj znamenal utrpení.

Připlazil se k vědru, které stálo v rohu, a umyl si tvář. Ruce měl zakrvácené, klouby prstů rozbité. Posadil se na zem, zády se opřel o stěnu stáje a čekal, až bolesti a třas rukou a nohou odezní.

Po několika minutách zvenčí uslyšel kroky a cinkání ostruh. Krátce nato se v otevřených vratech objevili Ben Rando a Johnny Bryant. Když viděli, v jakém je stavu, pomohli mu vstát. Rando klel.

„Kdo tě tak zrichtoval?“ zeptal se. „Vypadáš, jako kdybys spadl pod rozzuřeného longhorna. Pověz mi, kdo to byl, a já ho ztrestám.“

To byla na Randa mimořádně dlouhá řeč. Dokazovala, jak ho pohled na Jima rozhořčil.

„Na to ti chlápci jen čekají,“ zamumlal Jim. Pustil se jich a udržel se na nohou, přestože vrávoral. „Neobešlo by se to bez střelby aje jich víc.“

„Čekali jsme na tebe víc než půl hodiny,“ trpce řekl Rando. „Když jsi nešel, začali jsme tušit, že se něco muselo stát. Hledali jsme tě a potom jsme uviděli tvého koně před kovárnou. Proto jsme šli do stáje.“

„To je v pořádku, Bene,“ uklidňoval ho Jim. Zvedl svůj klobouk a oklepal si jeho okrajem prach z košile a z chráničů. Potom vzal kolt a strčil si ho do pouzdra. „Myslím, že bude lepší z Loba odjet. Murrayho horda ovládá město. Nemá smysl je provokovat.“

+ + + + +

„Pane Bože, co se vám stalo?“ vyděšeně zvolala Charity, když spatřila Jimovu tvář. Mávl rukou a vyšvihl se do sedla.

„Murrayho lidé se mi pokoušeli vysvětlit, že jinde je pro mě zdravější ovzduší.“ Usmál se, ačkoli ho při tom zabolela tvář. „Ale dosáhli jen pravého opaku. Zůstanu tady. Už máte nakoupeno, madam?“

Charity Warwicková seděla na kozlíku vozu a držela v rukou opratě.

„Ano,“ odvětila. „Vaši lidé mi pomohli naložit vůz. Máme potraviny na jeden měsíc, tisíc nábojů a k tomu léky a obvazy od MacLeana.“

„Pak bychom odtud měli zmizet,“ řekl Jim a pobídl valacha, kterému předtím Rando opravil podkovu.

Charity trhla opratěmi, mezci začali táhnout a vůz se rozjel.

„Pravděpodobně jste vůbec nevěděl, do čeho se pouštíte, když jste se rozhodl pro mě pracovat,“ řekla zrzka Jimovi, když vyjeli z města. „Tato válka není vaše záležitost. Pokud nechcete jezdit pro můj cejch…“

„Murray z toho udělal mou záležitost, když mě nechal zmlátit,“ skočil jí Jim do řeči. „Krom toho jsme hledali práci a tu je, jak jsme slyšeli, v Texasu těžké najít.“

„To všechno by se nestalo, kdyby tu zákon zastupovali texaští rangeři,“ trpce odvětila Charity. „Jenže už šest let tu nejsou. Za války museli všichni muži do armády. A po porážce Jihu Yankees texaské rangery rozpustili. Teď je tu vojenská správa a právo a pořádek mají dodržovat šerifové a marshalové dosazení zkorumpovanou yankeeskou vládou. Ti muži jsou však buďto neschopní nebo podplatitelní. Proto tu vládne jen zákon silnějšího. A lidé jako Leon Murray mohou beze strachu provádět svoje čachry.“

Jim jí pozorně naslouchal a při tom si prohlížel její tvář. Vlastně ani nebyla krásná, ale přesto byla přitažlivá. Cítil, že je schopná velké vášně. Zrzavé vlasy a zelené oči jí dodávaly zvláštní půvab.

Bezpochyby patřila k ženám, které neznají strach a které jsou ochotné bojovat po boku svého muže – pokud ho milují.

„Můj ranč není velký,“ dodala Charity, „ale jsou na něm dobré pastviny a přistup k Wildhorse Creeku. Proto se ho chce Murray za každou cenu zmocnit.“

„A vy jste se mu chtěla bránit sama?“

„Ne úplně sama. Ještě před hodinou jsem měla Walkera. A pak je tu Seth Ward, kuchař na mém ranči. Je už ale starý. O matku jsem přišla velmi brzy a můj otec na mě neměl čas. Seth je oba nahradil. Na něho se můžu spolehnout.“

Jim se neubránil obdivu k té statečné ženě. Vzdorovala hordě nájemných pistolníků jenom s jediným kovbojem a se starým kuchařem. Nepochyboval o tom, že by skutečně bojovala do posledního náboje.

Náhle se zpod plachty ozvalo sténání.

Zdálo se, že Dave Bass se probral z bezvědomí. Charity omotala uzdu okolo brzdy a přelezla přes kozlík dozadu, zatímco vůz jel dál. Jim věděl, že Dave je v dobrých rukou.

Zpomalil a tak se dostal na úroveň Mika Hooda. Blondýn hleděl kamsi do dáli, oči měl zamlžené.

„Nad čím hloubáš, Miku?“ zeptal se Jim. „Ještě nikdy ses žádnému boji nevyhnul. Nebo si myslíš, že jsme se rozhodli pro špatnou stranu?“

„Přemýšlím,“ odtušil Hood.

„Asi o té tmavovlasé krásce v Alhambře, že?“ řekl Jim. Pousmál se, když viděl, jak se Mike probral. Pohlédl na něj. „Všiml jsem si, jak jste na sebe hleděli,“ dodal. „A teď si děláš starosti, protože stojíte na opačných stranách?“

„Nemám náladu na žerty,“ řekl Hood. „Když jsem ji spatřil, měl jsem pocit, že jsem konečně našel to, co jsem hledal.“

Jim na něm viděl, že to myslí vážně. Mike se změnil. Vůbec poprvé za celé ty roky mezi nimi vyrostla zeď.

„Musíš udělat to, co považuješ za správné,“ řekl Jim. „V každém případě si to ale dobře rozmysli.“ Chtěl ještě něco dodat, ale v té chvíli se odhrnula plachta vozu a objevila se tvář Charity.

„Pane Starbucku,“ zvolala, „někdo s vámi chce mluvit. Pojďte sem a uklidněte toho horkokrevného mladíka, který chce mermomocí nasednout na koně.“

Jim přijel k vozu a Charity zvedla plachtu tak, že viděl pod ni. Dave Bass ležel na bednách, soudcích a pytlích a byl přikryt dekami. Byl bledý a zdálo se, že trpí bolestmi, přesto se pokoušel vstát.

„Zůstaň ležet, sakra!“ zvolal na něj Jim. „Všechno je v pořádku. Znám spoustu mužů, kteří by do sebe nechali vpálit ne jenom jednu kulku, jen aby je mohla ošetřovat krásná žena.“

Raněný zůstal ležet na provizorním lůžku. „Kam jedeme? A co je s Willem?“

„Tvůj bratr je na tom lépe než ty. Nebyl tak hloupý, aby se připletl kulce do cesty.“

Dave Bass se trpce usmál. „Nebyla to má vina, že jsem to koupil,“ řekl. „Slovo kulka je ženského rodu a ženám já prostě neodolám.“

Přicválal tam Will, vyklonil se ze sedla a pohlédl do vozu.

„Jak se cítíš?“ ustaraně se zeptal.

„Slabě jako právě narozené tele,“ odvětil Dave. „Musel bych mít berle, abych se udržel na nohou.“

„Dáš si kořalku?“ zeptal se Will Bass a vytáhl ze sedlové brašny láhev. „Tříhvězdičková whisky Rosebud, to je ten nejlepší prostředek proti střelným ranám.“

Dave si lokl a do očí mu vhrkly slzy.

„Kriste na nebi,“ zamumlal, když bratrovi vrátil láhev, „to pálí jak moč nemocného vlka.“

,3uď rád, že vůbec něco cítíš.“ Will se rozesmál. „Dokud tě to bolí, aspoň víš, že jsi naživu. Jenom mrtvého nic nebolí.“

Jim se otočil v sedle a pohlédl na Mika Hooda. Světlovlasý blondýn si však okolí nevšímal. Pravou ruku měl položenou na pažbě koltu a zadumaně hleděl před sebe.

Jim měl pocit, že jejich společná cesta zde končí.

+ + + + +

Ranč Lone Star ležel na západním břehu Wildhorse Creeku. Skládal se z obytného domu, noclehárny mužstva, stáje, dvou kůlen, velké stodoly, remízy, kuchyně a ohrad, ve kterých však bylo jen pár koní. Z komína kuchyně stoupal šedý dým. Když vůz a jezdci byli sto yardů od budov ranče, otevřely se dveře kuchyně a ven vyšel muž.

Byl malý a křivonohý jako Will Bass, ale měl buřinku, zamoučenou zástěru a winchestrovku v rukou.

„To je můj ranč,“ řekla Charity k Jimovi, když zastavili na dvoře. „A to je Seth Ward, náš kuchař.“

„Koho to sem vedeš, Charity?“ zeptal se kuchař, který měl na bradě strniště.

„Nové mužstvo. To je Jim Starbuck a jeho lidé. Budou jezdit pro náš cejch.“

Seth Ward sklonil winchestrovku. „A kde je Walker?“ zeptal se.

Charity se zachmuřila.

„Ten už nepřijede, Sethe,“ řekla. „Blair ho v Lobu zastřelil.“

Ward polkl a svěsil hlavu. Potom smekl klobouk a rukávem si utřel tvář.

„Zatracení zabijáci,“ zamumlal. „Ví tvé nové mužstvo, co je čeká?“ zeptal se a pohlédl na Jima Starbucka.

„Víme,“ odvětil Jim. „Kam máme odnést raněného, slečno Warwicková?“

„Nejlepší bude, když ho odnesete do noclehárny mužstva. Je tam dvanáct postelí a žádná z nich není povlečená, protože Seth spí v kuchyni. Můžete se tam uvelebit, jak chcete.“

„Slyšeli jste.“ Jim se otočil ke svým mužům. „Odneste Dava do noclehárny.“

„Hej! Dej od toho pracky pryč, ty zloději!“ zvolal náhle Seth Ward.

Jim se otočil. Johnny Bryant přijel ke kuchyni, kde v otevřeném okně stál talíř s lívanci, a pár si vzal.

Ukousl a polykal, aniž by si všímal winchestrovky, kterou na něj namířil kuchař.

„To jsou ty nejlepší lívance, jaké jsem za posledních šest let jedl,“ řekl. „Má matka dělala taky takové, před válkou.“

Seth Ward byl celý nesvůj, ale pak winchestrovku zase sklonil.

„Nedělám lívance pro každého přivandrovalce,“ zabručel. „Ale pravda je, že sem jezdili kovbojové z daleka, jen aby je mohli ochutnat. Když na tomto ranči pracovalo tucet jezdců, dělal jsem lívance tři dny v kuse a stejně se všechno snědlo. Ale nesnáším, když je někdo krade. Krom toho bez javorového sirupu nechutnají tak dobře.“

Tiše zaklel a vydal se ke kuchyni. Charity se usmála a na okamžik z její tváře zmizely starosti a tvrdost.

„Musíte Setha brát takového, jaký je,“ řekla Jimovi. „Když má špatnou náladu, tak by z člověka nadělal fašírku. Má neuvěřitelně tvrdou palici a smysl pro černý humor. Je už zkrátka takový. Kdysi jeden kovboj řekl, že Seth vlastně ani není člověk, ale kus tvrdého dřeva potažený surovou kůží. Ale je to můj nejlepší přítel a vím, že se na něho můžu kdykoli spolehnout. Nevěřím, že bez jeho pomoci bych po otcově smrti udržela ranč tak dlouho.“

Znovu se zachmuřila, ale pak zavrtěla hlavou a řekla: „Povězte svým lidem, Jime, ať vyloží vůz. A pak pojďte dovnitř! Chci vás seznámit s vaší prací na ranči.“

Slezla z kozlíku a zmizela v domě. Jim sesedl, přivázal svého valacha a chtěl vypřáhnout mezky, když tu jeho pohled padl na Mika Hooda. Ostatní už se dali do práce, ale šedooký blondýn stál váhavě vedle svého koně. Jim k němu přistoupil.

„Každý jde za svým snem,“ řekl Hood. „Tvým snem je mít ranč a chovat dobytek. Já vždycky snil o životě, jaký lidé vedli před válkou na Jihu, o ženách, které žily na statcích a bavlníkových plantážích. O ženách se svůdnýma očima, s vlasy černými jako eben a s pletí jako květy magnólie.“

„A teď jsi takovou ženu našel?“ zeptal se Jim bez okolků.

Hood vzal podbřišník svého koně.

„Ano, teď jsem ji našel,“ zamumlal.

„Takže se naše cesty rozdělí?“

Mike Hood přikývl. „Vysvětli to ostatním, až budu pryč,“ poprosil ho.

„Je ti jasné, že se staneme nepřáteli, pokud pojedeš k Murraymu?“

„Všechno jsem si po cestě rozmyslel, Jime. Už s vámi nemůžu být. V Lobu jsem potkal svůj osud a musím se tam vrátit.“

„Chceš se nechat najmout Leonem Murraym?“ zeptal se Jim.

„Jsme přátelé, nechci ti lhát,“ odvětil Hood. „Udělal bych kvůli té ženě všechno. Je pro mě kouskem ztraceného světa z doby před občanskou válkou.“

„Myslím, že patří Murraymu. A ten nebude rád, pokud se objeví rival.“

„Jsem rychlejší než každý z jeho pistolníků,“ řekl Mike Hood a položil dlaně na kostěné pažby svých koltů.

„To vím. Ale nejsi rychlejší než celájeho horda dohromady,“ odvětil Jim. Věděl, že to nemá smysl. Hood už se rozhodl a nic ho nemohlo od jeho rozhodnutí odvrátit.

„Už jsem riskoval život kvůli nepodstatnějším věcem než je žena,“ řekl Hood.

„Miku, bezpochyby dojde k boji. Co se stane, když budeme se zbraní v ruce stát proti sobě?“

„Netasím proti tobě, ať už se stane cokoli, Jime. Příliš dlouho jsme jezdili bok po boku. Nepřáteli se nestaneme.“

Mike Hood se vyšvihl do sedla. Jeho tvář byla velmi vážná, zračila se v ní trpkost, když Jimovi podával ruku.

„Možná mi nechceš podat ruku,“ řekl. „Ale máš mé slovo: Ten, kdo tě bude chtít zabít, bude nejdřív muset zastřelit mě.“

Stiskli si ruce, načež Mike Hood otočil koně, pobodl ho ostruhami a jel pryč.

+ + + + +

Už byl večer, když se Mike Hood vrátil do Loba. Ve většině domů se svítilo. Přivázal koně před Alhambrou.

Než rozrazil lítací dveře a vešel dovnitř, chvíli váhal.

