John Kirby

Colorado western 219. Pokerový hráč

Johnny Calico byl jedním z největších dobrodruhů Západu. Uměl to nejenom s kartami, ale i s revolverem, který neustále nosil při sobě. Když přijel do Dodge City, byl tam králem pokerových stolů Faro Finnegan. Právě jeho chtěl Johnny vyzvat – a Faro tu výzvu přijal. Dodge City bylo v té době nejdivočejším městem Západu. Už tam zažili všechno, ale tak nemilosrdnou karetní bitvu ještě nikoli…

Johnnie Calico měl černý stetson posunutý do čela a opíral se o opěradlo sedadla. Spal, ale pak monotónní rachot vlaku přehlušily jiné zvuky. Nemusel si sundávat klobouk na to, aby věděl, kdo to způsobil neklid mezi pasažéry vlaku společnosti Atchison, Topeka & Santa Fé Railroad.

Poznal to po čuchu. V duchu se mu vybavil obraz, který viděl zhruba před hodinou v Eldoradu těsně předtím, než se vlak rozjel.

Jako poslední nastoupili tři chlápci. Byli zaprášení, zpocení a nemytí. Jejich šaty byly otrhané. Snažili se chovat jako neškodní kovbojové, ale jejich chladné hadí oči a ošoupané pažby koltů mluvily jinou řečí.

Johnnie Calico zaklonil hlavu tak, že mohl zpod okraje stetsonu pozorovat, co se děje vedle něj a před ním.

Jeden z těch mužů stál venku na plošině. Johnnie ho viděl oknem. Zároveň si všiml, že se zbraní v ruce přinutil průvodčího, aby šel do vedlejšího vagónu.

„Dejte ty pracky pryč!“ vykřikla jedna žena. Musela to být ta zrzka s velkýma, zelenýma očima, která si Johnnieho po cestě tak pozorně prohlížela. Johnie se pousmál. Snažil se s ní navázat hovor, ale se zlou se potázal. Nyní se obětí jejího ostrého jazyka stal hubeňour s orlím nosem a jizvou ve tváři.

„Jestli se na nás nechcete dívat, běžte do vedlejšího vagónu,“ řekl.

„Kdyby šlo jen o pohled, dívala bych se jinam,“ odsekla. „Jenže vy páchnete jak fůra bizoních kůží.“

Spolu s ní se zvedli i ostatní cestující. Kromě něho v kupé byli ještě jeden voják, zrzka, jedna starší žena a dva muži, kteří vypadali jako obchodníci. Johnnie koutkem oka viděl, jak voják strnul a zatvářil se, jako by ho bolelo břicho.

Teprve potom spatřil třetího chlápka. Stál šikmo za oknem a předstíral, že z okna pozoruje krajinu.

Johnnie Calico náhle pochopil, že jim jde o toho vojáka. Přesto dostal strach.

Do čeho jsem se to jenom zase zamotal, pomyslel si.

Pak si vzpomněl na peněženku, kterou nosil pod šaty. Bylo v ní téměř 10 tisíc dolarů. Peníze, které vyhrál na parnících na Missouri a se kterými chtěl v Dodge City vyzvat Fat Fara Finnegana, aby jednou provždy dokázal, že je nejlepším hráčem pokeru na západ od Mississippi.

Zachytil zrzčin pohled. Očividně si všimla, že nespí. Pohrdavě odfrkla a zaklonila hlavu.

Potom šla s ostatními cestujícími do sousedního vagónu.

I já bych měl odejít, pomyslel si. Možná si tu jenom koleduju o problémy. Co je mi do toho vojáka?

Třetí chlápek nyní z plošiny vstoupil dovnitř. Dveře nechal otevřené. Patrně čekal na to, že i muž s černým stetsonem zmizí, až se probudí.

„Hej, pane,“ řekl chlápek, který předtím obtěžoval zrzku. „Nechceš jít i ty vedle?“

Johnnie Calico se protáhl, pomalu si odsunul stetson ze tváře a předstíral úžas. Hleděl na špinavé chlápky a vojáka.

„Nevadí mi, když si tu někde sednete,“ řekl.

„Ta dáma řekla, že smrdíme,“ s úsměvem řekl chlápek u dveří. „Ty to sneseš?“

Johnnie pokrčil rameny. „Můj nos není moc citlivý. Kdysi jsem musel otci pomáhat ve chlévě.“

Chlápek se přestal usmívat a pravou ruku položil na ošoupanou pažbu koltu. Muž s jizvou přišel k Johnniemu.

„Chceme být sami!“ sykl. „Zmiz, nebo uvidíš!“

Johnnie pomalu otočil hlavu a kývl na vojáka, který měl pevně sevřené rty a byl celý rudý.

„Jen když poručík půjde se mnou,“ řekl.

Chlápci strnuli. Ten, co předtím stál na plošině, za sebou zavřel dveře. Jeho druh s orlím nosem o krok ustoupil. Ruku měl těsně vedle revolveru. I třetí muž vystoupil zpoza poručíka. Johnnie nebyl překvapený, když v jeho ruce spatřil kolt. Hlaveň mířila poručíkovi na záda.

Johnnie Calico v duchu zaklel.

Do čeho jsem se to zase namočil? Proč jsem, sakra, nevstal a nešel za ostatními? To se nikdy nenaučím, že se nemám plést do cizích věcí?

„No dobrá, no dobrá!“ zamumlal. „Když chcete, tak jdu.“

Zvedl ruce a pomalu vstal.

Muž u dveří zavrtěl hlavou.

„Teď už je pozdě,“ chladně řekl. „Teď už vlak opustíš jen nohama napřed!“

Johnniemu to bylo jasné, když ten chlápek zavřel dveře. Zvedl se jen proto, aby mohl sáhnout po Navy koltu.

„Pomalu se mi to přestává líbit,“ řekl ostrým hlasem. „Dávám vám ještě tři vteřiny. Jestli to té doby nezmizíte, máte smůlu.“

V jejich tvářích se objevilo překvapení. Muž s jizvou nevěděl, jestli se má smát nebo to brát vážně. Chlápek u dveří vytřeštil oči, jako by nechápal, co se to tam děje. Ten, co na poručíka mířil koltem, zbraň úlekem zvedl.

Johnnie nemluvil do větru. Počkal přesně tři vteřiny.

Pak jednal.

A jak!

Najednou držel v ruce kolt, aniž by si někdo z přítomných všiml toho, jak tasil.

První kulka zasáhla chlápka za poručíkem do ramene a odhodila ho na sedadla. Zmáčkl spoušť, ale střela trefila jen strop vagónu.

V té chvíli Johnnie vypálil podruhé. Chlápek s orlím nosem vykřikl, pustil kolt, který právě vytáhl, a vyděšeně pohlédl na krvácející zápěstí, které mu prostřelila Johnnieho kulka.

Třetí muž byl rychlejší než Johnnie. Jeho kulka Johnnieho těsně minula, načež Johnnie vystřelil potřetí. Zasáhl banditu do ruky a desperátův kolt skončil na zemi. Rukáv mužovy košile rychle nasákl krví.

Johnnie Calico ostře vydechl.

Dostal je všechny tři. Přesto cítil, že něco nevyšlo tak, jak si představoval.

Náraz kulky, která mě těsně minula, pomyslel si. Že bych ho v tom třesku přeslechl? Ohlédl se.

Poručík s otevřenými ústy vstal. Zdálo se, že se snaží vykřiknout. Rukama se držel za hruď.

Johnnie za sebou uslyšel šramot. Klekl si a otočil se, načež vypálil. Kulka škrábla muže u dveří do raky. Pokusil se z podlahy zvednout revolver. S výkřikem uskočil, narazil do dveří a pohlédl na Johnnieho, jako by viděl ducha.

To už Johnnie Navy koltem mířil na chlápka s jizvou na tváři.

„Chceš to zkusit i ty, smrdutý kojote?“ vyhrkl.

Hubeňour rychle zavrtěl hlavou. Okamžitě poslechl, když Johnnie hlavní Navy koltu kývl k muži u dveří. Potom se Johnnie otočil k třetímu chlápkovi, který to koupil do ramene.

V tom okamžiku se poručík zhroutil na podlahu. Hlavou narazil do okna, které se naštěstí nerozbilo.

„Dělej, běž ke svým kumpánům!“ zvolal Johnnie na třetího chlápka. „Mám v bubínku ještě jednu kulku a ta tě trefí do kebule, to ti garantuju!“

Muž s vytřeštěnýma očima přivrávoral ke dveřím.

„Otevři dveře!“ přikázal Johnnie.

Chlápek s krvácející rukou se posbíral ze země a otevřel dveře. Ostatní nevěřícně hleděli na Johnnieho. Zdálo se, že pochopili, co ten štíhlý muž v černém stetsonu má za lubem.

„To – to nemůžete udělat, pane!“ vyhrkl chlápek s jizvou, který si svíral krvácející pravé zápěstí.

„Vy jste se mnou chtěli udělat něco ještě horšího,“ opáčil Johnnie. „Dostanete šanci, kterou byste mně nedali. Dělejte, na plošinu! Hezky se rozběhněte, ať nedopadnete na štěrk. A buďte rádi, když si jenom zlomíte nohu. To je pořád lepší než kulka v hlavě nebo oprátka na krku.“

Hleděli na něho a poznali, že nemají jinou možnost. Jako první vyskočil chlápek s jizvou. Skutálel se z náspu. Ostatní skočili za ním. Všichni tři se potloukli, ale pak vstali a vrávorali pryč.