Uvědomoval si, že se právě chystá učinit krok, který změní celý jeho život. Jim Starbuck mu to ulehčil tím, že se ho nesnažil přemluvit. Přijal jeho rozhodnutí, protože byli přátelé a respektovali se. Věděl však, že když vejde do saloonu, možná tím toto staré, boji zocelené přátelství zničí.

Potom sebou trhl, zahákl si palce za bezpečnostními poutky revolverových pouzder a odhodlaně vešel dovnitř.

Kromě barmana tam bylo jen pět mužů. Dva z nich se opírali o pult, tři další hráli u jednoho stolu poker.

Když křídla lítacích dveří zavrzala, všichni se otočili k Hoodovi. Viděl, že bezděky strnuli. Všichni patřili k Murrayho pistolnické smečce. Byl pro ně nepřítelem.

Přišel ke konci pultu a řekl: „Barmane, whisky!“

Barman před něj postavil sklenici a nalil mu.

„Hledám Leona Murrayho,“ řekl Hood. Barman si ho změřil pohledem, nechal láhev na pultě a šel k opačnému konci baru. Bylo na něm vidět, že se chce klidit z místa předpokládané přestřelky.

Jeden z obou pistolníků u pultu, chlápek s hrbem a levou rukou delší než pravou, si Mika změřil pohledem.

„Murray tu není,“ řekl. „A měl bys být rád. Protože kdyby tu byl a dal nám pokyn, rozstříleli bychom tě na kusy. V tomto městě lidi z ranče Lone Star vidíme jen neradi. Byls včera přece při tom, když poslední kovboj Charity Warwickové zemřel před Blahovým koltem. Asi mu chceš dělat v pekle společnost. Nebo proč jsi sem přišel?“

Hood se k němu otočil. Hrbáč měl zlomyslný výraz v obličeji a podlé, zákeřné oči. Nosil kolty ve zkřížených opascích. Jelikož se ujal slova, zřejmě to byl vůdce pistolníků v saloonu.

Mike věděl, že se s nim bude muset vypořádat. Možná i s kolty v rukou. Couvnout však nemohl a nechtěl, na to už bylo pozdě.

„Nevím, kdo jsi, hrbáči,“ řekl klidným hlasem. „Ale nevěřím, že Murray by souhlasil s tím, že ses pokusil nastoupit na jeho místo. Třetiřadí chlápci jako ty se nehodí k tomu, aby dávali rozkazy, ti mohou tak nanejvýš hřebelcoval koně.“

Při slově „hrbáč“ se v pistolníkových očích objevily jiskry.

„Možná nevypadám zrovna nejlépe,“ řekl přidušeným hlasem, „ale to nebudeš ani ty, až budeš mít kulku v hrudi.“

„Tvé výhružky na mě dojem nedělají,“

odvětil Mike Hood, kterému bylo jasné, že dojde k boji. „Jsi statečný, jen když mluvíš, ale jinak nestojíš za nic. Ale nechci se s tebou hádat. Chci jen mluvit s Leonem Murraym.“

Hrbáč přistoupil k němu. „Je v patře,“ odvětil. „Ale jestli chceš k němu, musíš projít kolem mě.“

Mike Hood pohlédl na schody, které vedly do patra saloonu. Hrbáč mu stál v cestě k nim. Jeho slova byla jednoznačná. Hood však nehnul ani brvou. Pomalu levou rukou sáhl do kapsy vesty, vytáhl dlouhý, tenký doutník, ukousl mu špičku, vyplivl ji a vzal sirku.

Hrbáč se uvolnil a na rtech se mu objevil pohrdavý úsměv. Myslel si, že Hood chce couvnout. A díky tomu se dopustil největší chyby svého života. Plivl Hoodovi pod nohy a otočil se. Chtěl se vrátit ke svému místu u pultu.

V následujícím okamžiku to zasyčelo a vzplál plamének. Hood škrtl sirkou o mužův hrb.

Hrbáč, který byl vzteky bez sebe, hleděl do klidných, chladných očí. Cukalo mu ve tváři, chvěly se mu ruce.

Proti pistolníkovi, jako by Mike Hood, však ještě nebojoval. Mike pustil sirku a trhl pravou rukou. Vypadalo to, jako by mu kolt sám vyletěl z pouzdra. Z hlavně vyšlehl plamen, ještě než hrbáč vůbec vytáhl revolver. Když třeskl výstřel, padající sirkaještě byla ve vzduchu.

Hrbáč strnul. Vypálil, ale hlavně jeho koltů již mířily na podlahu.

Mike tisíckrát nacvičeným grifem tasil druhý revolver. Jeho zbraně ovládaly saloon. Muži, kteří vyskočili ze židlí, se zarazili. Nechtěli hrbáče doprovodit do pekla.

Hrbáč ležel s otevřenýma očima před pultem. Na hrudi se mu leskla krvavá skvrna. Zatímco nenávistně hleděl na svého pokořitele, život v jeho očích pomalu vyhasínal. Jeho znetvořené tělo ochablo, rozevřel dlaně a kolty mu vyklouzly z prstů. Byl mrtev.

„Jestli chce někdo skončit stejně, stačí říct,“ řekl Hood k pistolníkům. „Já si to s ním rozdat nechtěl, chtěl jsem jenom jít za Leonem Murraym. Ale jestli to chce někdo zkusit, může!“

„Co ode mě chcete?“ ozval se ostrý hlas z patra.

Mike Hood vzhlédl.

Na galerii stál Murray. Oběma rukama se opíral o zábradlí a hleděl dolů.

„Řekl jste, že hledáte pistolníky a že jste ochoten platit dobrou mzdu,“ odvětil Hood. „Jsem k mání, ale nejsem levný.“

Murray pomalu sešel ze schodů. Nespouštěl Hooda z očí.

„Myslel jsem si, že jezdíte pro ranč Lone Star,“ protáhle řekl. „Je to tak?“

„Ne. Vaše nabídka mě zajímá víc než nabídka Charity Warwickové, pokud mí budete platit více než sto padesát dolarů měsíčně,“ odvětil Mike Hood.

„Možná jsem ochotný vás najmout. A možná si zasloužíte i dvojnásobnou mzdu.“ Murray se opřel o pult. „Schovejte ty kolty!“

Hood je bleskově strčil do pouzder.

„Ještě jsem neviděl nikoho, kdo by nosil kolty tak jako vy,“ dodal Murray. „Ale všiml jsem si i toho, jak rychle umíte tasit. Ano, celou dobu jsem stál na galerii. Viděl jsem váš duel se Seanem Higginsem.“ Kývl na mrtvého. „Ostrostřelce, jako jste vy, bych mohl potřebovat. Ale co vaši kamarádi, kteří zůstali na ranči Lone Star?“

Z galerie se ozvaly kroky. Mike bezděky vzhlédl. K zábradlí přistoupila tmavovlasá kráska. Hoodovi se při pohledu na ni tajil dech.

„Naše cesty se rozdělily,“ řekl.

Murray, který zachytil jeho pohled, rovněž vzhlédl na galerii. Na rtech se mu objevil mnohoznačný úsměv.

„Tak dobrá,“ řekl, „přijímám vás do svých služeb. Beztak potřebuju někoho, kdo bude držet pod kontrolou polovinu mužstva. Blair nemůže být v Lobu pořád, jeho úkolem je boj o prérii a vodu. Budu vám platit tři sta dolarů měsíčně. Ale pokud zjistím, že hrajete falešnou hru, bude to váš konec. Požaduji od svých mužů bezpodmínečnou oddanost.“

„Rozuměl jsem,“ odvětil Mike.

„Ruby,“ zvolal Murray a mávl na ženu na galerii, „přines nám dvě whisky. Právě jsem najal nového muže.“

Tmavovláska sešla dolů. Bezpochyby to byla ta nejkrásnější žena, jakou kdy Mike Hood potkal. Přistoupila k baru, nechala si od barmana podat láhev a nalila do dvou sklenic. Jednu posunula k Hoodovi, druhou k Murraymu.

Když Mike zachytil její pohled, uvědomil si, že při rozhovoru s Jimem nepřeháněl: Ta žena byla jeho osudem.

Jakým, to se ještě mělo ukázat.

+ + + + +

„Mé pastviny sahají až k hranicím okresu,“ řekla Charity Warwicková. „Na západě hraničí s půdou, které se už zmocnil Murray. Jestli se mu povede ovládnout i Lone Star, bude mít pastviny s dostatečnými zdroji vody na to, aby i v těch největších vedrech mohl mít dvacet nebo pětadvacet tisíc kusů dobytka. Nechápu ale, proč je jeho cílem právě toto. Dobytek je teď v Texasu prakticky neprodejný. Kus nestojí ani dolar, který se dřív platil za kůži. V Texasu teď jsou miliony longhornů. Nikdo už v budoucnost obchodu s dobytkem nevěří…“

„Možná umí počítat,“ skočil jí Jim do řeči. „Lidé musejí jíst. Až bude poptávka po mase dostatečně velká, začnou ceny stoupat. Murray má každopádně nějaký důvod, proč se zmocnil tolika rančů. Zdá se mi, že ví, co dělá.“

Opustili dům a nyní stáli venku. Ještě bylo teplo. V ubytovně mužstva se svítilo. Jim a Charity pomalu kráčeli po dvoře.

„Od otcovy smrti jsem měla už nejednou chuť ranč prodat,“ přiznala. „Pravděpodobně bych to i udělala, kdyby mi někdo zaplatil nejméně polovinu jeho ceny. Jenže peníze jsou v Texasu vzácné. Musela bych ranč prodat za zlomek jeho skutečné hodnoty. Teď jsem ráda, že jsem to neudělala. Od té doby, co pro ranč jezdí nové mužstvo, už budoucnost nevidím tak černě, přestože vím, že nás čeká tvrdý boj.“

„Odkud Murray vlastně je?“ zeptal se Jim.

„Vlastně odnikud. Je to dobrodruh a bankrotář,“ odpověděla. „Myslím, že neměl jediný dolar, když přijel ze Severu. Ale říká se, že má mocné přátele. S jejich pomocí a s pistolnickou smečkou začal loupit půdu. Je na nejlepší cestě stát se největším pozemkovým vlastníkem a rančerem v západním Texasu.“

„Podle mě je to s tou darovací listinou, podle které tato půda už několik desetiletí patří jeho rodině, švindl,“ řekl Jim. „Kdyby byl v právu, mohl by své nároky prosadit právními prostředky a nemusel by najímat pistolníky.“

„… ke kterým teď patří i váš přítel Mike Hood,“ dodala Charity, načež řekla: „Omlouvám se. Neměla jsem to říkat. Ne tak vyčítavě. Nejste za své lidi odpovědný.“

„Mike a já jsme byli dlouhé roky dobří kamarádi. Udělali bychom pro sebe cokoli,“ zamyšleně řekl Jim. „Ale každé přátelství mezi muži jednou rozbije láska k ženě. Nevyčítám mu to, jednal tak, jak musel. Rád bych ho ale v boji, který nás čeká, měl po svém boku. Je to ten nejrychlejší pistolník, jakého jsem kdy potkal.“

„Je rychlejší než vy?“ zeptala se Charity. Jim zachmuřeně přikývl, protože si toho byl dobře vědom. Byl s koltem rychlejší než většina mužů, na Mika Hooda však neměl.

„Pak doufám, že nebudete stát proti němu,“ řekla Charity.

„Mám jeho slovo,“ začal Jim, ale tu se objevili Ben Rando, Johnny Bryant a Will Bass, které Seth Ward koštětem vyhnal z kuchyně.

„Charity,“ stěžoval si starý kuchař, „vařit pro ně je jako krmit smečku hladových vlků. Hlavně ten dlouhán…,“ koštětem ukázal na Bena Randa, „… je jako sud beze dna. Nikdy se nenasytí. Jestli to tak bude pokračovat, brzy už ve spíži zůstanou jenom vyzáblé myši.“

„Hej, Bene, to si necháš líbit?“ zeptal se Johnny Bryant, v jehož očích se objevila jízlivost.

Rando dobrácky mávl rukou.

„Ještě se máš co učit,“ odvětil. „Jenom hlupák se hádá s ženskou, mezkem nebo kuchařem.“

Ti tri se vydali k noclehárně mužstva, zatímco Seth Ward se tvářil tak, jako by nejraději vztekem rozkousal násadu koštěte.

„Na ranč se po dlouhé době vrátil život a naděje,“ řekla Charity, když Ward zmizel v kuchyni. „V této zemi žena nemůže žít sama. A přestože jsem udělala všechno pro to, abych ranč udržela, myslím, že…“

Odmlčela se, protože si všimla, že Jim ji vůbec neposlouchá. Stál tam s nakloněnou hlavou a zdálo se, že slyší něco, čeho ona si zatím nevšimla.

„Co je?“ zeptala se napůl nejistě, napůl vyděšeně. Na Západě totiž taková situace znamenala skoro vždy nebezpečí.

„Je možné, že sem jede nějaký vůz?“ odvětil Jim.

Překvapená Charity zavrtěla hlavou.

„Připadalo mi to, jako bych slyšel skřípění špatně naolejovaných os,“ řekl. „Určitě jsem se nemýlil, ten zvuk je mi důvěrně známý.“

Ještě než to dořekl, náhle v temnotě vzplály plameny.

Třeskly výstřely z winchestrovek a kulky se zaryly do dvora a do dřevěných stěn budov.

Jim jednal bleskově. Pravou rukou vytáhl kolt, levou rukou chytil Charity a začal ji táhnout směrem k noclehárně mužstva.

Ještě když běželi, Jim poznal, že se k ranči blíží vůz se zapáleným senem.

Nad řekou se zvedal svah – po kterém útočníci poslali zapálený vůz. Ten se nyní řítil k ranči. To, že se nerozjel sám od sebe, bylo očividné. K oji bylo přivázáno laso, takže nemohl odbočit.

Dveře noclehárny mužstva se otevřely a Jim postrčil Charity přes práh. Potom tam skočil sám a Ben Rando za ním zavřel dveře a zasunul závoru.

„To jsou Murrayho pistolníci,“ vyhrkl Jim. „Chtějí ranč vypálit. Ale my jim vypálíme rybník!“

„Ti ještě uvidí, ničemové!“ zvolal Will Bass a vytáhl ze sedlového pouzdra, které leželo na jeho posteli, winchestrovku.

Jim hlavní koltu rozbil cylindr petrolejky a v místnosti byla náhle tma. Postavil se k jednomu úzkému okénku.

Venku se hořící vůz s rachotem řítil k ranči. Mířil přímo k noclehárně mužstva. V poslední chvíli však přední kola do čehosi narazila – pravděpodobně do kamene trčícího z cesty – vůz poskočil a v plné rychlosti se vřítil do stodoly. Hořící náklad explodoval, jako by to byl dynamit. Seno se rozletělo všemi směry a stodola byla v mžiku v plamenech.

V záři plamenů Jim viděl jezdce, kteří se vynořili z temnoty. Rando, Bass a Bryant stříleli z karabin tak rychle, jak to jen pákové nabíjení dovolovalo. Někteří z útočníků se skáceli ze sedel, jeden kůň se zhroutil a s děsivým řehtáním kopal kolem sebe.

Jezdci stříleli z koltů, ale v záři plamenů byli snadnými terči. A muži, kteří šest let bojovali ve válce, míří přesně. Dvůr se podobal střelnici. Koně se vzpínali, žháři prchali.