Johnnie Calico spokojeně zabručel. Chtěl jít do vagónu, když tu se otevřely dveře sousedního vozu.

Spatřil zrzčinu lehce zrudlou tvář. Její velké zelené oči na něho hleděly už ne tak pohrdavě jako předtím. Viděl, jak se jí pod kabátkem zvedají ňadra. Chvěly se jí rty, když hlesla: „Můj Bože, vy jste je zvládl všechny tři!“

Chvíli pociťoval pokušení využít pozici hrdiny a začít s ní flirtovat, ale potom pomyslel na raněného poručíka. Neodpověděl jí, otočil se a rychle běžel do vagónu, kde poručík ležel na sedadle.

+ + + + +

Poručík měl svěšené ruce, hlavou se ještě stále opíral o okno. Do čela mu padaly zpocené vlasy a chvěla se mu víčka.

Johnnie si oddechl. Ještě žije!

Opatrně ho chytil pod paže a otočil ho tak, že seděl.

Tu za sebou uslyšel šramot. Zrzka se posadila vedle něj a začala poručíkovi rozepínat kabát. Slyšel její povzdechnutí, když na kavaleristově košili spatřila skvrnu od krve.

Roztrhla mu ji.

Z rány vytékala krev.

Zrzka si bez velkých cavyků roztrhla spodní sukni. Přitiskla cár na ránu. Zakrvácela si šaty, ale to jí nevadilo.

Poručík náhle otevřel oči. Uviděl ženu, otočil hlavu a usmál se, když vedle sebe spatřil Johnnieho Calica.

„Madam,“ hlesl sotva slyšitelně, „nechala byste mě s tímto gentlemanem o samotě? Rád bych mu něco řekl.“

Zrzka pohlédla na Johnnieho, přikývla a vstala.

Za Johnniem se objevili průvodčí a další cestující. V jejich očích se zračila zvědavost.

Žena je odstrčila.

„Poručík chce s tímto mužem hovořit mezi čtyřma očima,“ řekla. Už nehovořila jízlivým tónem, ale pevným, odhodlaným hlasem, který se Johnniemu u žen tak líbil.

Počkal, až ostatní ustoupí, načež si klekl k poručíkovi, protože ten jenom tiše šeptal.

„Měl byste mluvit co nejméně, poručíku,“ řekl. „Do Wichity to vydržíte. Tam vás odnesou k doktorovi. Ten už vás zase dá do pořádku.“

Poručík zavrtěl hlavou, na což musel vynaložit velké úsilí. Na čele se mu leskl pot. Rty měl naopak suché a musel si je olíznout, než mohl hovořit dál.

„Já vím své, pane,“ zašeptal. „Je se mnou konec. Ale předtím chci něco vyřídit. Musím vám povědět něco důležitého…“ Rozkašlal se a při tom se Vzepjal. Johnnie ho podepřel a počkal, až záchvat odezní, načež ho zase pustil.

„Díky, pane,“ hlesl poručík s křečovitým úsměvem. „Teď mě poslouchejte! Jde o náklad více než 200 pušek! Mají být dopraveny z Dodge City k North Platte. Odtud budou zaslány dál na siouxské území v Pine Ridge, kde hrozí indiánské povstání.“

Odmlčel se, protože ho mluvení unavovalo.

Potom dodal: „Ti chlápci, před kterými jste mě zachránil, na mě byli nasazení. Já –já se chtěl spojit s bandity!“ Chytil Johnnieho za kabát. „Ale včas jsem prozřel. Jel jsem za plukovníkem Walkerem, abych ho varoval. Chtějí transport přepadnout u Smoky Hill River…“

Selhal mu hlas a Johnnie si všiml, že jeho dech je stále slabší. Sklonil se k němu a naléhavým tónem se zeptal: „Kdo jsou ti bandité? Povězte mi jméno jejich vůdce!“

Poručíkovi se rozechvěly rty.

„Já – já…,“ zmocnil se ho další záchvat kašle. Náhle měl vytřeštěné oči. „Neříkejte, pane, že jsem se spřáhl s…“ Jeho hlas byl stále tiší. Johnnie se ho chtěl zeptat, ale tu ucítil, že mu kdosi položil ruku na rameno.

„Poručík je mrtvý, pane,“ řekla zrzka.

Johnnie Calico vstal. Zatlačil mrtvému oči a otočil se k ostatním.

„Kulka, která mířila na mě, ho trefila do hrudi,“ řekl chraplavým hlasem.

„Nikdo vám nic nevyčítá, pane,“ odvětil průvodčí. „Jednaljste statečně, kdyžjste banditům kladl odpor. Slečna Crooková mi řekla, že jeden z nich mířil poručíkovi na záda, když opustila vagón.“

Johnnie přikývl.

„Poručík mi o tom právě vyprávěl,“ zamumlal. „Šli po něm, protože o nich něco věděl.“

Nikdo se ho na nic neptal. Poručíkova smrt jimi otřásla.

Johnnie se posadil na své místo a vyhlédl z okna. Chtěl na to všechno zapomenout. Kdyby byl věděl, že poručík zemře a že bandité po něm něco chtěli, nevyhodil by je z vlaku. Zeptal by se jich na jméno jejich bosse a to by pak pověděl marshalovi Wichity nebo Dodge City.

Hleděl ven. Sakra, musím navštívit toho plukovníka Walkera a říct mu, co mu chtěl povědět poručík. A pak na to celé zapomenu. Jedu přece do Dodge City proto, abych vyzval Fat Fara Finnegana na souboj. A na to se musím soustředit.

+ + + + +

Její decentní parfém ucítil ještě předtím, než se posadila vedle něho. Pomalu na ni pohlédl.

Lehce se usmívala. Sundal si stetson z hlavy a položil si ho na klín. To, že si ho zrzka prohlíží, mu nevadilo. Byl na to u žen zvyklý.

Měl tvrdou tvář, která nebyla nijak zvlášť hezká, zato však zajímavá. Jeho pleť byla ošlehaná větrem, což bylo u hráče, který většinu času pobýval v saloonech, zvláštní. Johnnie Calico ale miloval přírodu a do saloonu chodil až po setmění – pokud nebyl nucen hrát přes den.

Jeho blond vlasy byly dlouhé, sahaly mu téměř po ramena. Měl modré oči a malé jizvy, které ještě zesilovaly dobrodružnost a divokost, která se v něm zračila.

„To bych do vás neřekla, pane…,“ upřímně řekla.

„Calico. Johnnie Calico.“

Pozvedla obočí.

„To jméno už jsem slyšela. Je možné, že to bylo v Kansas City?“

Johnnie se pousmál.

„Nějakou dobu jsem plul po Mississippi. Možná jste o mě slyšela právě v Kansas City.“

„Calico, ten hráč!“ V jejím hlasu bylo jisté zklamání. Zdálo se, že o hráčích nemá valné mínění.

„A vy?“ zeptal se. „Průvodčí řekl, že jste slečna Crooková. Vy nejste hráčka?“

To ji nerozezlilo.

„Ne, pane Calico. Já nejsem hráčka. Jmenuji se Elena Crooková a jsem neteř plukovníka Ordwaye Walkera z Dodge City.“

„Jste neprovdaná? Nezasnoubená? Nezamilovaná?“ zeptal se Johnnie s úsměvem.

Olízla si rty.

„Jste poměrně zvědavý, pane Calico.“

„Chci jenom vědět, jestli mám ještě šanci.“

Lehce zavrtěla hlavou.

„Je mi líto, pane Calico, ale hráči u mě šanci nemají. Manželství s hráčem by pro ženu znamenalo katastrofu.“

Johnnieho úsměv se ještě rozšířil.

„Kdo mluvil o manželství, Eleno?“

Pohlédla na něho svýma velkýma zelenýma očima. Jeho slova ji na chvíli vyvedla z míry. Pak se však zase ovládla.

Vstala a řekla: „Pro vás jsem ještě stále slečna Crooková, pane Calico. A abychom si rozuměli: Patřím k ženám, pro které rozdíly, o kterých jste mluvil, neexistují. Přeji vám příjemnou cestu, pane Calico!“

Prošla chodbičkou a opustila vagón. Nevrátila se ani po příjezdu do Wichity, kdy do vlaku přišli marshal a jeho zástupce sepsat svědecké výpovědi. Mrtvý poručík byl uložen do narychlo sbité rakve a odnesen do nákladního vozu.

Potom měl Johnnie klid až do Dodge City. Z ostatních cestujících se ho nikdo neodvažoval oslovit. Vysoký, štíhlý muž, který se tak snadno vypořádal se třemi bandity, jim naháněl hrůzu.

Johnniemu se to jen hodilo. Snažil se soustředit na nadcházející dny. Bylo to vůbec poprvé, co Fat Fara Finnegana vyzval na souboj. Jednou ho viděl v Omaze. Zavalitý muž byl v pokeru dobrý. Ale Johnnie byl přesvědčený, že je lepší.

Johnnie Calico se na Missouri proslavil. Jméno Calico byl pojem a Fat Faro Finnegan tu výzvu nemohl odmítnout. Finneganovy časy skončily. Akorát to ještě nevěděl.

Tu se mu před očima vybavila jedna tvář.

Viděl zelené oči a rty barvy třešní.

Bezděky zavrtěl hlavou. To mi tak ještě chybělo! Jsou přece i jiné ženy než Elena Crooková! Zapomeň na ni, jinak ti Fat Faro Finnegan zatne tipec.

+ + + + +

Přivítání v Dodge City bylo pozoruhodné.

Mezi přítomnými se vyjímal šedivý muž v uniformě se sokolíma očima. Johnnie z okna viděl, jak se k němu Elena Crooková rozběhla a jak jej objala. Když ho pustila, topornými kroky přišel k nákladnímu vozu a mávl na půl tuctu vojáků, které přivedl s sebou. Pravděpodobně už v Dodge City o všem věděli. Marshal z Wichity dozajista poslal zprávu telegrafem.

Johnnie neměl rád dav – pokud zrovna neseděl u karetního stolu. Chtěl počkat, až se zvědavci na Front Street rozejdou, potom si však řekl, že se otázkám beztak nevyhne.

Průvodčí, který hovořil s jedním kníratým mužem, ukázal na Johnnieho vagón. Když se kníratý muž otočil, spatřil Johnnie na jeho kabátě hvězdu. Ten chlapík mu připadal povědomý. Kdysi viděl jeho obrázek. Jmenoval se Bat Masterson a požíval dobré pověsti.

Johnnie si povzdechl, vzal cestovní tašku a vyšel z vagónu.

Okamžitě ucítil Mastersonův pohled.

Muž odešel od ostatních a přišel k němu.

„Calico?“ zeptal se.

Johnnie přikývl. „Učiním výpověď, marshale.“

„Dobrá, Calico. Běžte za plukovníkem. Nepoznal jste ty bandity, co zabili poručíka Colbyho?“

„Ne, Mastersone. Chtěli mě odpravit, když jsem hned neodešel z vagónu. Jenom jsem se bránil. Kdybych byl věděl, že poručík zemře, nevyhodil bych je z vlaku, ale předal bych je vám.“

Masterson přikývl. „To by bylo lepší, Calico.“

Dorazili k nákladnímu vozu. Vojáci právě zvedli rakev a naložili ji na vůz, se kterým tam přijel jeden vojín.

Plukovník otočil hlavu, když do něho strčila jeho neteř a kývla na marshala a na muže, který zahnal bandity.

Plukovník si Johnnieho změřil pohledem. Walker zřejmě hráče nesnášel stejně jako jeho neteř.

„Musím vám poděkovat, pane Calico,“ řekl, „za to, že jste se zastal poručíka Colbyho. Bohužel to nepomohlo. Mohu si s vámi promluvit? Kde jste ubytovaný?“

„Mám objednaný pokoj v Dodge House,“ odpověděl Johnnie.

„Za hodinu tam přijdu, pane Calico. Budete tam?“

Johnnie přikývl.

„Chcete vyšetřovat ten případ, Walkere?“ ostrým tónem se zeptal Masterson.

Plukovník na něho pohlédl.

„Samozřejmě, Mastersone. Mrtvý je příslušník armády. Jeho vrahy musíme najít my.“

„Pak už tu nebudu ztrácet čas,“ zabručel Masterson. Otočil se k Johnniemu. „Ale s vámi mluvit chci, Calico. Nejlepší bude, když rovnou půjdete se mnou.“

„Musí to být, marshale? Myslel jsem, že případ už vás nezajímá.“

„Jde o něco jiného, Calico. No co je? Půjdete, nebo vás mám zatknout?“

Johnnie ostře vydechl. Nelíbilo se mu, jak s ním zacházejí, ale ze zkušeností věděl, že nemá cenu se s muži zákona hádat. To člověk většinou ničeho nedocílí.

Ještě jednou pohlédl na Elenu Crookovou, ale ta opět nasadila svou nepřístupnou grimasu. Můžete mi něco, pomyslel si rozzuřený Johnnie.

Zachmuřen se vydal za Batem Mastersonem po Front Street. Viděl saloony Long Branch a Ham Bell’s Varieties, kde měl Fat Faro Finnegan svůj hlavní stan.

Jejich kroky duněly na chodníku.

Koutkem oka si všiml, že je ostatní pozorují. Nelíbilo se mu, že jeho příjezd doprovází takový rozruch, ale teď už s tím nemohl nic dělat.

Bat Masterson otevřel dveře s pestrým okénkem v úrovni hlavy a vešel do své kanceláře. Za psacím stolem seděl zástupce. Nohy měl na stole. Když spatřil Mastersona, vyděšeně vyskočil.

Masterson ho vyhnal z kanceláře a kývl na židli, která stála před stolem.

„Posaďte se, Calico.“

„To bude trvat tak dlouho, Mastersone? Nemůžeme to vyřídit vestoje?“

Masterson neodpověděl. Hodil svůj klobouk na věšák a přímo mistrovsky trefil. Potom si odepnul revolverový opasek a položil ho na psací stůl. Ztěžka si sedl do křesla a mlčky pohlédl na Johnnieho.

Ten se se sténáním posadil.

„Poslouchejte, Mastersone,“ začal. „Nevím, co poručík s těmi třemi bandity…“

Marshal mávl rukou.

„Poručík mě nezajímá, Calico. Jde o Fat Fara Finnegana.“

Johnniemu to vyrazilo dech. Nějakou dobu mu trvalo, než ta slova strávil. Pak trhl hlavou a chraplavě se zeptal: „Co je s Fatym?“

„Daří se mu dobře, Calico,“ odpověděl Bat Masterson a usmál se. „Zatraceně dobře. Až příliš dobře, jestli chcete znát můj názor.“

Co tohle zase znamená, pomyslel si Johnnie.

Nyní se opřel o psací stůl i Masterson.

„Slyšel jsem, že tu jste proto, abyste Fata Finnegana vyzval na souboj, Calico,“ řekl vážně. Viděl, že Johnnie chce něco odpovědět. Gestem ho umlčel. „Nic neříkejte. Já proti hráčům nic nemám.“

A to už tady cosi znamená, pomyslel si Johnnie.

„Nemám nic proti tomu cirkusu, který tu s Finneganem chystáte, pokud se to odehraje bez střílení a podvádění. Tedy, vy dva se podvádět můžete, to je mi jedno. Chci vás jen varovat, Calico. Slyšel jsem v Kansas City, že jste si na Missouri udělal dobré jméno. Přezdívají vám Poctivec Calico. Fat Fara jste chtěl vyzvat už dlouho, co?“

Johnnie pomalu přikývl. Ještě stále nevěděl, kam marshal míří. Cítil však, že mu je nakloněný. „Vím, že jsem lepší než Fat Faro,“ řekl. „Porazím ho. Už pěkně dlouho mě rozčiluje, že se vydává za krále pokeru. Ve faru je možná dobrý, ale nejlepší pokerový hráč jsem já.“

Masterson mu pohlédl do očí.

„To vám věřím, Calico,“ zamumlal. „Víte, v posledních dnech jsem obdržel několik stížností na Finnegana. Že prý podvádí. Akorát mu to nikdo nemůže dokázat.“

Johnnieho to překvapilo. Pokud to byla pravda a Faro skutečně musel fixlovat, pak byl opravdu v koncích.

„Nepodceňujte ho, Calico. Ten tlouštík kolem sebe shromáždil půl tuctu týpků, které bych v noci potkat nechtěl. Ode dne, kdy přijel, jsme tu měli už tři vraždy. Vraha nikdo nezná, ale všechny oběti předtím seděly s Finneganem u karetního stolu. Dokážu si představit, že byste mohl dopadnout podobně, kdyby se vám povedlo ho porazit v pokeru.“

Johnnie se usmál.

„Díky za varování, marshale,“ řekl. „Nechápu, že se tak mohl změnit.“

„Je zapletený i do jiných machinací, Calico. Akorát mi chybějí důkazy. Finnegan je zatraceně nebezpečný. Když budete chytrý, necháte ho vyhrát. Je pořád lepší být živý druhý než mrtvý první.“

Johnnie zavrtěl hlavou.

„Tak to těžko, Mastersone. Vzal jsem si to do hlavy a nikdo mi to nerozmluví. A s Fatym a jeho zabijáky už se nějak vypořádám. Přesto vám děkuju. Mimochodem, možná bych vám mohl vypomoct s výpovědí, kterou měl vlastně nejdřív slyšet plukovník Walker.“

Bat Masterson pozvedl obočí.

„Poručík vám ještě něco řekl?“

Johnnie přikývl. Myslel si, že průvodčí a ostatní cestující už o tom mluvili. Všechno marshalovi stručně pověděl.

„Colby mě poprosil, abych ochránil jeho čest a nic neřekl o jeho podílu na těch čachrech. Plukovníkovi bych to neřekl.“

„To je v pořádku, Calico. Je dobře, že jste mi to pověděl. Ten transport pohlídám, nevěřím, že Walker to bude brát vážně. Plukovník si ještě pořád myslí, že bandité omdlí hrůzou, když uvidí vojáka v uniformě.“

Johnnie vstal, nasadil si stetson na hlavu, sáhl do kapsy a prsty si poklepal na okraj klobouku, načež opustil úřadovnu.

+ + + + +

Měl ještě čas na to, aby si vybalil věci z cestovní tašky a strčil je do komody a do skříně a aby si na večer objednal lázeň, když tu přišel jeden černoch a řekl mu, že plukovník Walker ho očekává dole v jídelně.