Jim zamířil a vystřelil. Jeden z jezdců rozhodil rukama a skácel se ze sedla. Další klesl na krk koně, chytil se ho a pak i se zvířetem zmizel v temnotě.

Do noclehárny pronikl kouř. Jedna z kulek jen těsně minula Jima a rozbila zbytek okna. Střepy letěly na všechny strany. Cosi ho škráblo na tváři a ucítil ostrou bolest. Po líci mu tekla krev, ale to ignoroval a dál střílel.

Zdálo se, že útočníci svůj plán založili na překvapivém úderu. Když selhal, jejich nápor polevil a jezdci se stáhli. Náhle se však tři z nich otočili a rozjeli se zpátky k noclehárně.

Jim v jejich rukou viděl doutnáky, z nichž sršely jiskry.

„Sakra, dynamit!“ vykřikl.

Oběma rukama sevřel ořešákovou pažbu koltu, namířil a pak zmáčkl spoušť. Třeskl výstřel, jeden z jezdců sletěl ze sedla a ještě než dopadl, vybuchl svazek dynamitu v jeho ruce.

Potom stříleli Rando, Bass a Bryant. I zbylí jezdci byli zneškodněni. Jejich nálože vybuchly těsně po sobě a na kusy roztrhaly pistolníky, kteří je nesli.

To bylo vše.

Murrayho horda byla poražena a dala se na útěk.

Jim vybral z bubínku koltu prázdné nábojnice. Ohlédl se a viděl, že Charity je nezraněna.

Dave Bass, který byl ještě stále na posteli, se rozkašlal a posadil se.

Zamával před sebou dlaní a řekl: „A nikdo z vás mi nepomohl k oknu.“ Nato strčil kolt do pouzdra, které i s revolverovým opaskem viselo na noze postele. „Chtěli jste si to užít beze mě, vy holomci. Ale já vám to vrátím. Jakmile budu znovu moct vstát, sním vám všechny lívance.“

+ + + + +

Mike Hood té noci nemohl spát. Seděl ve svém pokoji v patře Alhambry a hleděl z okna. Zbraňový opasek si neodepnul. Prsty si hrál s pažbami koltů.

Zatímco pozoroval ulici, na jejíž drahé straně byly v ranním šeru zřetelně vidět obrysy domů, znovu přemýšlel o všem, co se přihodilo v posledních čtyřiadvaceti hodinách. Připadalo mu to, jako by ztratil kontrolu nad svým životem. Šest let bojoval bok po boku s Jimem a ostatními a teď bylo všechno jinak. Dřív by ho vůbec nenapadlo, že by se někdy rozdělili. Co se změnilo? Co se s ním stalo?

Pomyslel na krásnou, tmavovlasou Ruby. Když si představil, že je možná právě v tomto okamžiku v Murrayho objetí, sevřelo se mu srdce. Dal by hodně za to, kdyby mohl získat její lásku – a zatím vůbec ničeho nedosáhl.

Nyní však byl neodvolatelně Murrayho pistolníkem. A to ho tížilo. Než o tom mohl dál přemýšlet, uslyšel dusot kopyt a na Main Street se objevila kavalkáda. Vedla ji Blairova horda.

Muži před saloonem sesedli. Mlčeli. Mike tušil, že se něco stalo. Vstal, opustil svůj pokoj a sešel do přízemí.

U baru stáli Murray a Blair a očividně se hádali. Leon Murray byl bledý hněvem, měl zatnuté pěsti. Byla tam i Ruby, ale ta se držela– tak jako Murrayho pistolníci – opodál. Přesto jí podle všeho neuniklo jediné slovo.

„Takže vy jste nebyli schopní vyřídit pět mužů, přičemž jeden z nich je ještě zraněný?“ zeptal se Murray. Tomu, co pistolník v černém odvětil, Mike nerozuměl, protože Blair hovořil tiše.

„Když se s nimi nedokážete vypořádat najednou, tak je zlikvidujte po jednom,“ odpověděl Murray stejně rozčileným tónem jako předtím.

V tom okamžiku Blair spatřil Mika. Trhl sebou, vytřeštil oči a zase je přivřel, načež sáhl po koltech.

„Nech toho!“ řekl Murray, který se pootočil, když viděl, jak se výraz Blairovy tváře změnil. „Hood odteď patří k nám a já si nepřeji žádné rozmíšky mezi svými muži.“

„Jestli si to se mnou chcete rozdat, určitě k tomu ještě budete mít příležitost,“ jízlivě řekl Hood k Blairovi.

Muž v černém váhavě sundal ruce z koltů. Bylo však jasné, že to neudělal ze strachu, ale jen proto, že mu to přikázal Leon Murray.

„Počkejte tady!“ řekl Murray Hoodovi, načež pokynul Blairovi, aby šel za ním. Oba zmizeli v salonku.

Blair ještě přes rameno chladně pohlédl na Mika Hooda. Byl to pistolník a snažil se odhadnout svého soka. Strach neznal.

A Mike tušil, že Blair nebude snadný protivník.

Koutkem oka zachytil pohyb vedle sebe a když se otočil, spatřil Ruby. Od očí a tmavých vlasů se jí odrážela zář petrolejek, které visely na stropě.

„Mohu vás pozvat na sklenku whisky?“ zeptala se a dala barmanovi znamení. „Teď máme klid a mohli bychom se spolu pobavit.“

„Vám patří saloon?“ zeptal se Mike. Vyvodil to z toho, s jakou jistotou se tam pohybovala.

„Patří mi podíl na Alhambře, zbytek je v Murrayho rukou,“ odpověděla. „To jste nevěděl?“

„Ne. Nejsem v Lobu dlouho. Ale vlastně ani nevypadáte jako žena, která provozuje saloon.“

„A jak tedy vypadám?“ Hleděla na něho s lehkým úsměvem.

„Kdybych vás potkal jinde a jindy, považoval bych vás za bohatou majitelku bavlníkové plantáže někde v Louisianě nebo Mississippi,“ odvětil.

„Ani nevíte, jak blízko jste pravdy,“ odpověděla, vzala barmanovi láhev z ruky a nalila do dvou sklenic. „Jmenuju se Ruby DeLongová a můj otec měl před válkou největší bavlníkové plantáže v celé Lousianě. Zemřel však už před lety a mě z našeho bohatství nezůstalo nic než podíl v saloonu v jednom zapadlém texaském městečku.“

„Chcete tu strávit zbytek života?“

Ruby DeLongová se rozesmála, ale byl to chladný úsměv. „Ne, to nechci. Ale je snazší spadnout na dno, než se odtud vyhrabat. Obzvlášť, když jste žena. Bez pomoci muže se v této zemi nedostanete daleko.“

„Muže jako Leon Murray?“

„Vím, že má mnoho nepřátel, kteří ho nenávidí,“ odpověděla. „Je to člověk bez skrupulí, ale zároveň ví, co chce. A je na nejlepší cestě k tomu, aby dosáhl svého cíle.“

„Je víc mužů, kteří dobře vědí, co chtějí,“ skočil jí do řeči.

„Ale žádný z nich mi nemůže pomoci získat zpět naše majetky v Louisianě, o které jsem přišla za občanské války. Pistolník, který je na výplatní listině někoho jiného, mi nemůže dát naději.“

Její slova, která by možná za jiných okolností zněla pohrdavě, byla ve skutečnosti výzvou, aby Mike vyjasnil vztah mezi nimi.

„Dnes možná slib pistolníka nemá velkou cenu. Ale za rok, za dva, kdo ví?“ řekl Mike Hood. „Všechno se mění. Nic nezůstává stejné. Leon Murray hraje riskantní hru. Za rok už možná nebude naživu a na jeho místo nastoupí pistolník, který byl do té doby v jeho službách.“

Všiml si náhle vzbuzeného zájmu v jejích očích. Zkoumavě na něho hleděla, jako by přemýšlela, zda mu může věřit.

„To byste neměl říkat nikomu jinému, pokud chcete zestárnout,“ odvětila. „Mohlo by se to donést k Murrayho uším.“

„Muž, který je ochoten pro ženu udělat tolik, by možná rád věděl, zda tato žena k němu něco cítí.“

Pohlédli na sebe a opět mezi nimi vzniklo instinktivní, mlčenlivé pochopení, které cítili již při prvním setkání.

„Žádná žena nezůstane chladná, když muž kvůli jejím snům vsadí svůj život všanc,“ odvětila.

Mike rychle vzal sklenici a vypil whisky. Nyní, když mu dala své slovo, byly kostky vrženy.

Věděl, že teď již necouvne, i kdyby měl jít až do samotného pekla.

Pro tu ženu by udělal vše.

+ + + + +

Jim Starbuck odkopl zuhelnatělý trám, který ležel před ním. Charity Warwicková vedle něj roztrpčeně hleděla na trosky stodoly. Plameny již dávno vyhasly, ale ve vzduchu byl ještě stále cítit kouř.

„Pořád lepší, než kdyby shořela noclehárna mužstva,“ řekl Jim. „Kdyby vůz nesjel z plánované trasy, vzplála by nám střecha nad hlavou a Murrayho lidé by nás postříleli jako králíky, když bychom utíkali z hořící budovy. Nestalo se to jen díky náhodě.“

„Murray neztrácí čas,“ odvětila bledá Charity Warwicková. „Lhůta, kterou mi dal, měla uplynout o půlnoci, ale jeho pistolnická smečka nás přepadla už před půlnocí.“

„Ukázali jsme mu a jeho lidem, že to s námi nebudou mít snadné,“ odvětil Jim. „Příště budou opatrnější.“

„Tomu nevěřím,“ zamumlala. „Leon Murray teď bude bojovat ještě zarputileji.“

Na dvoře ranče zůstalo pět mrtvých útočníků. Za svítání je Ben Rando a Johnny Bryant pohřbili. Potom si na Jimův pokyn osedlali koně. Měli objet hranice ranče apři tom se porozhlédnout po Jasonu Blairovi a jeho pistolnících. Vypadalo to sice, že se horda vzdálila, ale Jim byl opatrný. Nesměl protivníka podcenit. To se naučil za války.

„Mrtví koně,“ řekl a ukázal na mršiny na dvoře, „mají všichni cejch šípu, cejch Leona Murrayho. To je dostatečný důkaz toho, kdo provedl přepadení.“

„Ne pro šerifa Fannina,“ odvětila Charity. „Je to Murrayho člověk. Zřejmě ho i platí. Murray by všechno popřel a tvrdil by, že koně mu někdo ukradl. A Fannin by to bez jediné námitky přijal.“

„Takové přepadení už se jim nepovede,“ řekl Jim. „Odteď budeme každou noc držet hlídky. Ale to, co jste mi pověděla o šerifu Fanninovi, může být důležité. Pokud ho opravdu Murray platí, pak možná ví něco o jeho plánech a mohl by o tom promluvit, kdyby se dostal pod tlak.“

Klid, s jakým to řekl, udělal na Charity dojem. Jim byl odvážný člověk. Jistě, byl to pistolník, ale vůbec se nepodobal Leonu Murraymu, který jednal ze sobeckých důvodů a za kterého bojovali druzí.

„Jime,“ zeptala se a důvěrně ho oslovila, aniž by si toho byla vědoma, „proč se živíte jako pistolník? Chci říct, co očekáváte od života?“

„Vždycky jsem si přál mít malý ranč a chovat dobytek,“ odvětil. „Ale pistolnická mzda není tak vysoká, jak si lidé myslí. Každopádně jsem si nenašetřil dost na to, abych tento sen mohl uskutečnit.“

„A z tohoto důvodu se necháváte najímat a riskujete při tom život?“

„Nejenom proto,“ řekl Jim. „Válka vykořenila spoustu mužů. I mě. Za války se člověk naučí žít ze dne na den. Nechává se unášet.“

„Ale válka už skončila. Měl byste se pokusit znovu zapustit kořeny.“

„Na to člověk musí mít hodně věcí: domov, ženu, práci, kterou si může udržet delší dobu.“

Jim hovořil velmi vážným hlasem. A hovořil upřímně. Charity byla dojata. Jimova slova mezi nimi postavila most. Najednou se k němu cítila být připoutána těsněji, než byla ke kterémukoli jinému muži ve svém životě. Nejraději by ho chytila za ruku, ale neodvážila se to udělat.

Ze stáje přišli Rando a Bryant. Vedli s sebou své koně. Jim se k nim otočil.

„Objeďte hranice ranče Lone Star. Bene, ty jeď směrem na západ, Johnny, ty na sever,“ řekl. „Mějte oči otevřené a Murrayho pistolníkům se vyhněte. Pokud na ně někde narazíte, neukazujte se a okamžitě jeďte zpátky. Za žádnou cenu nestřílejte!“

„Jasné,“ řekl Ben Rando a vyšvihl se do sedla svého velkého koně, který pod ním ovšem působil drobně.

A Johnny Bryant dodal: „Ale když na mě někdo namíří, pokusím se ho předejít.“

Přes své mládí už život poznal z té nejtvrdší a nejtrpčí strany. Šest let války na něm zanechalo své stopy. Přesto nebyl lhostejný, pouze velmi přemýšlivý – a rychlý se starým armádním koltem.

Když jel cvalem na sever, začaly ho trápit stíny minulosti. Johnny Bryant neměl domov, neměl rodinu. Jeho jedinými přáteli byli Jim Starbuck a jeho muži.

Za války statečně bojoval a dotáhl to až na seržanta. Potom žil dva roky v Mexiku zmítaném revolucí. Stále si přál vrátit se domů do Texasu. Ale teď, když to udělal, zjistil, že i tady zuří válka. Jeho život byl naplněn bojem a nezdálo se, že by se to v blízké budoucnosti mělo změnit. Yankees okupovali a drancovali Texas.

Charity Warwicková se mu líbila, chápal, proč pro ni Walker riskoval život. Před svými kamarády by to nikdy nepřiznal, ale když Charity poprvé spatřil, rázem si uvědomil prázdnotu svého života.

Muž by měl mít ženu, syna a kus půdy, který mu patří, pomyslel si. Ta slova mu kdysi dávno řekl jeho otec. Už si na něj skoro nevzpomínal. Muž, který nemá tyto tři věci, zůstane po celý život chudý a osamělý.

Johnny Bryant jel skoro hodinu podél Wildhorse Creeku na sever. Těsně před ostrovem narazil na místo s tekutými písky. Před ním byl zhruba sto yardů dlouhý plot, který měl dobytku zabránit v přístupu k řece.

Bryant jel kolem plotu. Když dorazil na jeho konec, náhle zpoza vrb vyjeli tři jezdci a postavili se mu do cesty. Šlo to tak rychle, že neměl čas změnit směr.

Levou rukou zastavil koně a pravou odepnul chlopeň revolverového pouzdra, načež položil dlaň na dřevěnou pažbu starého koltu.

Jeden z jezdců, muž s bílou jizvou na levé tváři, řekl: „Tebe už jsem jednou viděl, chlapče. Ty patříš k mužstvu ranče Lone Star.“

Všichni tri byli oděni jako kovbojové, kolty však měli nízko u pasu. Johnny Bryant ani na okamžik nepochyboval o tom, že má co do činění s Murrayho lidmi.