Byl překvapený, když viděl, že Walkera doprovází Elena Crooková. Měla teď na sobě šaty, které jen zvýrazňovaly její plná ňadra, ačkoli nepůsobily nápadně. Na odhalených ramenou měla krajkový přehoz.

Na to, že nemá ráda hráče, se nějak moc vyfíntila, polichoceně si pomyslel. Věděl však, že ženy často říkají něco jiného, než co dělají, protože jejich city jsou zkrátka silnější než jejich dobrá předsevzetí.

Šel k jejich stolu. Plukovník vstal a Elena Crooková se snažila tvářit pokud možno nezúčastněně. Jiskry v jejích velkých zelených očích ji však přesto prozradily. Nedalo se přehlédnout, že vysoký, štíhlý hráč na ni udělal dojem.

Objednala si jakýsi nazelenalý čaj. Pravděpodobně proto, že ta barva ladila s jejíma očima a jejími žlutými šaty.

Johnnie si poručil brandy.

„Pojďme rovnou k věci,“ řekl Walker. Plukovníkovi bylo očividně trapné, že na ně hledí všichni okolo. Možná ho rozčilovalo i to, že hráč vzbudil větší pozornost než on sám. „Má neteř mi řekla, že poručík Colby s vámi mluvil, Calico. Povězte mi, prosím, co vám ještě sdělil.“

Johnniemu se nelíbilo, že ho plukovník neoslovuje pane. Tak zřetelně své pohrdání dávat najevo nemusel.

„Nebylo toho hodně, Walkere,“ odpověděl.

Plukovník sebou trhl. Chtěl vstát, ale pak si uvědomil, že mu Johnnie jen vrátil jeho nezdvořilost.

„Tak mluvte,“ přidušeně vyhrkl.

„Bandité ho chtěli vyřídit, protože se v Topece dozvěděl, že chtějí přepadnout karavanu se zbraněmi,“ řekl Johnnie.

Plukovníkovi naběhly žíly na spáncích.

„Sakra, mluvte tiše!“ sykl. „O jaké karavaně se zbraněmi to Colby mluvil?“

„Mluvil o 200 puškách, které mají být dopraveny na North Platte a odtud dál do Pine Ridge.“

Nyní Walker zbledl.

„Tato informace podléhá nejvyššímu utajení,“ otřeseně zamumlal. „Jak se o tom mohli bandité dozvědět?“

Johnnie pokrčil rameny. „Co já vím? Takoví lidé mají metody, o jakých se nám ani nesní.“

„Tomu se mi nechce věřit! To je zhola nemožné!“ Plukovník nemohl popadnout dech. Vůbec to nechápal.

Elena Crooková mu položila ruku na rameno.

„Uklidni se, strýčku,“ tiše řekla. „Pan Calico mluví pravdu. Myslím, že jsem slyšela, jak poručík Colby řekl Pine Ridge, když mluvil s panem Calicem.“

„Poručík ještě řekl, že k přepadení by mělo dojít na Smoky Hill River,“ dodal Johnnie.

Plukovník prudce vstal. „Omlouvám se, pane Calico, musím okamžitě svolat své lidi. Dělal byste mé neteři pár minut společnost?“

Johnnie rovněž vstal a lehce se uklonil.

„Nejen pár minut, plukovníku,“ řekl.

Walker už víc neslyšel. Toporně prošel jídelnou a zmizel.

Johnnie se usmál na Elenu, ta však zůstala chladná. Napila se drinku a pohlédla na něj přes okraj sklenice. Náhle měl pocit, že má za lubem něco nehezkého.

Zase se posadil a kývl na ni. Přehoz se jí svezl z ramen a on tak mohl pohlédnout na její ňadra.

Všimla si toho a zase si přehoz vytáhla.

„Měl byste se stydět, pane Calico!“ vyhrkla. „Ale od někoho, kdo se stýká jen s holkami ze saloonu, se asi nedá čekat nic jiného!“

Johnnie se s úsměvem zaklonil. Přemýšlel, proč nevstala a neodešla.

„Když nechcete, aby na vás muži hleděli, proč potom nosíte takový výstřih, slečno Crooková?“ zeptal se.

Opět měla na jazyku ostrou odpověď. Náhle však pohlédla kamsi za něj a rozzářila se.

Johnnie se ohlédl a spatřil štíhlého muže s vlasy sčesanými dozadu a knírkem. Mohl mít tak čtyřicet. Nyní si všiml Eleny a ráznými kroky se vydal k ní.

Nevlídně pohlédl na Johnnieho, který se zvedl až po Eleně.

„Konečně, Boyde!“ řekla nadšeným hlasem. „Tolik jsem na tebe čekala!“

Tvář toho muže se Johnniemu nelíbila. Měl oči jako chřestýš, chladné a nebezpečné. Levý koutek úst měl stažený.

„Nechceš nás představit, Eleno?“ zeptal se hlasem, který zněl, jako když někdo škrábe hřebíkem po skle.

„Ach, chtěl si jenom promluvit s mým strýcem. Strýc Ord musel pryč a tak ho poprosil, jestli by se mnou nezůstal, dokud nepřijdeš. Jmenuje se Calico a je to hráč.“

Johnnie předstíral, že její pokořující slova neslyší. Pohledu chřestýších očí však neuhnul. Viděl, že onen Boyd dobře poznal, že jej nesmí podcenit. Kromě toho se zdálo, že jeho jméno už někdy slyšel.

„Johnnie Calico?“ zeptal se.

„A vy, Boyde? Smím se zeptat na vaše příjmení?“

„Jistě. Jmenuju se Boyd Raymer. Jestli v Dodge City budete delší dobu, rychle zjistíte, že to je důležité jméno.“

Johnnie přikývl.

„Těšilo mě, Raymere,“ řekl. „A teď mě, prosím, osvoboďte od své ozdoby. To už je snazší uhlídat pytel blech než ji. Slečna Elena svými pohledy nadělá víc zla než celý baletní soubor s odhalenými stehny a kroutícími se boky.“

Koutkem oka viděl, jak se Eleně nahrnula do tváře krev. Zasloužíš si to, ty čarodějnice, spokojeně si pomyslel a šel pryč, aby na něj nemohla poštvat Raymera.

U dveří jídelny se ještě jednou otočil a s úsměvem na ni mávl. Potěšilo ho, když v jejích zelených očích viděl hněv a když pod stolem rozhořčeně dupla.

+ + + + +

Ty nebezpečné zelené oči!

Johnnie Calico by nejradši narazil hlavou do zdi, jen kdyby se tak mohl zbavit myšlenek na Elenu Crookovou. Byl rád, když se konečně objevil černý sluha a řekl mu, že vana je připravena.

Šel za černochem, který ho přivedl do velké místnosti, kde na šňůrách visela prostěradla, jež oddělovala jednotlivé kóje. Jedna byla rezervovaná pro Johnnieho.

Vešel tam a začal se svlékat. Židli, na jejíž opěradlo pověsil své věci, přisunul k vaně, z níž stoupala pára. Na hladině se vznášela pěna.

Na vanu se těšil. Doufal, že horká voda zažene tíživé myšlenky na Elenu Crookovou. Opasek s Navy koltem pověsil na opěradlo židle. Pažba ze zažloutlé slonoviny trčela z pouzdra tak, že kolt mohl bleskově vytáhnout i z vany. Opatrně vlezl do horké vody.

Objevil se černoch. Přes paži měl přehozenou velkou osušku a v rukou držel kartáč akus jádrového mýdla. Přitáhl stoličku a položil ty věci na ni.

„Díky,“ zamumlal Johnnie a zaklonil se. Málem zmizel pod pěnou.

Černoch odešel.

Johnnie se zhluboka nadechl. Horká voda mu dělala dobře. Vůně, která z ní stoupala, mu pronikla do hlavy. Jako by z dáli slyšel čvachtání ze sousedních kójí apředstavil si, jaké by to bylo, kdyby se tak mohl koupat společně s Elenou Crookovou.

Prudce se posadil a přes okraj vany se vylila voda. Rukou udeřil do stoličky a mýdlo, po kterém sáhl, mu vyklouzlo z prstů. Doklouzalo až k bílému plátnu, jehož spodní okraj sahal až skoro na podlahu.

Chtěl zavolat na černocha, ale nechal to být. Pěna mu stačila.

Sakra, pomyslel si. Jdi k čertu, Eleno Crooková! Nech mě na pokoji, ty čarodějnice! Rozhořčeně si vzal kartáč a začal si drhnout záda. Cosi si pískal, aby přišel na jiné myšlenky, ale pak kdosi z vedlejší kóje zvolal: „Mlč, ty frajírku. Chci mít svůj klid, sakra!“

Johnnie si povzdechl.

V Dodge City asi není jednoduché vyjít s lidmi, pomyslel si.

Jeho myšlenky se soustředily na Fat Fara Finnegana. V uších mu znělo varování marshala Mastersona. Fatyho pověst vlastně nikdy nebyla tak docela čistá, ale jeho postavení prvotřídního hráče to dosud neublížilo.

Prostředí heren mělo vždy blízko kpodsvětíapřitahovalo všechny druhy padouchů. Johnnie Calico si je zatím dokázal udržet od těla. Jeho rychlý kolt se postaral o to, že týpci, kteří mu chtěli pomáhat jako „manažeři“, si to raději rozmysleli a už se nikdy neukázali.

Několikrát musel u karetního stolu tasit kolt. Vysloužil si pověst nepřekonatelného střelce, takže se nikdo neodvážil ho vyzvat na souboj nebo ho podvést.

A Johnnie tomu byl rád. Dosud nikoho nezastřelil a chtěl, aby to tak i zůstalo.

Tušil však, že v Dodge City se to všechno změní. S úspěchem sílilo i nebezpečí, to mu bylo jasné.

Jak bude Fat Faro Finnegan reagovat, když ho porazím a uzmu mu korunu pokerového krále?

Zavrtěl hlavou. To budu raději myslet na Elenu Crookovou, řekl si.

Položil kartáč na židli a chtěl se natáhnout, když tu se zpoza prostěradla ozvalo šeptání. Nejprve si myslel, že to se jen černoch tiše baví s některým z hostů, aby nerušil ostatní, ale pak mu naběhla husí kůže.

To bylo neklamné znamení nebezpečí. Vytáhl Navy kolt z pouzdra a to otočil tak, že viselo za opěradlem, takže ten, kdo by tam přišel, by neviděl, žejeprázdné. Navy kolt schoval do pěny. Doufal jenom, že tím neohrozí funkčnost zbraně.

„Ne, pane Colemane!“ řekl vyděšený černoch za prostěradlem.

Potom se ozvalo tlesknutí.

Prostěradlo někdo prudce strhl ze šňůry. Ostatní plátna se rozechvěla. Vytřeštil oči, když spatřil vousatého obra, který náhle vtrhl do jeho kóje a namířil na něho brokovnici.

Johnnie pochopil, že ani kulka z Navy koltu by ho nezachránila před sekaným olovem. Bleskově se ponořil do vody, dbal však na to, aby kolt zůstal nad vodou.

Uslyšel výkřik a pak dunění. Na chvíli zůstal pod vodou a potom vyskočil jako čert z krabičky.

Voda se vyšplouchla, levou rukou si vytřel pěnu z očí.

V první chvíli obra neviděl. Ze stropu se sypala omítka. Krátce vzhlédl a spatřil velkou díru, kterou udělala dávka sekaného olova. Vousatý obr seděl na zemi.

Johnnie vedle převrácené stoličky spatřil kousek mýdla a pochopil. To mýdlo mu pravděpodobně zachránilo život. Obr na něm musel uklouznout.

Johnnie na něho namířil Navy kolt.

„Vstaň, ksindle!“ zabručel.

Obr s vytřeštěnýma očima vstal. Odevšad se nyní ozývaly rozrušené hlasy.

Hromotluk se pohyboval s mrštností pumy.

Než se Johnnie nadál, mrštil po něm brokovnici.

Johnnie se přikrčil, uklouzl na mýdle a skácel se na zem.

Vousáč využil příležitosti. Okamžitě vstal a kopl Johnnieho do ruky.

Ten vykřikl, ale kolt nepustil.

Obr se otočil. Odstrčil černocha, který proletěl prostěradly a skončil v jedné vaně.

Johnnie neztrácel čas a vyskočil. Slyšel kroky a vyběhl na chodbu. Hromotluk právě zmizel v jedněch dveřích. Johnnie k nim přiběhl a otevřel je.

„Stůj, Colemane!“ zařval, když před sebou spatřil obrova záda, ale muž ho neposlechl.

Johnnie zaklel a rozběhl se. Hromotluk dorazil k nejbližším dveřím, otevřel je a vběhl dovnitř.

Johnnie ho téměř dohnal. Chtěl běžet za ním a příliš pozdě si všiml, že se ocitl venku, na ulici.

Nalevo od něj zaječela nějaká žena. Ohlédl se a uviděl dámu středního věku, která právě omdlela. Teprve tehdy si uvědomil, že má na sobě jen pár chuchvalců pěny. Chvíli rozhořčeně hleděl za hromotlukem, který zmizel za rohem, pak se otočil a zavřel za sebou dveře.

V široké chodbě s konopným kobercem se objevilo děvče. Johnnie si dlaněmi a koltem rychle zakryl ohanbí, ale dívka podle všeho měla pro nahá mužská těla mnohem větší slabost než dáma na ulici.

Johnnie s úsměvem prošel kolem ní a pak se zarazil.

Opravdu ho plácla po zadku!

Chvíli mu to trvalo, než se vzpamatoval z šoku, a když otočil hlavu, dívka s chichotem zmizela za rohem.

Johnnie se raději klidil do lázní.

Černoch, který právě vytíral podlahu, už ho čekal. Byl celý promočený a měl slzy v očích. Očividně věřil, že Johnnie ho z toho celého obviní.

Ve skutečnosti ho však naopak uklidňoval.

Muž, kterému se předtím nelíbilo Johnnieho pískání, lamentoval i teď. Johnnie se pohledem zeptal černocha, ve které kóji ten mrzout je, načež tam v rouše Adamově vstoupil a namířil na něj Navy kolt.

„Proč se nekoupete v Arkansasu, když chcete mít klid?“ zabručel. „Držte už konečně klapačku. Vaše žvásty mi lezou na nervy!“

Nečekal na odpověď, šel zpátky a v klidu se utřel a oblékl se. Černochovi dal celý dolar spropitného, aby ho přesvědčil, že mu nic nevyčítá.

„Za to mi můžeš říct, kdo je ten Coleman,“ řekl tak tiše, že ho ostatní hosté nemohli slyšet.

„Je to stahovač,“ odpověděl černoch. „Pracuje pro pana Boyda Raymera.“

Podívejme, pomyslel si Johnnie. Že by se tomu gigolovi nelíbila má poznámka o jeho drahé?

Zeptám se ho na to, až nebudu mít nic lepšího na práci. Poplácal černocha po rameni a šel zpátky do hotelu.

Venku už se stmívalo.

Bylo načase, aby navštívil Ham Bell’s Varieties, sídlo Pat Fara Finnegana.

+ + + + +

Johnnie Calico se prošel po Front Street a nyní kráčel zpátky. V saloonu Long Branch si dal jeden drink. U stolu v zadní části podlouhlého sálu se hrál poker. Usmívající se barman se ho zeptal, zda by si též nechtěl zahrát. Patrně poznal, že před sebou má hráče.

„Je tam někdo známý?“ zeptal se Johnnie.

„Hm, myslím, že Luke Short už cosi znamená,“ zamumlal barman s velkým knírem.

Johnnie pohlédl k tomu stolu. O Shortovi už něco slyšel. A nebylo to nic dobrého. Se svými kolty byl očividně lepší než s kartami. U karetních stolů už zastřelil několik mužů.

Johnnie zavrtěl hlavou.

„To není můj šálek kávy,“ řekl a zaplatil drink.

Barman na něho hleděl se svraštělým Čelem. „Jste mi nějaký povědomý, pane…“

Johnnie se usmál. „Řekněte Shortovi, že je mi to líto, ale že už jsem domluvený s Fat Farem Finneganem.“

Barman syčivě vydechl.

„Johnnie Calico!“ zamumlal.

Johnnie už ho neposlouchal. Vyšel na chodník a pozoroval úzký dům na nejbližším rohu.

„Boyd Raymer – dobytek a kůže,“ stálo na okénku dveří.

Usmál se a pomyslel na to, co Elena Crooková ve vlaku řekla jednomu z banditů. Takže od Boyda Raymera ví, jak páchnou bizoní kůže, řekl si.

V kanceláři se svítilo.

Přemýšlel, zda by neměl navštívit Raymera a promluvit si s ním o Colemanovi, ale potom šel dál. Tento večer se chtěl věnovat Fat Farovi Finneganovi.

Tlustý hráč už dozajista dávno věděl o tom, že jeho vyzyvatel je ve městě. Johnnie toho o Fat Farovi slyšel dost na to, aby hru s ním nebral na lehkou váhu.

Finnegan byl znám tím, že se na každou partii pečlivě připravuje. K tomu nepatřilo jen to, že odpočíval a soustřeďoval se. Krom toho se zabýval i minulostí svého soka. Často znal detaily z jeho života, které už dotyčný dávno zapomněl. Jako by mimochodem pronesenou poznámkou se potom pokoušel své soupeře vyprovokovat a znervóznit, aby udělali chybu.

Johnnie se pousmál. V tom se mnou Fat Faro neuspěje, pomyslel si. Možná bych mohl použít jeho metody proti němu.

Před Ham Bell’s Varieties svítilo několik luceren, jejichž svitem byla zalita veranda. U vchodu se o stěnu opírali dva chlápci. Johnnie viděl, jak na sebe pohlédli, když ho poznali. Svěsili ruce a měli je nyní poblíž hlavní koltů. Byli to obouruční střelci – buscaderos.

Johnnie předstíral, že je nevidí.

Když však chtěl rozrazit létací dveře saloonu a vejít dovnitř, chytil ho jeden z nich za ruku.

Johnnie se zastavil a pomalu otočil hlavu.

„Vy jste Johnnie Calico?“ zeptal se menší z nich se zvláštním přízvukem, který Johnnie znal z New Orleans. Pravděpodobně to byl Francouz. Muž nečekal na jeho odpověď a dodal: „Fat Faro už vás čeká, monsieur.“

„Akdo jste vy?“ zeptal se Johnnie. Stačilo mu jen se podívat na Francouzovu ruku a pistolník ho pustil, jako by se o něj popálil.