„To vám Jim Starbuck v Lobu neřekl, že se máte pastvinám Lone Star vyhýbat?“ odvětil. „V noci jsme vám srazili hřebínek. Ale asi vám to nestačilo, co?“

Muž s jizvou se levou rukou opřel o hrušku sedla. Pravou měl poblíž koltu.

„Jestli jsi ty armádní kalhoty, kavaleristické holínky a polní čepici někde neukradl, musels jezdit v armádě Konfederace,“ řekl. „I já kdysi nosil šedou uniformu. Byl jsem v Texaské brigádě. Možná jsme dokonce v bitvě u Atlanty, v tažení do Tennessee nebo při kavaleristickém útoku u Franklinu dokonce bojovali bok po boku proti Yankeeům. Je mi líto, že tě teď budu muset zastřelit, chlapče. Ale takový mám rozkaz.“

Johnny Bryant pochopil, že jeho cesta je u konce. Nemohl porazit tri protivníky naráz. Mike Hood by možná šanci měl, Johnny však tak rychlý nebyl.

S děsivou zřetelností si uvědomil, že se do Texasu vrátil jen proto, aby tam zemřel. Všechny jeho sny měly zůstat nenaplněny. Věděl, že nikdy nebude mít ženu. Že nikdy nebude mít syna. A že jediný kus půdy, který bude jeho, bude osm stop dlouhý a tri stopy široký – takový, jaký jednou připadne každému. Bez boje se však vzdát nechtěl.

Pravou rukou sevřel dřevěnou pažbu armádního koltu. Vytáhl zbraň z pouzdra, ale než mohl zmáčknout spoušť, třeskly výstřely z revolverů tří kovbojů.

Johnny cítil, že ho jedna z kulek zasáhla do hrudi. Reflexivně trhl uzdou hnědáka.

Kůň se s řehtáním otočil a Johnny se svezl ze sedla. Kolt mu vypadl z ruky.

To poslední, co viděl, bylo jasné texaské nebe, které se klenulo nad ním. A potom už neviděl vůbec nic.

+ + + + +

„Jime! Hej, Jime!“ Hlas Willa Basse byl slyšet i ve stáji, kde Jim právě ke svému sedlu připevňoval nové třmeny. Vyběhl ven a při tom vzal winchestrovku, která byla u dveří opřená o stěnu.

Na dvoře ranče Bass uklidňoval osedlaného koně, který se vzpínal a vykopával předníma. Musel vynaložit všechny své síly na to, aby ho stáhl dolů.

„To je Johnnyho hnědák,“ zvolal Bass. „A na sedle je krev. Něco se muselo stát.“

Jim pohlédl na zpěněného koně, jehož slabiny byly tmavé od potu, otočil se a běžel do stáje. O pět minut později osedlal svého valacha a strčil winchestrovku do sedlového pouzdra.

„Pojedu s tebou,“ řekl Will Bass.

„Ne. Někdo z nás tu musí zůstat, kdyby se něco přihodilo. Nemůžeme tu Charity nechat jenom se starým Sethem Wardem.“

Z domu vyběhla Charity.

„Co se stalo?“ zeptala se. Bylo na ní vidět, že se jí zmocnil neklid.

„Johnnyho kůň se vrátil bez jezdce a s krví na sedle,“ řekl Will Bass. „A Jim chtěl – proti mé vůli – vyjet sám.“

Otočila se k Jimovi.

„Tak aspoň buďte opatrný, když to nejde jinak,“ poprosila ho.

Nepokoušela se ho přemluvit, aby zůstal. A to ho dojalo. Většina žen by se v takové situaci snažila svého muže zastavit. Charity ne. Pochopila, že Jim tam prostě musí jet. Jenom ho poprosila, ať je opatrný.

„Budu se mít na pozoru,“ slíbil a vyšvihl se do sedla. Pak vyrazil cvalem.

Jel po břehu Wildhorse Creeku na sever. Při tom dával pozor na možné pasti, na podezřelé stíny, na odraz slunečních paprsků od hlavně pušky. Ničeho takového si však nevšiml.

A potom, těsně před místem, kde byl v řece ostrov, narazil na Johnnyho. Sesedl a sklonil se k němu. Hned viděl, že mu už není pomoci. Johnny koupil tři kulky do hrudi.

Jim ho položil na zem, postavil se, smekl klobouk a promnul si tvář. Měl Johnnyho Bryanta rád a teď mu bylo, jako by ztratil syna. Po chvíli si klobouk znovu nasadil a rozhlížel se v trávě po stopách. Našel stopy tří koní, které vedly na jih, do Loba.

Naložil Johnnyho přes sedlo valacha, vzal uzdu a vydal se domů.

Byla to dlouhá, smutná cesta. Na ranč dorazil teprve kolem poledne.

Will Bass a Charity Warwicková mu šli naproti. Z kuchyně vyšel Seth Ward.

„Našel jsem ho,“ řekl k Willovi. „Podle stop to byli tri muži. Není pochyb o tom, že to byli pistolníci z Murrayho mužstva. Nechali Johnnyho vjet do pasti a pak ho kulkou srazili ze sedla. Už se nestačil bránit. V bubínku má ještě všechny náboje.“

„Co teď chceš dělat?“ zeptal se Bass, když Jimovi pomohl sundat Johnnyho z koně.

„Nejdřív ho musíme řádně pohřbít. Pak pojedu do Loba a začnu hledat jeho vrahy,“ odvětil Jim.

„Ve městě možná narazíš na celé Murrayho mužstvo. To sám nezvládneš. Vezmi mě s sebou.“

„Jeden člověk mnohdy dokáže víc než dva nebo tři,“ řekl Jim. „A beztak musíš zůstat na ranči, dokud se Ben nevrátí. Takže už ani slovo!“

Will Bass si všiml, že Johnnyho smrt Jima zasáhla víc, než chce dát najevo. Proto mlčel.

Johnnyho pohřbili kousek od ranče pod jedním topolem. Charity na hrob napsala žalm z bible: „Hospodin je můj pastýř a nic nebudu postrádat…“

Pak Jim odvázal svého valacha, který stál před stájí. Když se vyšvihl do sedla, přišla k němu Charity.

„Když jste se rozhodl, že pro mě budete jezdit, dostala jsem po dlouhé době znovu odvahu,“ řekla a pohlédla mu do očí. „Nikdo jiný pro mě pracovat nechtěl. Ale to není jediný důvod, proč vás nechci ztratit.“

S údivem si pomyslel, že to je ten jedinečný okamžik, kdy muž v očích ženy poprvé spatří lásku. Bylo to tak, nemýlil se.

„Zase se vrátím,“ slíbil, ačkoli nevěděl, zda ten slib bude moct dodržet. A potom, jako by v náhlém impulsu, se sklonil ze sedla a políbil ji. Její rty byly jako život sám: měkké, teplé, žádoucí.

A protože věděl, že ho čeká boj na život a na smrt, připadala mu dvojnásob krásná a vzrušující. Přesto se narovnal a rozjel se.

„Je to dobrý chlap, i když je to pistolník, Charity,“ zamumlal starý kuchař. „Zasazuje se za své přátele, protože to považuje za svou povinnost. Je odvážný a věrný. Udělalas dobře, že jsi ho nepřemlouvala, aby zůstal. Až se vrátí, měla bys mu nabídnout víc než obyčejnou kovbojskou mzdu. Dobrý muž znamená pro ženu to samé, co dobré základy pro dům. Na obou se dá stavět.“

+ + + + +

Už se stmívalo, když Jim Starbuck dorazil na kraj města. Ve stínu jednoho skladiště sesedl a omotal valachovu uzdu okolo zábradlí. Přemýšlel, zda si má vzít winchestrovku, ale nakonec ji nechal v sedlovém pouzdře. Raději se chtěl spolehnout na kolt.

Ve stínu domů se zezadu přiblížil k saloonu Alhambra. Na rohu se zastavil. Nikde žádný kůň, Main Street zela prázdnotou. Vyšel na verandu a nahlédl do okna. Vevnitř byli jen barman a Mike Hood.

Jim z kohoutku koltu odhákl bezpečnostní chlopeň, rozrazil lítací dveře a vešel dovnitř. Oba muži u pultu se k němu otočili a barman sáhl pod bar. Tam pravděpodobně měl nabitou brokovnici s uřezanými hlavněmi, jak bylo v texaském pohraničí zvykem.

„Až zase ruku zvednete, budu rád, když v ní nic nebudete držet, protože jinak vám provrtám břicho,“ varovně řekl Jim.

Barman strnul a vrhl tázavý pohled na Mika Hooda, ale ten jenom zavrtěl hlavou a řekl: „Udělej, co říká! Znám ho a vím, jak je rychlý s koltem. Vůbec bys nestačil zmáčknout spoušť.“

Barman zvedl ruku a šel k druhému konci mahagonového pultu.

„Co chceš?“ zeptal se Mike Hood.

Jim se pět yardů od něj opřel o bar. Pravou ruku měl poblíž koltu. Věděl, že s koltem proti Hoodovi nemá šanci. Byl však obezřetný.

„Kde je Murrayho horda?“ zeptal se.

„Ve městě ne,“ odvětil Mike Hood. „Celý houf odjel před několika hodinami. Koho hledáš? Leona Murrayho?“

„Ne. Jeho tři pistolníky. Ty tři, kteří zavraždili Johnnyho Bryanta.“

„Johnny je mrtvý?“ Hood se tvářil napjatě a otřeseně.

„Pohřbil jsem ho vlastníma rukama,“ řekl Jim. „Potřebuješ ještě nějaké důkazy?“

„Je mi ho líto,“ dojatě řekl Mike. „Byl to slušný kluk.“

„Ano, to byl. Toho by nikdy nenapadlo zaprodat se Leonu Murraymu.“

Hood vstal.

„Chceš tím říct, že jsem vinen Johnnyho smrtí?“ ostře se zeptal. „Nikdy bych mu nezkřivil jediný vlas.“

„To jistě ne,“ odvětil Jim. „Ale nic jsi neudělal pro to, abys ho ochránil. Nebyls na ranči Lone Stare, když jsme ho bránili před Murrayho pistolníky.“

„O čem to mluvíš?“ zeptal se Mike. Výraz v jeho tváři prozrazoval, že jeho překvapení není hrané. Jim mu stručně pověděl, co se stalo. Pak se znovu vrátil k Johnnymu Bryantovi.

„Byli tři a nedali mu sebemenší šanci. Právě je teď hledám.“

„A očekáváš ode mě, že ti povím jejich jména?“

Jim přikývl., Jezdili jsme dlouho bok po boku, Miku. Přestože jsme teď nepřáteli, očekávám od tebe tuto službu. Nebo chceš, aby jeho smrt zůstala nepotrestána?“

Hood váhal, ale pak se otočil a dal barmanovi znamení, aby je nechal o samotě. Potom řekl: „Před nedávnem přijeli do Loba tři Murrayho muži. Jmenují se Luke Goff, Ed Kelso a Nolan Tesco. Kelso je malý a zrzavý. Tesco je světlovlasý Texasan se dvěma zkříženými revolverovými opasky. Goff má jizvu ve tváři.“

„Kde jsou?“

„V kovárně. Tescův kůň má uvolněnou podkovu. Myslím, že to jsou oni. Chceš si to s nimi opravdu rozdat sám? Neočekáváš, že ti při tom pomůžu?“

„Ne. Na to ses příliš změnil,“ odvětil Jim Starbuck.

Hood už na sobě neměl otrhané šaty, ve kterých přijel z Mexika, nýbrž tmavé sako s rukávy a límcem zdobenými sametem. Jeho košile byla z bělostného irského plátna, vesta z Červeného čínského hedvábí. Přesto však stále nosil starý revolverový opasek se dvěma zvláštně připnutými pouzdry. Zpod šosů saka mu trčely kostěné pažby zbraní. Ocelové kohoutky a bubínky se leskly.

„Víš přece, že naše sny jsou rozdílné,“ odvětil Mike Hood. „A já chci ten svůj uskutečnit.“

„Ano, to je vidět,“ zamumlal Jim, načež se otočil a opustil saloon. Bez váhání se vydal ke kovárně. Měl štěstí, že většina Murrayho lidí nebyla v Lobu, jinak by asi neměl šanci ztrestat Johnnyho vrahy.

Myslel však i na Mika Hooda a přemýšlel, co se s jeho někdejším přítelem děje. Není jednoduché člověku nahlédnout do duše.

Ve stínu domu, který sousedil s kovárnou, se zastavil a rozhlédl se kolem.

Před kovárnou stáli dva osedlaní koně, třetí byl přivázaný před kovadlinou.

Kovář, muž v košili a kožené zástěře, právě okovával koně stojícího před kovadlinou. Hnědákovu pravou přední nohu si držel mezi koleny.

Tři další muži v kovbojských oděvech a s kolty nízko u pasu stáli tak, že zbývající dva koně byli mezi nimi a Jimem. Jinak nebylo vidět nikoho.

Jim se vydal ke kovárně a při tom obešel koně tak, že pistolníci už nestáli za nimi. Když byl jen dvacet kroků od nich, zastavil se.

„Goffe! Kelso! Tesco!“ zvolal.

Ti tři se otočili a překvapeně a nedůvěřivě na něho pohlédli. Jeden z nich, podle Hoodova popisu to musel být Kelso, udělal krok stranou, jako by se chtěl skrýt za koně.

„Zůstaňte stát, nebo koupíte mou první kulku!“ varoval ho Jim.

Tesco, vysoký, světlovlasý pistolník, se chraplavým hlasem zeptal: „Co od nás chcete?“

„Hledám tři muže, kteří před několika hodinami na pozemcích ranče Lone Star zastřelili jednoho mladíka,“ odvětil Jim, který měl co dělat, aby se ovládl.

„A co s tím máme co společného my?“

„To je prosté: stopy, které tam ti tři zanechali, mi prozradily, že jeden z jejich koní měl uvolněnou podkovu.“

„Vy jste Starbuck, že ano?“ zeptal se Tesco. „Nový předák Charity Warwickové?“

„Přesně tak.“

„A co chcete? Vydat nás šerifovi?“ zeptal se Tesco a zlomyslně se rozesmál.

„Ne.“ Jimův hlas i jeho pohled svědčily o tom, že to myslí vážně. „Protože ten by vás pustil, jen co bych vyšel z vězení. Zastřelili jste mého přítele a nedali jste mu sebemenší šanci. A to je věc, která se týká jen vás a mě.“

Kelso náhle ustoupil stranou. Sevřel pažbu winchestrovky v sedlovém pouzdře nejbližšího koně a prudce ji vytáhl. V tom samém okamžiku, kdy namířil na Jima, však ten tasil a vystřelil.

Kelso odletěl na koně a pustil karabinu na zem. Pokusil se chytit sedla, ale už neměl dost sil. Tiše se svalil na zem.

Goff a Tesco současně sáhli po koltech. Jim se vrhl na zem a převalil se. Kulky pistolníků se zaryly do míst, kde ještě před chvílí ležel.

Vystřelil třikrát za sebou, protože nemohl počítat s tím, že by zasáhl už na první pokus.

Goff se chtěl skrýt za žlab, z něhož pili koně, když ho trefila Jimova střela. Svalil se do žlabu a voda se zbarvila krví.