„Jmenuju se Frenchy Lamar,“ řekl Francouz. Cukalo mu ve tváři a nedokázal to ovládnout. Jeho oči připomínaly žhavé uhlíky. Kývl na druhého muže, který měl šikmé oči a indiánské rysy. „To je Pawnee Taggart.“

„Vy jste Fat Farovi hlídací psi, co?“ řekl Johnnie s lehkým úsměvem. „No, pak štěkejte dál.“

Francouzi se zajiskřilo v očích.

„Umíme i kousat, Calico,“ vyhrkl.

„Do lýtek?“

Francouz zavrtěl hlavou. Sval na pravé líci mu trhal ještě víc než předtím. „Když se nám někdo nelíbí, jdeme mu po krku, Calico. A můžeš se spolehnout na to, že máme zatraceně ostré zuby.“

„Umím se bránit, Frenchy,“ klidným hlasem odvětil Johnnie a rozrazil létací dveře.

Myslel si, že ti dva půjdou za ním, ale zůstali na chodníku. Očividně měli kontrolovat návštěvníky saloonu, aby se boss nedočkal nějakého nemilého překvapení. To bylo Finneganovi podobné.

Johnnie se krátce rozhlédl.

Saloon byl mnohem rozměrnější než Long Branch. Vpravo byl dlouhý mahagonový pult, u kterého toho večera mnoho hostů nestálo. Barman za ním se netvářil zrovna šťastně. Hlídací psi na verandě mu kazili kšeft.

Strop byl dřevěný. U oken vlevo a vpravo, která nyní byla zatažená těžkými závěsy, bylo jen několik stolů. V zadní části místnosti vedly široké, otevřené dveře do herny. Johnny odtud slyšel tiché hlasy.

Objednal si brandy. Barman ho mlčky obsluhoval. Jeho pohled nebyl zrovna přátelský. Zdálo se, že už má hráčů plné zuby.

Johnnie pomyslel na slova Bata Mastersona. Fat Faro kolem sebe shromáždil půl tuctu krvavých psů. Dva z nich už poznal. Ostatní se zřejmě zdržovali ve Fatyho blízkosti, aby ho chránili před nepříjemnostmi.

Johnnie do sebe hodil brandy a zaplatil. Potom se vydal ke dveřím vzadu.

Zůstal stát na prahu. To, co viděl, ho rozesmálo.

Fat Faro vypadal jako král mezi svými dvořany.

Tlustý hráč seděl na pohovce pro dva, kterou skoro celou vyplňoval. Od té doby, co ho Johnnie viděl naposledy, přibral. Líce mu visely a chvěly se stejně jako trojitá brada. Jeho malé oči mezi tukovými polštářky skoro nebyly vidět. Mezi řídkými vlasy prosvítala narudlá pleť. V ústech měl vychladlý nedopalek doutníku, který si čas od času přesunul z jednoho koutku úst do druhého.

Pestré kšandy měl napjaté k prasknutí. Zponad opasku mu přepadávaly tukové laloky.

Vedle něho na židli seděla dívka. Držela ho za levou ruku a pilovala mu nehty.

Okolo Fara Finnegana stálo několik mužů ve tmavých oděvech. Očividně naslouchali tomu, co jim tlouštík svým bručivým hlasem vykládá.

Johnnie se rozhlédl.

Tři chlápci v zadní části místnosti ho zajímali víc než muži u Finnegana. Seděli u malého stolu a hráli karty.

Druhá smečka krvavých psů, pomyslel si. Venku stáli pistolníci, vevnitř podle všeho byli rváči. Johnnie viděl ramenatého, zrzavého hromotluka s pihovatou tváří a tím nejkřivějším nosem, jaký kdy spatřil. Vedle něho seděl obkročmo na židli další pobuda s ubíhajícím čelem a zjizveným obličejem.

Třetí muž spíš vypadal jako pistolník. Byl vysoký, ale štíhlý, a hnědé vlasy měl učesány na pěšinku. Kdyby na bocích neměl černý revolverový opasek, bylo by možné ho považovat za bankéře.

Právě on si Johnnieho všiml jako první. Položil své karty na stůl a dal dlaň na pažbu koltu. Používal Navy kolt tak jako Johnnie. Důkladně si Johnnieho měřil pohledem, „Bossi!“ zvolal na Fat Fara. „Návštěva!“

Hráčův hluboký hlas utichl. Muži okolo něj pohlédli na Johnnieho Calica.

Fat Faro Finnegan roztáhl ruce, které vypadaly jako nepodařené buřty. Na každém prstě měl prsten. Ve světle lamp se třpytily drahé kameny.

„Johnnie Calico!“ zvolal. „Proč jdeš až teď? Čekám na tebe celý večer!“

Johnnie s úsměvem přišel k němu. Neunikl mu číhavý pohled v tlouštíkových očích. Překvapení a radost byly jen předstírané. Chvíli pomyslel na vousatého hromotluka, který se ho v lázni pokusil poslat k čertu. Kdyby mu černoch neřekl, že Coleman pracuje pro Boyda Raymera, byl by si jistý, že ho poslal Finnegan.

Johnnie zůstal stát těsně před Fat Farem a podal mu ruku. Cítil, že je odporně měkká a zpocená a přesto chladná. Byl rád, když ji zase mohl pustit.

„Pánové,“ řekl Fat Faro, zatímco levou ruku podal děvčeti, aby mohlo pokračovat v práci, „to je Johnnie Calico, onen beznadějný snílek, který se chce pokusit zmocnit mé koruny.“ Představil mu muže v tmavých oblecích. Byla to městská honorace. Nechyběl mezi nimi ani starosta. Ostatní byli obchodníci, živnostníci, dobytkáři a majitelé saloonů.

Johnnie jen přikyvoval. Zatím neřekl jediné slovo, protože Fat Faro mluvil úplně sám. Atak to i pokračovalo. Fat Faro začal hovořit o velké hře. Měla se konat následujícího večera. Navrhl spoluhráče. Jen u jména Boyd Raymer Johnnie na chvíli pozvedl obočí, jinak však nic neříkal. Ostatní muže neznal.

„A co Luke Short?“ zeptal se, když se Fat Faro na chvíli odmlčel.

Očividně mu tou otázkou vyrazil dech. Potom začal supět jako lokomotiva. Johnniemu neunikl krátký pohled, který si vyměnil s pistolníkem u malého stolu. Potom Fat Faro svýma prasečíma očima pohlédl na něj.

„Jak jsi přišel na toho chřestýše?“ zeptal se číhavým tónem.

Johnnie pokrčil rameny.

„Náhodou jsem ho viděl v Long Branch,“ lhostejně odvětil. „Prý to není špatný hráč. Máš něco proti němu?“

Finnegan až příliš rychle zavrtěl hlavou. Třásly se mu tváře.

„Jestli ho tu chceš, budiž. Ale když bude dělat trable, jsi za něho zodpovědný ty.“

Johnnie přikývl. „To je v pořádku, Fatty.“

Johnnieho lhostejnost na tlouštíka zřejmě udělala dojem. Jeho hlas teď byl tišší a zamyšlenější. Potom se rozloučil s muži v tmavých oblecích a poprosil starostu, aby Boyda Raymera informoval o tom, že hrát se začne v deset večer.

Muži kývli na Johnnieho a odešli.

Pak zůstal Johnnie s Fat Farem a jeho třemi hlídači sám. Dívku poslal pryč.

Nyní již ve tváři neměl přátelský výraz. Dosud růžová pleť teď měla barvu těsta. Supěl stále víc. „Takže ty si myslíš, ty chytráku, že si to můžeš rozdat s Fat Farem Finneganem,“ zabručel.

Johnnie Calico se na toto setkání připravil dobře. Poptal se několika dalších hráčů, kteří s Finneganem měli co do činění. Tlouštíkovy metody se nezměnily. Stále se snažil své soky urážet, provokovat a vyvést je z míry.

Johnnie se tiše rozesmál.

„Měl by ses podívat do zrcadla, Fatty,“ odvětil. „Za těch šest týdnů, co jsem tě neviděl, ses změnil. Vždycky jsi byl tlustý. Myslím, že až si všimneš, že jsem lepší, tvoje srdce to nezvládne. Skácíš se ze židle a necháš tu mastný flek, který odtud nedostanou ani za čtrnáct dnů.“

Tlouštíkovo běsnění přehlušilo vrzání židlí nalevo od Johnnieho. Viděl, že pistolník a oba rváči vstali a přišli blíž. Fat Faro nemohl popadnout dech, vystoupily mu žíly na spáncích.

„Mám mu dát co pro to, bossi?“ zabručel zrzavý obr s pihovatou tváří.

Pistolník ho odstrčil stranou. „Nech ho na pokoji, Rede. Boss už ti řekne, co máš dělat.“

„Já chtěl jen…,“ začal obr, ale pistolník ho gestem umlčel.

Muž stál tři kroky před Johnniem, který hleděl jen na Fat Fara a předstíral, že jeho pistolníka nevidí.

Finneganovi to chvíli trvalo, než se vzpamatoval. Potom se zvedl z gauče, což pro něj nebylo jednoduché. Ale dokázal to.

Měl skutečně majestátní postavu. Byl od Johnnieho o půl hlavy vyšší a nejméně třikrát tak široký.

„Věděl jsem, že jsi drzý, Johnnie,“ vyhrkl. „Měl bys být opatrný! Něco takového nesnáším!“

„Jak se do lesa volá, tak se z něj ozývá,“ řekl Johnnie klidným hlasem. „Nepokoušej se mě zastrašit, Fatty. To se ti nepovede. Vím, že jsem lepší než ty. A víš to i ty, jinak by ses mě nebál. Proč prostě a jednoduše neodstoupíš? Pověs poker na hřebík a hraj jenom faro. S tím by ses mohl živit ještě tak rok nebo dva.“

Fat Faro Finnegan se rozesmál, ale Johnniemu neunikl hněv, který se v tom smíchu skrýval. V té chvíli se ptal, zda to nepřehnal. S Fattym Finneganem nebyly žerty. A měl smečku krvavých psů, kteří by pro něj udělali cokoli.

„Zítra večer uvidíme, kdo z nás je king, Calico!“ vyhrkl Finnegan. „A teď vypadni! Stačí, že se na tebe budu muset dívat zítra!“

Johnnie se pousmál, nasadil si klobouk a poklepal si na jeho okraj, načež opustil hernu, aniž by tlouštíkovým gorilám věnoval jediný pohled.

+ + + + +

Chodníky na Front Street byly plné.

Od ohrad se ozývalo bučení krav. Večer přitáhlo jedno stádo z Texasu. To znamenalo spoustu práce pro Bata Mastersona a jeho zástupce, protože kovbojové byli dozajista žízniví a vyhládlí.

Všude už číhaly prostitutky, které si chtěly přijít na své.

První honáci už cvalem projížděli městem a oslavovali to, že dlouhou cestu mají za sebou.

Johnnie se prodíral davem. Coury na něho vyzývavě hleděly, ale pak se mu vybavily uhrančivé oči Eleny Crookové a žádná z nich ho už nezajímala.

Prošel okolo pošty a právě chtěl sejít na 2nd Avenue, když tu spatřil vousatého obra, který se nápadně podobal Colemanovi. Úplně jistý si ovšem nebyl, protože hromotluk měl klobouk, který mu zakrýval obličej.

Johnnie sešel na ulici. V té chvíli se obr otočil. Byl to Coleman.

Ve stejném okamžiku si všiml Johnnieho. Zachvěl se mu vous a strnul, načež se otočil a rozběhl se.

Johnnie běžel za ním a nepřemýšlel o tom, jestli to má smysl. Myslel jen na díru ve stropě lázní a na to, jak by vypadal, kdyby sekané olovo koupil on.

Coleman zmizel mezi dvěma domy.

O několik vteřin později Johnnie dorazil do tmavého průchodu.

V temnotě se zablesklo. Kulka se těsně vedle něj zaryla do dřevěné stěny a vytrhla z ní dlouhou třísku, která ho trefila do ruky. Rukáv však neprobodla.

Johnnie běžel dál. Viděl, že nezřetelně viditelný obr se otočil a přiskočil k přibližně deset stop vysokému prkennému plotu, který vedl kolem průchodu.

Johnnie se vrhl vpřed.

Chytil hromotluka za nohy a pevně ho držel.

Coleman kopal kolem sebe jako mezek a Johnnie ho neudržel. Musel ho pustit a při tom dostal ránu do hrudi, která mu vyrazila dech. Spadl na zem.

Než vstal, byl už Coleman za plotem.

Johnnieho se zmocnil hněv. S hekáním vyskočil a přelezl plot jako puma – na první pokus.

Ve stínu nízké stáje se dvakrát zablesklo, ale Coleman byl s koltem očividně diletant. Kulka se yard od Johnnieho zaryla do plotu.

Johnnieho ty výstřely nezastavily. Skrze třesk slyšel hromotlukovo klení. Kdesi zakopl o kýbl, který se dokutálel k Johnniemu. Zavrzaly dveře.

Johnnie obešel roh stáje a uviděl, že Coleman zmizel v jedněch dveřích.

Rychle běžel tam. Spatřil Colemanova široká záda a trhl rukou po Navy koltu. Potom si to však rozmyslel.

Nechtěl ho zabít. Věděl, že Coleman z města nezmizí. Když ho nechytím dnes, vyjde to jindy, pomyslel si.

Obr se mezi domy a kůlnami dobře vyznal. A byl mrštný jak kočka.

Johnnie cítil, jak mu hučí v uších. Honička ho unavila. Až budu mít hru s Fattym za sebou, budu muset něco udělat pro své tělo, pomyslel si.

Dorazil na dvůr, kde zmizel Coleman. Nikde nikdo.

Rozhlížel se kolem a jeho pohled ulpěl na jedněch dveřích na zadní stěně domu. Lehce se pohybovaly. Před nimi ležel hromotlukův klobouk.

Johnnie se rozběhl tam. Naslouchal. Nebyly to kroky?

Pomalu dveře otevřel, počítaje s tím, že Coleman každým okamžikem vystřelí. Nic se však nestalo.

Vešel do tmavé chodby.

Trhl sebou, když uslyšel tichý šramot, sípáni a kroky. Potom se ozval zvuk, který zněl tak, jako když se trhá látka.

Opatrně přišel k jedněm dveřím, pod nimiž se svítilo.

Polil ho studený pot a vrhl se na zem.

Před ním se cosi pohnulo, načež to do něj vrazilo. Coleman se na něho potmě vrhl! Při tom o Johnnieho zakopl, vykřikl a vrazil do dveří, které vyletěly z pantů a narazily do stěny.

Johnnie okamžitě vyskočil na nohy. Chtěl vyrazit proti Colemanovi, ale tu náhle strnul. Nevěřícně hleděl na scénu před sebou.

Viděl rozpuštěné, zrzavé vlasy Eleny Crookové, roztržené šaty, které ji visely na rameni, a odhalené pravé ňadro. Všiml si jejího vyděšeného pohledu a zároveň i pohybu, kterým chtěl Boyd Raymer vytáhnout revolver z pouzdra.

Johnnie trhl rukou a v mžiku na Raymera namířil kolt. V Raymerových chladných, hadích očích se objevilo překvapení. Rychle svůj revolver pustil, jako by se o něj popálil.

Coleman se chtěl posbírat ze země, ale Johnnie ostrým hlasem řekl: „Zůstaň ležet, Colemane, nebo tě provrtám olovem!“

Obr jen supěl. Neodvažoval se pohnout.

Boyd Raymer se pomalu vzpamatoval. Chvěl se mu knírek.

„Co tady děláte, Calico?“ sykl.

Johnnie se chladně usmál a hlavní koltu kývl na vousáče, který se tiskl k zemi.

„Coleman mě zavolal, abych mu pomohl,“ protáhle řekl. „Nechtěl, abyste slečnu Elenu příliš obtěžoval.“

Raymer se celý rozechvěl. Doslova jím lomcoval hněv.

Elena Crooková překonala první šok. Rychle si vytáhla šaty a běžela ke stolu, na němž ležel její krajkový přehoz. Přehodila si jej kolem ramen a otočila se. Rty se jí třásly rozrušením. Velkýma, zelenýma očima metala blesky po Raymerovi.

„Ty – ty…“ Očividně jí chyběla slova.

Johnnie mohl něco dodat, ale musel se soustředit na Raymera, který se přestával ovládat.

„Vstávej, Miku!“ vyhrkl Raymer na vousatého Colemana.

„Coleman zůstane ležet, nebo koupí kulku!“ vyhrkl Johnnie.

Elena chtěla něco říct, ale v tu chvíli kdosi zaklepal na dveře.

„Pane Raymere? Otevřete, prosím!“ Byl to Bat Masterson.

Johnnie viděl, že i Boyd Raymer jej poznal. Nehýbal se však. Johnnie dal Eleně pohledem na srozuměnou, že má otevřít.

Nejprve váhala. Očividně pomyslela na to, že se dostane do řečí, až se lidé dozvědí o tomto incidentu. Pak se však odhodlala, přišla ke dveřím a otevřela je.

Raymer by ji rád zadržel, ale Johnnieho kolt mu naháněl strach.

Masterson vešel dovnitř.

„Raymere! Byl jsem…“ Odmlčel se, protože teprve teď spatřil Johnnieho Calica a vousatého Mika Colemana, který ležel na zemi a neodvažoval se pohnout.

„Povězte tomu šílenci, ať schová kolt!“ sykl Raymer.

Bat Masterson se náhle usmál a pohlédl na Johnnieho.

„Vy jste tu předtím střílel?“ zeptal se.

Johnnie zavrtěl hlavou a hlavní koltu ukázal na Mika Colemana. „To on po mně střílel, když mě předtím v lázních…“

Masterson mávl rukou. „Už jsem o tom slyšel. Proč jste ho neudal?“

Johnnie pokrčil rameny.

„Vlastně se nic nestalo,“ zamumlal. „Asi by potom tvrdil, že si jenom chtěl zažertovat a že schválně střílel do vzduchu.“

Teprve teď si Masterson všiml, v jakém stavu je Elena Crooková. Pozvedl obočí.

„Hej, to vás Raymer…“

„Pokusil se o to, marshale,“ odpověděl namísto ní Johnnie. „Jednu mu vlepila, ale to ho zřejmě ještě víc rozzuřilo.“

Viděl, že se na něj upřely zelené oči. Asi si musí myslet, že jsem notorický lhář.

Bat Masterson chvíli přemýšlel, načež se jí zeptal: „Podáte na Raymera žalobu, slečno Crooková?“

Pomalu zavrtěla hlavou.

Pro Mastersona to tím bylo vyřízené. Přistoupil ke Colemanovi, lehce ho kopl do boku a řekl: „Vstávej, Colemane.“

„Ten hráč mě zastřelí, jestli vstanu!“

„Nesmysl! Teď je tu zákon a v přítomnosti hvězdy tě nikdo nezastřelí.“

Coleman si tím nebyl tak jistý. Změřil si Johnnieho pohledem, ale vstal, teprve když Calico strčil revolver do pouzdra.