Kovář se schoval za kovadlinu. Koně frkali, řehtali a trhali uzdami.

Nolan Tesco se vrhl do úzkých dveří v kovárně a Jimovy poslední dvě kulky ho těsně minuly. Pistolník opětoval palbu a jeho střela Jimovi udělala dírku do koženého chrániče.

Jim vyskočil a přikrčen běžel za žlab, ve kterém ležel Luke Goff. Rychle z bubínku koltu vyňal prázdné nábojnice, vytáhl z poutek opasku nové náboje a dobil zbraň.

Jelikož Tesca nebylo vidět, vstal a opatrně, s koltem v pravé ruce, obešel kovárnu. Právě když nahlédl za roh, uslyšel šramot z nájemní stáje, jež stála vedle kovárny. Byly tam postranní dveře. A byly otevřené.

Tesco tedy uprchl do stáje.

Jim přiběhl k budově a u dveří se přitiskl ke stěně. Vevnitř slyšel šustění slámy a cinkání ostruh. Přeskočil práh dveří a převalil se do prázdného stání.

Až na frkání a kopání zvířat tam vládlo ticho. Otevřenými vraty dovnitř pronikalo slabé světlo zvenčí.

Jim celou minutu naslouchal. Pak si jeho oči přivykly na přítmí. Opustil svůj úkryt a přikrčen se vydal mezi boxy. Věděl, že to je nebezpečné, ale neměl jinou možnost.

Byl odhodlán Johnnyho vraha za každou cenu potrestat.

Snažil se pohybovat pokud možno tiše. Volných stání tam moc nebylo a Tesco musel být v jednom z nich. Možná také vylezl po žebříku na půdu.

„Tesco!“ ozval se ostrý hlas za Jimem. Pak zaduněly dva výstřely, které rozechvěly stěny stáje.

Jim se otočil. Deset kroků za ním stál široce rozkročený Nolan Tesco. Vrávoral a podlamovaly se mu nohy. Kolty mu vypadly z prstů a s bolestí vepsanou ve tváři klesl nad bednu s obrokem, zpoza níž vstal. Potom se svalil na zem. Ještě sebou chvíli škubal, načež strnul a zůstal ležet.

V otevřených vratech stáje stál s kouřícími kolty v rukou Mike Hood. Přistoupil k Tescovi, poznal, že je mrtvý a strčil si kolty do pouzder.

„Díky, Miku!“ chraplavě řekl Jim Starbuck. „Zachránils mi život – jako za starých časů.“

„Myslím, že jsem ti to byl dlužný,“ odvětil Hood. „Teď už jsme si kvit.“

„Chceš tím říct, že přes tuto přestřelku zůstaneš v Lobu?“ nevěřícně se zeptal Jim.

„Samozřejmě. Jen ty a já víme, že jsem ti právě prokázal poslední přátelskou službu. A nikdo jiný se to nedozví, že ano?“

„Když chceš.“

„Ano, chci,“ řekl Hood. „Půjdu si svou cestou a ty zase svou. Až se potkáme příště, už nebudeme přáteli.“ Otočil se a šel pryč. Ve vratech stáje se však ještě jednou otočil a dodal: „Odjeď z města! Jestli tě tu najde Murrayho smečka, roztrhají tě na cucky!“

Pak odešel.

Jim si strčil kolt do pouzdra a zamyšlen opustil stáj. Věděl, že by bylo moudřejší poslechnout Mikovu radu a okamžitě se vrátit na ranč Lone Star. Musel však ještě cosi vyřídit ve městě a lepší příležitost by se mu již nenaskytla.

+ + + + +

Šerifova kancelář zela prázdnotou, když do ní vešel. Na psacím stole svítila petrolejka. Zhasl ji a čekal potmě.

Po zhruba deseti minutách se přiblížily kroky. Nato se otevřely dveře.

Na chvíli na prahu viděl šerifovu siluetu, načež se zase zavřely. Ozvalo se řinčení skla a pak vzplála sirka.

Fannin stál k Jimu Starbuckovi otočen zády a skláněl se k lampě. Svou zkrácenou brokovnici se dvěma hlavněmi položil na psací stůl, aby měl volné ruce. Jim přistoupil k němu a vytáhl mu kolt z pouzdra. Fannin se otočil a pohlédl do hlavně svého vlastního revolveru.

„Jen klid, jen klid,“ řekl Jim. „Nic se vám nestane, když budete rozumný. Přišel jsem jen proto, abych se vás na něco zeptal.“

„Co po mně chcete?“ zeptal se Fannin. Pohledem těkal mezi Jimovou tváří a hrozící hlavní revolveru.

„Už jsem vám řekl, že se na něco chci zeptat. Pokud se to dozvím, nic se vám nestane. Jinak dnes v Lobu zemře už čtvrtý člověk.“

„Toho se neodvážíte,“ vyhrkl Fannin.

„Dovolil jste, aby v tomto městě zavládl zákon silnějšího,“ tvrdě řekl Jim. „Proč se divíte, že se jím pak řídí i ostatní?“

Nikdy by ho nenapadlo střílet na neozbrojeného. Tušil však, že dál se dostane jen tehdy, když Fanninovi nažene strach.

„Murray prý má darovací listinu, o kterou opírá svůj nárok na ranč Lone Star,“ dodal Jim. „A vy jste ji prý viděl, šerife. Opravdu ta listina existuje, nebo to je jenom báchorka, kterou si Leon Murray vymyslel, aby svým čachrům dodal zdání legálnosti?“

„Zeptejte se Murrayho!“ vyhrkl Fannin.

„Ne. Ptám se vás.“

Šerif sevřel rty a mlčel.

Jim ho levou rukou chytil za košili, pravou mu namířil na bradu a palcem natáhl kohoutek. Fannin sebou trhl, když uslyšel kovové cvaknutí. Byl bledý, ale stále mlčel.

„Nevím, proč byste měl zemřít kvůli někomu, kdo si koupil vaši hrdost a kdo pošlapal vaše jméno,“ řekl Jim. „Ale když nechcete jinak… Počítám do tří: jedna, dva a…“

„Přestaňte!“ vyhrkl Fannin, kterému po čele stékaly krůpěje potu. „Povím vám to.“

„Dobrá. Skutečně má Murray darovací listinu, ve které poslední mexický guvernér věnoval půdu na Wildhorse Creeku jeho rodině?“

„Ten papír je falsum.“

„Murray si tedy myslí, že ve zmatcích okupace dokáže díky podvodu vybudovat dobytkářské impérium?“

„Ano.“

„Protože ale ví, že ta darovací listina nemá ani cenu papíru, na kterém je napsána, najal si pistolnické mužstvo, aby zastrašil nepřátele, nebo aby je odklidil z cesty.“

„Ano.“

„Proč má takový zájem o tu půdu, když chov dobytka v Texasu skomírá?“ zeptal se Jim. Stále na muže zákona mířil koltem.

„Na trzích na Severu a na Východě je poptávka po hovězím. Lidé jsou tam po občanské válce ochotní zaplatit za dobytek cokoli. Na severu je masa málo. A v Texasu se pasou milionová stáda longhornů. Murray potřebuje pastviny proto, aby mohl mít co nejvíc dobytka, který pak požene k železnici do Wichity, do Dodge City a Abilene. Je to pro něj velká šance!“

„Ale kde chce sehnat tolik dobytka? I teď stojí jeden býk padesát centů až dolar. Nevěřím, že má dost peněz na to, aby do toho mohl jít,“ řekl Jim.

Fannin mlčel. Rezignovaně svěsil hlavu. Vypadal jako někdo, kdo je na konci svých sil.

„To jsem si mohl myslet,“ odpověděl Jim na svou vlastní otázku. „Nejdřív za pomoci špinavého triku ukořistí dostatek půdy a pak jeho pistolníci začnou v celém západním Texasu loupit dobytek. Zvířata se na Murrayho pastvinách přecejchují a potom je poženou do Kansasu, kde je prodají. Je to tak?“ rozhněvaným tónem se zeptal Fannina.

„Ano, to je Murrayho záměr,“ zamumlal šerif. „Myslí si, že tak dokáže provést manévr, na který se bude vzpomínat i za sto let.“

Jim sklonil kolt. „A proč se na tom podvodu podílíte vy?“

„Obyvatelé Loba mají jen dvě možnosti: buďto se podřídit Murrayho pokynům nebo se nechat zastřelit.“

„Ne, je ještě jedna možnost,“ řekl Jim. „Boj!“

„Proti jeho smečce?“ zeptal se Fannin s unaveným, trpkým úsměvem. „Nejsem pistolník ani hrdina.“

„Bojoval byste proti Murraymu se mnou a s mými muži, kdybychom měli dost lidí?“

„Copak mám na vybranou?“ odvětil šerifa ztěžka se posadil na židli. „Zradil jsem Leona Murrayho, to přece víte. Jestli se dozví, co jsem vám řekl, nebude mít můj život cenu jediného centu. Jenže já ještě nechci zemřít. Nemám sice ženu ani děti, ale život mám rád. Máte mě v hrsti. Co mám dělat?“

„Pokuste se utvořit cosi jako domobranu, oddíl důvěryhodných mužů, kteří umějí zacházet se zbraní,“ řekl Jim. „Tucet by měl stačit. V rozhodujícím okamžiku se s vámi spojím, šerife. To je vaše poslední šance napravit chyby.“

Fannin neodpověděl. Oběma lokty se opřel o psací stůl a skryl si tvář do dlaní.

Jim tušil, že šerif právě prožívá nejtěžší chvíli svého života. Musel překonat svůj strach a to nebylo snadné, protože Murray měl ještě stále po ruce bandu pistolníků.

Jenže Jim věděl i to, že v šerifu Fanninovi získal poměrně spolehlivého spojence. Jelikož se Fannin Murrayho bál, nezbývalo mu než se spojit s Jimem. Na to ovšem nejdřív musel nalézt dávno ztracenou odvahu.

Jim věděl, jak snadno člověk můžu přijít o úctu k sobě samému, když dostane strach, ajak obtížné je znovu ji získat. Položil šerifův kolt vedle petrolejky a bez jediného slova opustil úřadovnu.

Viděl, že doktor MacLean jde přes ulici. Starý lékař nesl starou ošoupanou kabelu.

„Zrovna jsem byl v kovárně a v nájemné stáji,“ řekl, když se zastavil před Jimem. „Pověděli mi, že ty tři pistolníky jste zastřelil vy. Ani jsem tam nemusel chodit. Jsou mrtví. Jste tvrdý muž, Jíme Starbucku. A nebezpečný pistolník. Možná jste jediný člověk, který si to může rozdat s Murraym, i když vaše šance nejsou příliš velké. Neděláte to snad jen kvůli třiceti dolarům měsíčně?“

„Ti tri zastřelili jednoho z mých lidí, doktore.“

„To je jediný důvod?“ zeptal se MacLean a zamžoural.

„Asi narážíte na Charity Warwickovou?“ odvětil Jim. „Možná máte pravdu. Možná to všechno dělám kvůli ní, protože ji miluju.“

Starý lékař přikývl.

„Pomohl jsem Charity na svět. Znám ji dobře. A říkám vám, Jime, že lepší ženu by si muž ani přát nemohl.“

„To je možné, doktore,“ řekl Jim. „Ale dokud boj neskončí, nemůžu se vázat. Krom toho jsem chudý. Nemám víc než sedlo a revolver.“

„Nevěřím, že to by Charity zabránilo vám říct ano. Je to pozoruhodná žena. Podle mě jí nejde o peníze. Pokud…“

Tu se ozval dusot jezdce, který přicválal do města. Byl to Ben Rando. Svého zpěněného koně zastavil před Jimem.

„Jel jsem za tebou, jen co mi na ranči řekli, co se stalo,“ zvolal. „Po cestě jsem viděl velký houf jezdců, který ze západu míří k městu. Skoro jsem uštval koně, jen abych tu byl před nimi. Myslím, že to je Murray a ti jeho zatracení pistolníci. Kde je tvůj valach? Musíme odtud pryč, dřív než přijedou.“

„Má pravdu,“ řekl doktor. „Pokud vás tu Murray najde, neopustíte město živý.“

„Rychle!“ naléhal Rando. Vytáhl levou nohu ze třmenu a podal Jimovi ruku. Ten ji chytil, strčil nohu do levého třmenu a vyšvihl se na hřbet koně za Bena Randa.

Cvalem přijeli na kraj města, kde stál Jimův kůň. Tam Jim přesedl a pobodl zvíře ostruhami.

Vyrazili a zůstal za nimi jen oblak prachu. V tu chvíli Leon Murray ajeho divoká horda z druhé strany vjeli do města.

+ + + + +

„Sakra! Nenajal jsem vás proto, abyste přihlížel, jak předák Charity Warwickové oddělá tři mé muže, Hoode!“ zvolal rozhořčený Leon Murray. „Proč jste ho nevyřídil, když jste tak rychlý s koltem? Měl jste příkaz nepustit kovboje z Lone Star do města. Proč jste se jím neřídil?“

Mike Hood se se strnulým výrazem ve tváři opíral o barový pult saloonu Alhambra. Pohledem těkal mezi Murraym a Jasonem Blairem. Pistolník v černém stál vedle svého bosse a v jeho indiánské tváři se zračil hněv a nenávist. Hood pochopil, že by ho nejraději na místě odpravil.

„Všechno se to semlelo příliš rychle, pane Murray,“ odpověděl Mike Hood. „Ale jestli se Starbuck a já ještě někdy setkáme, budou mít poslední slovo kolty.“ Při tom položil ruce na pažby svých revolverů.

„Nevěřím vám, Hoode,“ řekl Blair. „Kdyby bylo po mém, nikdy byste pro nás nepracoval.“

„Pokuste se to změnit!“ vyzval ho Mike Hood a odstoupil od pultu, aby měl větší manévrovací prostor. Věděl, že boj s Jasonem Blairem by byl zatraceně těžký.

Možná však bylo lepší mít ho co nejdřív za sebou. Věděl, že k souboji na kolty s Blairem by jednou došlo tak jako tak. Dříve či později by se tomu nevyhnul. Blair se očividně bál, že Mike Hood by si mohl nárokovat jeho pozici předáka pistolnické smečky.

„Nechte toho!“ vyhrkl rozhořčený Murray, když je viděl. „Co se stalo, stalo se. Teď je důležité vyřídit mužstvo z Lone Star. Neměl jsem Charity Warwickové dávat žádnou lhůtu. To byla chyba, kterou jsem neměl udělat. Ale teď ji zase napravím. Vypálíme ranč a každý, kdo se nám postaví, koupí kulku.“

Ještě stále jím cloumal hněv. Trhalo mu ve tváři. To, že se někdo protivil jeho vůli, ho vyvádělo z míry. Jen pomalu se zase začal kontrolovat.

Pustil se do hazardní hry a nechtěl připustit, aby ji zhatila žena a pár přivandrovalých vagabundů. Především musel zachovat klid.

„To, co jsme započali, tuto noc dokončíme,“ řekl ztěžka ovládnutým hlasem. „Vy, Hoode, zůstanete s pěti lidmi ve městě. Ostatní pojedou se mnou na ranč Lone Star a až se vrátíme, bude po všem.“

Pak opustil Alhambru a šel přes ulici k šerifově úřadovně. Když vešel dovnitř, seděl Fannin ještě stále za psacím stolem s lokty opřenými na stole a tváří skrytou v dlaních.

„Do hodiny se svým mužstvem vyjedu na Lone Star,“ řekl Murray. „Chci, abyste jel se mnou, Fannine. Vznáším nárok na Warwicku půdu a chci, aby zákon byl při tom, pokud lidé z Lone Star budou klást odpor. Možná pro mě vaše výpověď před soudem bude ještě cenná.“

Fannin sklonil ruce a se zhnusením v očích na něj pohlédl.

„Ne,“ odvětil. Jeho hlas zněl odhodlaně. „Se mnou už nepočítejte, pane Murray. Váš úmysl je protizákonný. V budoucnu se vašimi pokyny už řídit nebudu.“

„Co to má znamenat?“ zeptal se Murray a přivřel oči.

„To znamená, že ode dneška už nemůžete počítat s mou podporou.“

„Řekněte to ještě jednou!“

„Řekl jsem vám to jasně. Už nebudu poslouchat vaše pokyny.“

Když to Fannin vyslovil, vytušil Leon Murray, že dny jeho vlády nad Lobem jsou sečteny. Nemínil se však vzdát.

„To bych si na vašem místě rozmyslel, šerife,“ řekl. „Právě se chystáte udělat největší chybu svého života.“

„Nevyhrožujte mi!“ odsekl Faninn a položil ruku na kolt, který mu Jim Starbuck nechal na stole. „To na mě nezapůsobí!“

Murray viděl, že šerif nemíní couvnout. A bylo pro něj typické, že raději ustoupil sám.

S pohledem upřeným na Fannina kráčel pozpátku ke dveřím. Krátce nato za sebou zavřel dveře.

Fannin věděl, že již není cesty zpět. Vstal, strčil si kolt do pouzdra, vzal z věšáku klobouk a kabát, ze stojanu na pušky vytáhl winchestrovku a ze skříně sedlové brašny. Jen pět minut po tom, co Leon Murray opustil úřadovnu, vyšel Fannin na ulici. Nezamířil však hned ke stáji.

Musel ještě něco vyřídit. Nezapomněl na to, co mu řekl Jim Starbuck. A chtěl udělat to, co udělat musel.

Šerif Fannin znovu nalezl svou ztracenou hrdost.

+ + + + +

Jim Starbuck a Ben Rando dorazili na ranč Lone Star krátce před půlnocí. Jejich koně byli zcela vyčerpaní a zpěnění a měli zpocené slabiny. Když se zvenčí ozval dusot kopyt, vyšla z domu Charity. Jim seskočil z koně a objali se.

„Jsem tak ráda, že ses vrátil v pořádku,“ řekla chvějícím se hlasem. Jednou rukou ji pevně držel, druhou podal valachovu uzdu Willu Bassovi, který tam přiběhl s lucernou. Stručně pověděl Charity, co se událo v Lobu.

„Podle mě bude lepší opustit ranč,“ řekl nakonec. „Pro Murrayho to je hozená rukavice a bude jednat. Nevíš o nějakém místě, kde byste s Davem Bassem a starým Sethem byli v bezpečí? Nějaký úkryt, který Leon Murray nezná.“

„Na severních výběžcích Van Hornových hor je jedna stará chata,“ nejistě řekla. „Myslíš, že opravdu musíme odjet z ranče?“

„Nechci nic riskovat,“ odpověděl Jim. „Přijdeme nanejvýš o budovy a o dobytek. Kolik zvířat teď máš na pastvinách?“

„Asi dva a půl tisíce. Jsou sehnaná do velkého stáda jižně odtud, protože tam je nejlepší tráva.“

„Dobrá. Bene, Wille, vy zapřáhnete vůz. Naložte co možná nejvíc zásob a veškeré střelivo, které nemůžeme dát do sedlových brašen. Možná na tu prérijní chatu budeme odkázaní delší dobu. Pak Dava naložte do vozu. Charity a Seth ho budou řídit, vyznají se tu lépe než my.“

„Kéž by tu tak s námi byl Mike,“ zamumlal Will Bass.

„Jo,“ přisvědčil Jim. Odolal však pokušení povědět jim, jakou roli hrál Mike Hood při přestřelce v Lobu. Slíbil mu, že bude mlčet, a chtěl tento slib dodržet.

„Zapřáhněte mezky! Dělejte, pospěšte si!“ zvolal.

O půl hodiny později byl vůz přípravený k odjezdu. Dave Bass ležel pod plachtou, protože na kozlíku bylo místo jen pro dva. Starý Seth Ward s hekáním vynesl nádobí z kuchyně.

„Na to nikdo z vás nepomyslel, co?“ bručel si pod fousy. „Jak bych vám asi tak vařil? Holýma rukama? Nebo bych namísto hrnců použil vaše duté hlavy?“

S klením naskládal hrnce a pánve pod plachtu, pověsil lucernu na kozlík a s winchestrovkou v rukou vylezl k Charity, které předtím Jim pomohl na kozlík.

„Budeme rachotit jak koš plný talířů,“ stěžoval si Dave Bass, který měl co dělat, aby se na korbu vešel. „Raději bych šel pěšky.“

„Běda, jestli jen sáhneš na mé hrnce!“ hrozil kuchař přeskakujícím hlasem. „Jestli to uděláš, najdeš každé ráno v kávě mrtvou myš.“ Potom zrudl, jako by si všiml něčeho, co mu dosud unikalo. „A teď laskavě vytáhni své špinavé boty z mé pánve!“ zařval. „Nebo ti ukážu!“

Když však sáhl po opratích a chtěl uvolnit brzdu, ozval se dusot kopyt. Na dvůr ranče dorazil houf jezdců.

Jim sundal ruku z koltu, když ve svitu lucerny spatřil lesknoucí se hvězdu jednoho z nich.

„Co se děje, Fannine?“ zeptal se, ačkoli mu jeho instinkt hned napověděl, že se stalo něco důležitého.

Šerif z Loba s rozpaky pohlédl na Charity a prohrábl si knír.

„Murray je na cestě sem,“ odvětil. „Chce to dotáhnout do konce. Vyzval mě, abych jel s ním, ale já to odmítl. Pak jsem chtěl sestavit domobranu, ale našel jsem jenom osm dobrovolníků, kteří jsou ochotní se postavit Murrayho pistolnické smečce.“

„Pak je nás dohromady dvanáct,“ řekl Jim. „Kolik má Murray u sebe mužů?“

„Přibližně čtyřicet.“

„To bude těžký boj. Ale máme šanci, protože si můžeme vybrat místo, kde se bude bojovat.“

Fannin přikývl. Potom přijel k povozu, pohlédl Charity do tváře a řekl: „Vím, že jsem jednal špatně, slečno Warwicková. Slyšel jsem, že se o mně vykládá, že mě Murray platí. To není pravda. Nikdy jsem od něj nevzal jediný dolar.“

Charity jeho pohled opětovala. Cosi v jeho chování jí prozrazovalo, že mluví pravdu. Ta slova nebylo snadné pronést. Teď musela promluvit ona.

„I já si to myslela, šerife,“ odvětila. „Je mi to líto. Děkuji vám za to, že jste přijel.“ Pak mu podala ruku. A Fannin ji stiskl, částečně s úlevou, částečně s rozpaky.

„To je to nejmenší, co pro vás mohu udělat,“ řekl. Potom k vozu přistoupil Jim. Charity se k němu sklonila a políbila ho.

„Až se uvidíme příště,“ zašeptala, „budu očekávat, že se mě zeptáš, jestli se chci stát tvou ženou.“

Jim už se nedostal k tomu, aby jí odpověděl, protože když se Charity zase narovnala, trhl Seth Ward uzdami, mezci začali táhnout a vůz vyjel. Jim ještě chvíli hleděl za ním, načež ho pohltila temnota.

„Co tak Murray může mít za lubem?“ zeptal se Will Bass do ticha.

„Na jeho místě bych si nepočínal tak tupě, jak to jeho lidé dělali naposledy,“ řekl Jim, aniž by dlouho přemýšlel. „Neútočil bych na budovy ranče, které můžou bránit střelci. Pokusil bych se odehnat stádo z jižních pastvin a tak bych obránce vylákal z ranče. Potom by to při své přesile měli snadné.“

„A co proti tomu můžeme dělat?“ zeptal se Rando.

„Předejdeme ho a zastavíme jeho hordu dřív, než bude moct uskutečnit svůj plán. Po cestě sem Murray musí jet podél Wildhorse Creeku nebo tou malou roklí. Břeh řeky je přehledný, takže pojede roklí. Můžeme to samozřejmě jen předpokládat, ale naše šance je padesát na padesát a to je dobré. Šerife, řekněte svým lidem, ať odvedou koně do stáje a vezmou si jen pušky a kabáty. Noc bude chladná a bude to ještě několik hodin trvat, než se objeví Leon Murray a jeho horda.“

+ + + + +

Nad ránem vanul studený vítr. Jim opřel svou winchestrovku o skálu, za kterou byl ukrytý, a dýchl si do dlaní, které mu prokřehly. Potom si stáhl klobouk do čela a vytáhl si límec kabátu.

Ze svého místa měl výhled na celou rokli. Měsíc, bílý a chladný jako popel, ještě stál na nebi a svahy pokryté rozpadajícími se skalními bloky a písčité koryto rokle, kterou kdysi protékal bezejmenný přítok Wildhorse Creeku, byly zality jeho svitem.

Jim své lidi rozestavil na obě strany rokle. Několik yardů od něj leželi Ben Rando a Will Bass spolu se třemi muži z Loba. Snažili se co možná nejvíc chránit před studeným větrem.

Na druhé straně rokle byl šerif Fannin a dalších pět mužů. Byli ukryti ve stínu skal.

„Je mi taková zima, že bych za doušek whisky dal své ostruhy,“ stěžoval si Bass.

„I kdyby tu byl soudek whisky velký jako hora, nepustil bych tě k němu,“ zabručel Rando, ačkoli i on byl celý promrzlý. „Ještě by sis spletl hlaveň s nosem.“

„Moc vám nepomůžu, když mi přimrzne prst ke kohoutku,“ řekl Bass.

„Jen klid!“ vyhrkl Jim. Naslouchal. Vítr přinášel vzdálený, ale rychle se blížící hukot.

„Jedou,“ řekl, vstal a zamával kloboukem. To bylo smluvené znamení pro Fannina a jeho lidi. Pak si zase dřepl a nabil winchestrovku. Náboj vjel ze zásobníku do komory.

Jim se rychle přesvědčil o tom, že nábojový opasek, který strčil mezi dva kameny, je pevně zaklíněný, takže se náboje daly snadno vytáhnout z poutek. Muži nalevo a napravo od něj ho napodobili.

„Myslete na to, co jsem vám řekl,“ upozornil je Jim. „Nikdo nezahájí palbu, dokud nevystřelím.“

Rando a Bass mávli rukou, na znamení toho, že rozuměli.

Náhle se z temnoty vynořil houf jezdců, který přicválal do rokle.

Jim odhadoval, že jich je čtyřicet až padesát, ale ve svitu měsíce se mohl mýlit. Bylo však jasné, že dojde k lítému boji.

Opřel si pažbu o rameno a namířil na prvního jezdce.

Ve chvíli, kdy kavalkáda téměř dorazila k ústí rokle, Jim zmáčkl kohoutek.

Třeskl výstřel a jeden z koní se s řehtáním skácel na zem. Ještě než dozněl třesk, zadunělo dalších jedenáct karabin. Rokle se v mžiku proměnila v peklo.

Půl tuctu sedel bylo hned po první salvě prázdných. Koně se hroutili a kopali kolem sebe.

Útok byl pro Murrayho smečku tak překvapivý, že pistolníci nevěděli, co mají dělat. Stříleli okolo sebe, ale jejich koně jančili, točili se a vzpínali se tak, že jezdci si navzájem překáželi a nemohli se pořádně bránit.

Jim střílel tak rychle, jak mu to jen páka a kohoutek dovolovaly. Prázdné, kouřící nábojnice vyskakovaly z komory. Po chvíli byl zásobník prázdný.

Vytáhl náboje z poutek revolverového opasku a strčil je do zásobníku winchestrovky.

Ve slabém měsíčním svitu bylo přesné míření nemožné, ale jelikož Murrayho banda uvízla v hrdle rokle, houf vlastně ani nebylo možné minout.

Jim se snažil v tom chumlu rozeznat Leona Murrayho nebo Jasona Blaira, ale viděl jen nejasné černé siluety. Mířil na záblesky v rokli.

Winchestrovka ho pomalu začínala pálit v rukou. Ve vzduchu byl cítit střelný prach. Neustále se střílelo. A pak se pistolníci vzdali jakýchkoli myšlenek na odpor. Otočili koně a začali prchat.

Jim ještě jednou vypálil. Viděl, jak jeden z jezdců rozhodil rukama a skácel se ze sedla. Další pistolník se zřítil z koně a pak to koupil ještě jeden. Ostatní byli přitisknutí ke krkům koní a takto pálili na muže na svazích.

Dusot kopyt postupně odezníval. Noční vánek odnesl prach a kouř a ve svitu měsíce bylo nyní jasně vidět, jak vysokou daň muselo Murrayho pistolnické mužstvo zaplatit.

Na dně rokle leželi mrtví muži a koně a mezi nimi se pohybovali ranění, kteří se snažili ukrýt, ačkoli Jimovi muži již dávno přestali střílet.

Ben Rando položil horkou zbraň na skálu, rukávem si utřel začouzenou tvář a řekl:

„Myslím, že to jim bude stačit.“ Na něj to byl velmi dlouhý proslov.

+ + + + +

Mike Hood stál v Alhambře u pultu a popíjel svou poslední whisky. Tížily ho chmurné myšlenky a aby je zahnal, vypil zbytek kořalky na ex. Potom vyšel do patra a zaklepal na dveře pokoje Ruby DeLongové.

„Kdo je?“ ozvalo se.

Namísto odpovědi zmáčkl kliku. Dveře nebyly zamčené.

Ruby DeLongová seděla v sametovém, krajkami zdobeném županu před zrcadlem a česala se. Když v zrcadle spatřila Mika, svěsila ruce a s tázavým pohledem v očích se otočila.

„Vyprávělas mi o svých snech a přáních a slíbilas, že budeš patřit muži, který ti je splní,“ řekl Hood. „Myslím, že brzy nastane hodina, kdy budu muset jednat. Je jedno, jestli se Murraymu podaří vypálit ranč Lone Star nebo ne, nesmím mu dovolit, aby ještě zvýšil svou moc.“

Zavřel za sebou dveře a přistoupil k ní.

„Jak znám Jima Starbucka a ostatní, tak se nevzdají,“ dodal. „Pokud chci zaujmout Murrayho místo, musím jednat rychle. Boj o Lone Star ještě nevypukl naplno. A zatím mě potřebuj e, abych pro něj udržel pod kontrolou toto město. Netuší, co mám v úmyslu.“

„A co máš v úmyslu?“ zeptala se Ruby. Upřeně na něho hleděla.

„Dlouho jsem stál dole u baru a o všem jsem přemýšlel. Murray má mocné politické spojence. Ale až bude mrtvý, bez váhání se spřáhnou s tím, kdo jim zaručí nejvyšší zisk. A to budu já. Navážu s nimi kontakt, jakmile vyřídím Murrayho a Blaira. A slíbím jim všechno, co budou chtít, jen aby mě uznali za partnera. Když to bude muset být, ovládnu celý západní Texas. A pak ti koupím nejen vaši starou plantáž, ale tucet dalších. Budeš ještě bohatší, než sis kdy představovala. Ale musím jednat rychle.“

„Ano, myslím, že máš pravdu,“ přisvědčila. „Rychlý čin je záruka úspěchu. Myslels ale na Leonovu smečku?“

„Pistolníci vždycky pracují pro toho, kdo jim nabídne nejvyšší mzdu, to vím z vlastní zkušenosti,“ řekl Mike. „Až bude Murray mrtvý, nebude jim moct platit. Potom začnou hledat nového zaměstnavatele. A pokud jim nabídnu dost, budou jezdit pro me.

„A Jason Blair? Je nebezpečný, velmi nebezpečný. Vím, že se ho bojí i Leon.“

„Je s kolty rychlý, to je pravda,“ odvětil Hood. „Ale já s ním musím bojovat. Cesta k Murraymu vede jen přes Jasona Blaira.“

Byl si plně vědom rizika, které podstupoval. Pro tu ženu by však udělal cokoli.

Zdálo se, že mu čte myšlenky, protože vstala a položila mu ruku na rameno. Byl to jen lehký dotek, ale Mike Hood ho cítil tak silně, jako by ho to bolelo.

„Nebylo to pro mě hezké ani jednoduché, když jsem patřila Murraymu,“ řekla. „Ale neměla jsem sílu od něj odejít. Od chvíle, kdy jsem potkala tebe, však znovu věřím tomu, že všechno bude v pořádku.“

Cítil iejí souhlas a objal ji. Nekladla mu odpor, když ji políbil. Její měkké rty splynuly s jeho a žádostivě se otevřely.

Skrze sametový župan cítil její ňadra. Její pleť byla hebká, když jí rty jezdil po tvářích, po zavřených očích a pak po krku. Zaklonila hlavu a vystavila se jeho laskání.

Zatímco ji jednou rukou pevně držel, druhou jí rozvázal župan. Sklouzl na podlahu. A pak mu ležela v náručí nahá. Vzal její tvář do dlaní a znovu ji políbil na ústa, načež ji zvedl a odnesl na postel. Držela se ho kolem krku.

+ + + + +

O něco později mlčky leželi vedle sebe. Mike Hood z Ruby nedokázal odtrhnout zrak. Její nádherné nahé tělo se ve svitu petrolejky lesklo jako slonovina. Vlasy měla rozpuštěné a konce jejích kadeří připomínaly plameny.

„Ani jsem se neodvažovala doufat, že někdy v životě zažiju lásku,“ řekla. „Jsem tak ráda, že jsme se setkali, přestože mám ještě pořád strach.“

„Čeho se bojíš?“ zeptal se Hood.

„Bojím se, že tolik štěstí nedokážu strávit.“

„Ne, neměj strach,“ rychle řekl. „Všechno bude dobré.“

„To, co chceme udělat, je nebezpečné. Jestli se to nepovede, oba zemřeme. Leon není člověk, který by svému nepříteli dal druhou šanci.“

„Ještě neví, co chceme udělat,“ odvětil Mike Hood. „A až se to dozví, už pro něj bude pozdě. Pak nás čeká život v přepychu a bohatství.“

„Nejsem si jistá, jestli to ještě chci,“ řekla a pozvedla se. „Od té doby, co tě znám, pro mě bohatství není tak důležité jako předtím. Už sama sobě nerozumím. Ale je to tak, jak říkám. Jsem šťastná, když ležím ve tvém objetí. Víc nechci.“

„Obyčejný pistolník moc nevydělává,“ odpověděl Hood. „Chceš zanechat svého života v saloonech. To ti můžu umožnit jen tehdy, když vše vsadím na jedinou kartu. Mezi námi a životem, který ti chci nabídnout, stojí Leon Murray.“

„Proto musí zemřít,“ odvětila Ruby. „Připomínáš mi Leona, když tak mluvíš…“ Odmlčela se.

„Neslyšels ten šramot od dveří?“ zeptala se.

Mike rychle sáhl po revolverovém opasku, který visel na noze postele. V následujícím okamžiku namířil kolt na dveře.

Když vstal, měl pocit, že též slyší kroky z chodby. Jakmile ovšem otevřel dveře, uviděl, že chodba je prázdná.

„To se ti jen zdálo,“ řekl.

Zase dveře zavřel, šel k posteli, strčil kolt do pouzdra, posadil se a vzal Ruby DeLongovou do náruče.

„Teď není ta pravá chvíle na to, abychom přemýšleli nad tím, co musíme udělat,“ dodal. „Nemáme na vybranou. Musíme o své štěstí bojovat.“

+ + + + +

Jim Starbuck hodil winchestrovku na stůl. Bylo to těsně před úsvitem.

Poranění pistolníci, které Murrayho smečka ponechala svému osudu, byli ošetřeni ve stáji. Byli to jen tři muži a mohli je tam nechat. Neušli by ani pět kroků.

Murray při přestřelce v rokli ztratil dvacet pět mužů. On sám mezi raněnými nebyl. Ale mnozí z mužů, kteří s ním unikli ze smrtící pasti, museli být více či méně zranění, to dokazovaly krvavé stopy, které tam při útěku zanechali.

„Nesmíme Leona Murrayho nechat na pokoji,“ řekl Jim k šerifu Fanninovi a ostatním. Nikdo z Fanninových mužů při přestřelce nebyl raněn.

„A jak to máme udělat? Chcete ho snad pronásledovat do Loba?“ zeptal se šerif. „To se podobá vosímu hnízdu a žihadla těchto vos jsou z olova a mají ráži pětačtyřicet.“

„Murraymu bude několik dnů trvat, než něco vymyslí. Když mu necháme čas, najme nové mužstvo. Proto ho musíme zneškodnit, dokud je slabý.“

„Ale nebude počítat s tím, že ho pronásledujeme?“ namítl Will.

„Máš za sebou šest let války,“ odpověděl Jim. „Měl bys vědět, že tomu, kdo právě prohrál v boji, to nějakou dobu trvá, než znovu dokáže začít uvažovat. Proto Murraymu nesmíme tento čas dát.“

Otočil se k Fanninovi a dodal; „Máme právo na své straně. Jste šerif Loba. Zatkněte Murrayho!“

„Nikdy se nevzdá,“ namítl Fannin.

„S tím ani nepočítám,“ řekl Jim vážným hlasem. „Ale nahnali jsme jeho pistolníkům strach. Už s ním proti nám nepojedou. Nakonec zůstane sám.“

Šerif přemýšlel, zda má jet do jámy lvové. Pak přikývl.

„Dobrá. Někde začít musíme. A začneme v Lobu.“

„Vaši lidé by měli osedlat koně,“ řekl Jim. „Nesmíme ztrácet čas. Jestli nám Murray unikne, všechno přijde vniveč.“

Fannin kývl na své muže a jeden po druhém opustili dům. Kromě Jima tam zůstali jen Ben Rando a Will Bass. Jim dobře věděl, proč váhají. Nakonec promluvil Rando.

„Je ti jasné,“ zeptal se Jima, „že se setkáme s Mikem a že proti němu asi budeme muset bojovat, když pojedeme do Loba?“

„Dobře vím, co nás čeká,“ odvětil Jim. „Ale nedá se tomu vyhnout. Mike si zvolil svou cestu. Od začátku věděl, k čemu to může vést.“

Vzal svou winchestrovku a hodil si sedlové brašny s náboji přes rameno. Pak šel ven. Všechno, co mělo být řečeno, řečeno bylo.

Rando a Bass se vydali za ním.

+ + + + +

Leon Murray a zbytek jeho mužstva přijeli do Loba, když vycházelo slunce. Mnozí z jezdců měli krvácející, jen provizorně ovázané střelné rány, někteří se jen s vypětím všech sil drželi v sedle. Murray, Jason Blair a půl tuctu dalších však byli nezranění.

Murraym cloumal hněv, panika a hrůza. Po cestě do Loba měl dost času na to, aby přemýšlel o svých chybách. Věděl, že svého protivníka podcenil, ale to mu nepomohlo překonat to pokoření.

Shrbeně, bledý jako stěna, seděl na svém vyčerpaném koni.

Mike Hood stál u okna pokoje Ruby DeLongové a připínal si revolverový opasek, když se na Main Street objevila Murrayho horda. Ruby přistoupila k němu, když uslyšela dusot zpřed Alhambry.

„Rychle – pospěš si!“ naléhala. „Musíš být dole v saloonu, až přijde. Nesmí nic vytušit.“

„Muži, kteří právě utrpěli krvavou porážku, jen málokdy přemýšlejí o něčem jiném,“ odvětil a sáhl po svém saku.

„Pospěš si!“

Mike ji ještě jednou políbil, načež opustil místnost a šel dolů do saloonu. Barman na něho zpoza pultu vrhl podivný pohled, ale Hood si ho nevšímal.

„Whisky!“ řekl a opřel se o pult. Tu se rozrazily lítací dveře a Murray, Blair a ostatní vešli dovnitř. Leon Murray si sundal klobouk a hodil ho na pult.

„Postav přede mě láhev a sklenici a zase zmiz!“ přikázal barmanovi.

„Nevypadá to, že byste dosáhli toho, co jste si předsevzali,“ řekl Mike Hood. „Kde je zbytek vašeho mužstva?“

„V pekle,“ zamumlal jeden z jezdců.

Blair na něho pohlédl a muž se zase odmlčel. Murray si nalil plnou sklenici.

„Nevyšlo to tak, jak jsem si představoval,“ řekl. „Vjeli jsme do léčky a polovina mých mužů to koupila. Ale měli jsme co do činění s mnohem více nepřáteli, než jsme předpokládali. Kde je šerif Fannin, Hoode? Viděl jste ho, když jsem tu nebyl?“

„Ne.“

„Pak ho najděte!“ vyhrkl Murray. „Pokud není ve městě, pak není pochyb o tom, kdo mužstvu z Lone Star pomohl.“

„Hned?“ zeptal se Mike.

„Ano, hned!“ vykřikl Murray, který se přestával ovládat. Při tom udeřil pěstí do pultu tak, že se sklenice a láhve rozechvěly.

„Jak chcete,“ řekl Hood.

Opustil saloon, přešel ulici a vešel do šerifovy kanceláře. Zela prázdnotou. Viděl, že ve stojanu na pušky chybí jedna Winchestrovka. A nenašel ani sedlové brašny.

Mike Hood pochopil, že Murray může mít pravdu. Fannin možná jel mužstvu z Lone Star na pomoc.

Murrayho protivníci se spojili.

Teď bylo nutné jednat rychle.

+ + + + +

Ruby DeLongová si právě zapnula poslední knoflík na svých šatech, když ze schodů uslyšela těžké kroky.

To může být jedině Murray, blesklo jí hlavou.

Náhle se cítila bezmocně a nevěděla, co dělat. Potom sebou trhla, přišla ke skříni a otevřela jeden šuplík. V něm ležela pod spodním prádlem jednoranná pistole ráže 41. Byla neustále nabitá.

Ruby ji vytáhla z šuplíku a strčila ji pod otevřenou knihu na stole. V té samé vteřině se otevřely dveře.

Otočila se.

Na prahu stál Leon Murray. Výraz jeho tváře jí naháněl strach. Tak může vypadat jen někdo, kdo vše vsadil na jedinou kartu a prohrál, pomyslela si.

Vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře.

„Takže ty jsi svou hru prohrál?“ tiše se zeptala. Bylo to spíše konstatování než otázka.

„To se jenom zdá,“ odvětil. „Prohrál jsem bitvu, ne válku.“

Ruby cítila, že v jeho slovech se skrývá dvojsmysl. Jelikož nevěděla, co na to říct, raději mlčela.

„Toho, co je mé, se už nevzdám,“ dodal. „A je jedno, jestli to jsou pastviny, stáda dobytka nebo žena.“

„To je pravda. Vždycky sis za každou cenu držel to, čeho ses jednou zmocnil.

A nikdys nebyl spokojený s tím, co ti patří. Vždycky jsi chtěl ještě víc. Ale myslím, že tentokrát budeš muset přiznat porážku.“

I její slova byla dvojsmyslná, nemínila tím ani tak jeho porážku ve válce o prérii jako Mikův vražedný plán. Byla si však jistá, že Leon Murray ji neprohlédne.

„To tě asi potěšilo, co?“ číhavě odvětil. „Ale ještě jsem neskončil. V západním Texasu jsou stovky pistolníků, kteří hledají džob. Najmu nové mužstvo a zvítězím. Ale předtím ještě něco musím vyřídit.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se. Výhružný tón jeho hlasuji znervóznil. Ze svých zkušeností věděla, jak je nebezpečný a nevypočitatelný, když ho něco podráždí.

„Mluvím o tom, že ses za mými zády spikla s Mikem Hoodem, tím obyčejným, nájemným pistolníkem, abys mě odklidila z cesty,“ řekl Leon Murray.

Srdce se jí sevřelo strachem. Nevěděla, jak se Murray o jejich plánu dozvěděl. Brzy se to dozvěděla.

„Vidím, že se ani nepokoušíš to popřít,“ dodal. „Nemělo by to smysl.“ Zlomyslně se rozesmál. „Myslíš si snad, že najmu neznámého pistolníka, jako je Hood, a budu mu slepě důvěřovat? Přikázal jsem Samovi, aby ho pohlídal.“

Barman Sam. Náhle jí vše bylo jasné a uvědomila si, že udělala neodpustitelnou chybu. Sama sice najala ona a myslela si, že mu může důvěřovat, ale měla počítat s tím, že ji zradí, ať už ze strachu nebo z chamtivosti.

„Pověděl mi, že jste spolu strávili noc,“ řekl Murray. „A vím i to, o čem jste spolu mluvili. Máte velké plány. Jste hloupí. Jenom laciný pistolník si může myslet, že je jednoduché mě odstranit a zaujmout mé místo. Za to Hood zaplatí životem, jakmile vstoupí do Alhambry. Už teď by byl mrtvý, kdybych ho neposlal za šerifem Fanninem. Do té doby Sam ze strachu z něj mlčel. Ale pokud jde o tebe, už dávno vím o tom, že mě nenávidíš. Ale že jsi tak hloupá…“

„Ano, nenávidím tě,“ skočila mu do řeči. „Nejsi nic než bandita. Zloděj a vrah. I když za tebe vraždí tvoji lidé.“

Přestala se ovládat a začala křičet.

„Vždycky jsi se mnou jednal jako se svým majetkem. Využívals mě jako svůj nástroj! Věděls, že Mike Hood do tvých služeb vstoupil jen kvůli mně. Chtěls mít dobrého pistolníka a použils mě jako vějičku. Ale pak bylo všechno jinak, než sis představoval. Konečně jsem našla sílu se bránit.“

Murraymu se jiskřilo v očích. „Mělas jenom pár dolarů, když jsem z tebe udělal svého obchodního partnera,“ řekl přidušeným hlase. „Beze mě bys skončila na ulici.“

„Možná máš pravdu,“ odpověděla. „Ale tam bych se cítila lépe než ve tvé společnosti. Už dlouho proklínám den, kdy jsem tě potkala. A stejně tak dlouho si přeju se tě zbavit. Hnusíš se mi. Smiř se s tím, že jsi mě ztratil – svou vlastní vinou.“

Jen co to dořekla, si uvědomila, že zašla příliš daleko.

Leon Murray strnul. Otevřel ústa, ale nevydrala se z nich jediná hláska. Lomcoval jím hněv.

Od této chvíle se již neovládal. Utrpěl těžkou porážku na Lone Star. To by ještě překonal, ale pokořující slova Ruby již snést nedokázal. Vydal se k ní a ona před ním začala ustupovat.

Než jí v tom mohl zabránit, přistoupila ke stolu, odstrčila stranou knihu, která tam ležela, a vzala derringer, který tam předtím prozíravě schovala. Namířila ho Murraymu na hruď. Prst měla na spoušti.

„Nechoď blíž!“ varovala Leona Murrayho.

On však šel dál. A než to zmáčkla, už bylo pozdě. Chytil ji za zápěstí a zvedl ho tak, že hlaveň nyní mířila na strop.

„Ty nejsi z těch, co dokážou střílet na lidi, Ruby,“ řekl chladně. „Nemáš na to dost odvahy. Proto jsi potřebovala Mika Hooda. Měl udělat to, co ty nesvedeš – zabít mě. Jenže tvůj plán nevyšel a to ti teď bude osudným.“

Pomalují zkroutil ruku tak, že hlaveň namířila na Ruby. Nemohla proti tomu nic dělat. Potom položil svůj ukazováček na její a zmáčkl spoušť.

Třesk zněl tlumeně.

Ruby padla na Murrayho. Chytil ji. Rozevřela prsty a derringer spadl na zem. Pohlédla na Murrayho a pokusila se něco říct. V očích se jí zračil bezmocný, vyděšený výraz. Potom jí klesla hlava. Bezvládně ležela v jeho rukou.

Pustil ji na podlahu. Celou minutu tam strnule stál a pokoušel se utřídit si myšlenky. Postupně mu docházelo, co udělal.

Rychle se otočil a běžel do salooonu. Blair a tři pistolníci stáli u pultu a hleděli na něj.

„Kde jsou ostatní?“ zeptal se Murray.

„Ošetřuje je doktor MacLean,“ odvětil Blair. „A tri chlapi právě odsedlávají koně.“

„Přivedu je, potřebujeme každého muže,“ řekl Murray, který se již mezitím vzpamatoval. „Hood se brzy vrátí. Zastřelte ho, jakmile se jen objeví.“

„To jsem měl udělat hned prvního dne, co přijel do Loba. Ušetřilo by nám to spoustu problémů,“ odvětil Jason Blair. „Vlastnoručně ho pošlu k čertu.“

To však již byl Leon Murray venku.

+ + + + +

Jim Starbuck, Rando, Bass a šerif Fannin se svými lidmi se ze západu přiblížili k městu a sesedli ve stínu skladiště, za nímž měl Jim svého koně, když přijel do města při pátrání po vrazích Johnnyho Bryanta.

„Myslím, že Murray a zbytek jeho hordy budou v saloonu Alhambra,“ řekl Fannin. „Rozestavím muže na střechy okolních domů.“

„V pořádku.“ Jim přikývl. Ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku a ostatní ho napodobili. Kryti domy se blížili k Main Street. Město zelo prázdnotou.

Teprve, když dorazili na kraj ulice, vyšel z šerifovy kanceláře jeden muž. Jim ho okamžitě poznal. Byl to Mike Hood.

„Zůstaňte tady!“ přikázal ostatním. „To vyřídím sám.“

Hood již přešel ulici a byl na cestě k Alhambře, když na něho Jim zavolal. Hood se otočil. Pravou ruku měl položenou na koltu. Potom na druhé straně ulice spatřil Jima, který měl winchestrovku u boku a prst na spoušti. Hned zase ruku z pažby sundal.

Jim se vydal k němu.

„Osedlej koněajeďpryč!“řekl. „Prokázals mi přátelskou službu, takže ti jsem cosi dlužný. Opusť město a už se nikdy nevracej, Miku!“

Hood zavrtěl hlavou.

„Na to už je příliš pozdě, Jime. Pustil jsem se do této hry a musím ji dotáhnout do konce.“

„Šerif Fannin se přidal na naši stranu,“ řekl Jim. „Jsme teď dost silní na to, abychom si to mohli rozdat se zbytkem Murrayho bandy. Murray svou hru prohrál a i ty bys to měl vzdát dřív, než bude pozdě.“

Mike Hood rychle pohlédl na druhou stranu ulice, kde stáli Rando, Bass a oddíl z Loba. Poznal, že Jim mluvil pravdu. Nevzdal se však. Bleskově odhadl své šance.

Jim viděl, že jeho někdejší přítel je odhodlán bojovat, a sevřel winchestrovku. Pokud měly rozhodnout zbraně, tak to mohli vyřídit rovnou.

V tom okamžiku o něco dál na ulici třeskl výstřel. Soudě podle zvuku musel padnout v saloonu Alhambra. Mike sebou trhl a výraz v jeho tváři se náhle změnil.

„Ruby!“ vyhrkl. Chtěl se otočit, ale tu se jeho hrudi dotkla Winchestrovka.

Hood jednal bleskurychle. Levou rukou odstrčil Jimovu zbraň stranou, zatímco současně pravou tasil kolt. Rozmáchl se a udeřil Jima do hlavy. Ten klesl na kolena.

Když Mike běžel po Main Street, zvedl jeden z šerifových mužů winchestrovku a chtěl na něj vystřelit, ale Ben Rando mu ji sklonil.

Než se Jim posbíral ze země, byl již Hood v saloonu. Nevešel tam však předním vchodem. Možná ho varoval jeho instinkt. Vyběhl po vnějším schodišti na boční stěně budovy. Krátce nato stanul na prahu pokoje své milované. Spatřil ji, jak leží na podlaze. Rázem ho opustily síly. Vrávoral, když k ní šel. Klekl si k ní, spatřil ránu v její hrudi a hned věděl, že jí není pomoci.

Cítil prázdnotu. Těžko se mu dýchalo. Celý jeho život byl v troskách. Všechno, co od svého příjezdu do Loba udělal, ztratilo smysl. Cítil se nevýslovně osamělý a opuštěný.

Vzal ji do náruče. Dal by všechno za to, kdyby jí ještě mohl něco říct, ale už bylo pozdě. Vůbec poprvé od dětství plakal.

Když znovu otevřel oči, padl jeho pohled na derringer, který před ním ležel na podlaze. Tušil, kdo jím Ruby zavraždil. Mohl to udělat jenom jediný člověk: Leon Murray.

Ještě naposledy políbil Ruby, pak ji jemně položil na podlahu, vstal a opustil pokoj. Cítil se jako někdo, kdo vše vsadil na jedinou kartu a prohrál.

Zatímco kráčel po schodech do saloonu, odepnul poutka z kohoutků revolverů. Čekalo ho setkání s osudem a to mohlo znamenat jen jedno: smrt. Strach však necítil.

U baru stáli čtyři muži. Jedním z nich byl Jason Blair ve svém černém španělském oděvu, který nosili vaqueros. Ve tváři měl jízlivý výraz.

„Kde je Murray?“ zeptal se Mike, když sešel dolů. Viděl, že ti muži jsou připravení k boji.

„Kde je Leon Murray?“ opakoval svou otázku.

„Musí to být za každou cenu Murray?“ zeptal se Blair. „Už jednou jste mě vyzval. Vzpomínáte si na to? Teď chci vidět, jak rychlý jste s revolverem.“

Odstoupil od výčepního pultu a zároveň trhl rukama ke koltům. Postříbřené zbraně vyskočily z pouzder a z jejich hlavní vyšlehly plameny.

Mike Hood tasil o zlomek vteřiny rychleji, ale ani to nestačilo na to, aby Blaira porazil. Tři rány padly takřka ve stejný okamžik.

Hood viděl, že pistolník v černém klesl za pult. Zároveň mu cosi narazilo do hrudi. Jedna z Blairových kulek nalezla svůj cíl.

Náraz Mika odhodil na lítací dveře. Podlomily se mu nohy. Kolt všakještě stále držel v ruce. Zmáčkl spoušť a druhý muž šel k čertu.

Potom to Hood koupil znovu. Krátce nato ho do pravé ruky trefila třetí kulka a zbraň mu vypadla z prstů.

Na kolenou ještě levou rukou vytáhl druhý kolt, pak ho však opustily síly. Zasáhla ho čtvrtá kulka a skácel se na podlahu. Ústa měl plná krve.

Jako by z dálky slyšel, že se lítací dveře otevřely. Překročil ho Jim Starbuck.

Jim vypálil z winchestrovky od pasu a jeden z mužů u pultu se zhroutil na podlahu.

Další zbrkle vystřelil a jeho kulka jen olízla křídlo lítacích dveří. Jim nabil a znovu vystřelil. Kulka posledního z pistolníků srazila k zemi.

Jim si klekl k Mikovi, podložil mu paží hlavu a pozvedl ho. Raněný byl bledý, z úst mu vytékala krev.

„Zvolil – zvolil sis – správnou – cestu, Jime,“ zašeptal. „Já chtěl – příliš – a teď – nemám – nic. Ruby, chtěl jsem – chtěl jsem…“

Pak zemřel.

+ + + + +

Ben Rando a Will Bass vešli do saloonu s winchestrovkami v rukou. Když viděli, co se stalo, pomalu přistoupili k Jimovi.

Mlčeli, ale jejich pocity se jim zračily v očích, když se dívali na Mika Hooda.

Ke konci byl jejich nepřítelem, ale předtím s ním šest let jezdili bok po boku. A teď se cítili, jako by ztratili bratra. Dlouhou dobu v Alhambře panovalo ticho.

„Za všechno, co se tu stalo, může Murray,“ řekl Bass chraplavým hlasem, aby zakryl dojetí. „Mike je mrtvý. I Johnny Bryant. A tolik dalších lidí. Všichni museli zemřít jen proto, že jeden muž chtěl rychle zbohatnout.“

„Vlastně jsem si myslel, že tu najdu Murrayho,“ řekl Jim. „Doufám, že nám neunikne.“ Pustil Mika Hooda a vstal.

„Viděli jsme, že jeden muž vyšel předními dveřmi ven, když jsi šel za Mikem k zadnímu vchodu,“ odvětil Bass. „Nepoznal jsem ho, protože se držel ve stínu. Ale mohl by to být Murray.“

„Pak ho musíme najít.“

Jakmile opustili saloon, objevili se na ulici muži s kolty nízko u pasu. Většina byla zraněná. Byl to zbytek Murrayho smečky. A Murray byl mezi nimi. Každého, kdo by schopný udržet kolt v ruce, vyhnal z MacLeanova domu. Šlo o poslední, zoufalý pokus zachránit nadvládu nad městem a krajem.

„Kde je Fanninův oddíl?“ zeptal se Jim.

„Šerif své muže rozestavil na střechy domů na Main Street,“ odpověděl Rando.

Jim nechal winchestrovku v saloonu. Teď spolu s Benem Randem a Willem Bassem sešel z chodníku na ulici a postavil se pistolnickému mužstvu do cesty.

Murray se zastavil. Cukalo mu ve tváři.

„Teď s vámi zúčtuji, Starbucku,“ procedil mezi zuby. „Myslíte si, že jste mě porazil. Ale já ještě uvidím, jak vaši rakev budou spouštět do hrobu.“

Jim tam stál a vyčkával. Pravou ruku měl volně svěšenou, zápěstím se dotýkal dřevěné pažby armádního koltu.

„Jste na konci své cesty, Murray,“ odvětil. „Teď vás čeká vězení, soud a šibenice.“

Leon Murray zbledl.

„Opravdu si myslíte, že nás se dvěma lidmi dokážete zastavit?“ zvolal.

„My tři ne. Ale je tu ještě šerif a jeho oddíl.“ Jim kývl na střechy domů.

Murray vzhlédl. Ze všech stran na něj mířily hlavně winchestrovek. Fanninovi muži měli prsty na spouštích.

„Vzdejte se! Pokud si odepnete opasky, čeká vás řádný soud!“ zvolal Jim na pistolníky. „Jestli se ale nevzdáte, neopustí tuto ulici nikdo z vás živý.“

Leon Murray se rozhlížel kolem sebe jako vlk zahnaný do kouta.

Za jeho zády jeden z mužů řekl: „Se mnou už nepočítejte, pane Murray.“ Jeho revolverový opasek se svezl na zem.

Ostatní ho napodobili.

Murray hleděl na Jima Starbucka a lomcovala jím nenávist. Ten ksindl, ten přivandrovalý hajzl zničil všechny mé plány, pomyslel si. Postavil se za Charity Warwickovou a zvítězil. A teď čeká, až sáhnu po zbrani a zemřu.

Nikdo Murrayho nevyzval k tomu, aby si odepnul revolverový opasek a vzdal se. Šance, kterou dostali jeho muži, se netýkala jeho. Nikdo, a ze všech nejméně Jim Starbuck, neočekával, že se Murray vzdá.

„Co se stalo s Blairem?“ zeptal se.

A Jim odpověděl: „Je mrtvý. Stejně jako muži, kteří tam byli s ním.“

Murray cítil, že už nedokáže krotit nenávist. Všechny jeho plány přišly vniveč. Prohrál.

Byl zralý pro šibenici.

A pak si s mrazivou zřetelností uvědomil, že už sice nemůže zvítězit, ale že přesto může Starbucka porazit. Starbuck by byl vítězem, kdyby přežil. Ale jako mrtvý by se ze svého vítězství těšit nemohl.

Murray zvedl ruku nad pažbu koltu. Chtěl – musel – být rychlejší než Jim Starbuck.

„Myslíte si, že jste mě srazil na kolena, Starbucku,“ řekl chvějícím se hlasem. „Ale když už mám jít k čertu, vezmu vás s sebou. Prohrál jsem boj, ale vy nezvítězíte.“

Ještě během těchto slov trhl pravou rukou ke koltu a vytáhl jej z pouzdra…

„Nevěřil jsem, že to udělá,“ řekl později Ben Rando.

„Vlk v pasti chňapá po všem kolem, jen aby mohl zranit nebo zabít,“ řekl šerif Fannin, který slezl ze střechy jednoho z domů a pozoroval, jak jeho muži odvádějí pistolníky do vězení.

„Jak jsi vytušil, že tasí, Jime?“ zeptal se Will Bass. „Musels to tušit, odehrálo se to tak šíleně rychle.“

Jim neodpověděl, protože v myšlenkách byl u Charity.

„Mohu pro něho ještě něco udělat?“ zvolal doktor MacLean, který tam běžel. Zastavil se vedle Leona Murrayho. „Nebo už je pozdě?“

„Ano,“ odvětil Ben Rando. „Je mrtvý.“

Bylo to tak.