„Jsi zatčen, Colemane,“ řekl Masterson.

„Proč?“ zeptal se Boyd Raymer.

„Pokus o vraždu, Raymere. Máte strach, že Coleman vyzradí, kdo mu dal za úkol odpravit Calica?“ Masterson na něho číhavě pohlédl.

„Nesmysl!“ vyhrkl Raymer. „A vůbec, nelíbí se mi, jak vám v poslední době narostl hřebínek, Mastersone. To…“

„Jen klid, Raymere,“ odpověděl Masterson. „Sleduju vás už delší dobu. Nevěřte tomu, že jste nejchytřejší člověk ve městě. Neuniklo mi, že se v posledních týdnech nějak moc paktujete s poručíkem Colbym. Slyšel jsem o tom, že máte dluhy, Raymere. Jestli se ukáže, že máte prsty ve vraždě poručíka Colbyho, je s vámi konec!“

Boyd Raymer byl bledý jako stěna.

Johnnie si zahvízdl, jak byl překvapený. Všiml si vyděšeného pohledu, který Elena Crooková vrhla na muže, jenž se ucházel o její přízeň. A viděl, jak se chvěje.

„Pojď, Colemane,“ zabručel Bat Masterson. „Musíme si spolu promluvit.“ Potom marshal obra, který sklonil hlavu, vystrkal ven.

Johnnie přistoupil k Eleně Crookové.

„Jaké štěstí být milován. A ještě větší štěstí milovat.“

„Nechte těch žvástů!“ vyhrkl Raymer. V jeho hadích očích se objevily plameny.

„Žvástů, Raymere? Vy jste ale nevzdělaný! To je přece Goethe. O tom jste neslyšel? No, co se dá čekat od někoho, kdo se zabývá jen chovem dobytka a páchnoucími bizoními kůžemi.“

Raymer nad sebou ztrácel kontrolu.

Johnnie viděl, jak položil ruku na pažbu revolveru. Rychle odstoupil od Eleny a řekl: „Takže vy to chcete zkusit, Raymere? Nechám vás tasit prvního.“

„Ne, Johnnie,“ řekla Elena Crooková přidušeným hlasem. „Nechte ho být. Nestojí za to.“

Johnnie dal Raymerovi jasně najevo, jak ho její slova těší.

„Běžte, Eleno,“ řekl. „Nechci, aby mě Raymer střelil do zad.“

+ + + + +

Chytila ho pod paži a pravou rukou si držela přehoz, aby nikdo neviděl její roztrhané šaty.

Elena ještě nepřekonala rozrušení. Nešlo jen o to, že Raymer byl dotěrný. Nejvíc ji šokovalo to, že mohl být zapleten do smrti poručíka Colbyho, jak naznačoval Masterson.

„Prostě tomu nemůžu uvěřit, Johnnie,“ přidušeně řekla. „Byl tak přívětivý a zdvořilý. Jak je možné se tak v někom mýlit?“

„To se holt stává, když člověk hledí jen na povrch věcí a ignoruje city,“ tiše odvětil.

Pohlédla na něho. Cítil, že ji ta výčitka zasáhla.

„Johnnie…,“ bezmocně řekla.

„Teď nic neříkej, Eleno,“ odvětil apodivil se, jak pohnutě najednou zní jeho hlas. „Nejdřív si vše pořádně promysli, než uděláš další chybu. Nemůžu Raymera vystát, ale jeho chování tak trochu chápu. Není jednoduché se ovládnout, když tě člověk vidí.“

Stiskla mu ruku a nějakou dobu kráčeli mlčky.

Johnnie se několikrát otočil a neušlo mu, že Raymer opustil svou kancelář a zmizel v Ham Bell’s Varieties. Náhle se mu sevřel žaludek, když pomyslel na to, že s Raymerem zítra bude hrát poker.

Elena bydlela u svého strýce, který měl malý dům na Walnut Street. Johnnie cítil, jak zpomaluje. Skoro to vypadalo, že tam nechce.

Když konečně dorazili na Walnut Street, zatahala ho za ruku.

„Johnnie?“ tiše řekla.

„Ano?“

„Nemohl bys tu hru zítra večer…“ Odmlčela se, ale on věděl, co chce říct.

Otočil ji tak, že nyní stála před ním. Pomalu zavrtěl hlavou.

„Tuto laskavost ti udělat nemůžu, Eleno,“ přidušeně odvětil. „Všechno ostatní ano, ale toto ne. Jsem hráč. Celé roky jsem čekal na možnost změřit si síly s Fat Farem Finneganem. Loni se mi třikrát vyhnul. Vím, že ho porazím! Jsem lepší než on, Eleno! A Finnegan to cítí. Je nervózní, to jsem poznal, když jsem byl u něj. Nejraději by se souboji se mnou vyhnul i teď, ale už to nejde, pokud nechce ztratit své dobré jméno. Už jsem příliš známý na to, aby mohl couvnout. Jsem v čele seznamu jeho vyzyvatelů. Za poslední rok jich pár porazil, ale to ve srovnání se mnou byli začátečníci. Ve vlaku jsi mi řekla, že nemáš ráda hráče. Já jsem hráč. Musíš mě brát takového, jaký jsem. Pokud to nedokážeš, pak mi tu řekni sbohem, protože jinak si budeme jen ubližovat.“

Pohlédla na něho a on jí viděl na očích, jaký boj svádí sama se sebou. Potom sklonila hlavu a chytila ho za ruku.

„Řeknu ti to zítra, ano, Johnnie?“

Pousmál se. „To je v pořádku, Eleno.“

Postavila se na špičky a políbila ho na tvář.

Náhle Johnnie u velké budovy armádní signální služby spatřil stín a pronikavě vykřikl. Vrhl se proti Eleně a strhl ji k zemi.

V tom momentě se v temnotě zablesklo. Na pár zlomků vteřiny viděl zkřivenou, snědou tvář střelce, kterého mu Frenchy Lamar představil jako Pawneeho Taggarta.

Třesk Taggartovy druhé rány se slil s Johnnieho výstřelem.

Obě kulky zasáhly.

Johnnie cítil bodavou bolest v levé paži. Odvalil se od Eleny Crookové, aby ji neohrožoval. Bolest v paži byla nesnesitelná, když se válel po zemi. Na několik vteřin se mu zatmělo před očima, ale zase se vzpamatoval.

Stín před armádní budovou zmizel.

Když tam však Johnnie pohlédl pozorněji, spatřil pistolníka, který seděl na zemi.

Elena Crooková vzlykla. Posadila se a vytřeštěnýma očima hleděla na Johnnieho Calica, který nyní opatrně vstal a s Navy koltem v ruce se vydal k pistolníkovi.

Viděl, že Taggart zvedl revolver. Musel na to vynaložit všechny síly, ale podařilo se mu to.

Johnnie se vrhl stranou. Kulka s hvízdnutím proletěla těsně vedle něj. Sám nestřílel, protože podle Taggartovy reakce poznal, že musí být těžce raněn.

Rychle přiběhl k domu a pažbou Taggartovi vyrazil revolver z ruky. Muž vykřikl a Johnnie jeho zbraň pro jistotu odkopl pryč.

Ozvaly se blížící se hlasy a rychlé kroky. Johnnie viděl, že Elena vstala z prašné země. Jít blíž se však neodvažovala.

Někteří z mužů, kteří tam přibíhali, nesli lucerny. Johnnie na vestě jednoho z nich viděl hvězdu. Byl to jeden z Mastersonových zástupců.

„Sakra, co to má znamenat?“ zabručel muž zákona, když se zastavil před Johnniem a Pawneem Taggartem.

Johnnie spatřil Bata Mastersona, který chvíli hovořil s Elenou, načež přišel ke svému zástupci.

Pohlédl na Taggarta, který se levou rukou držel za pravé rameno, a s úsměvem se otočil k Johnniemu.

„Finnegan asi nechce hrát, co?“ zabručel. „Nebo proč jinak by na vás poštval toho míšence?“

Johnnie pokrčil rameny.

„Nemám tušení, marshale,“ zamumlal. „To se musíte zeptat Taggarta.“

„Slyšels, Pawnee? Proč jsi chtěl Johnnieho Calica oddělat?“

„Fat Faro s tím nemá nic společného!“ vyhrkl pistolník. „Bylo to jen mezi mnou a Calicem. Řekl o mně, že jsem špinavý bastard. Můžete se zeptat Frenchyho. Chtěl jsem se mu pomstít, jenže hned začal střílet!“

Bat Masterson se zašklebil.

„Ty báchorky vykládej někomu jinému,“ zabručel. „Já ti nevěřím ani slovo. Jsi zatčen pro pokus o vraždu! Tome, odveď ho do vězení! Ale do jiné cely, než ve které je Coleman. Pomalu je posbíráme všechny. Jestli Calico bude takto pokračovat, budeme muset přistavět další cely.“

Zástupce zvedl sténajícího Pawneeho Taggarta na nohy.

„Nekňuč jako stará baba, Pawnee,“ vyhrkl. „Buď rád, že tě Calico trefil jenom do ramene.“

Pak zajatce, který se halasně dožadoval lékaře, odvedl do vězení.

Johnnie a Bat Masterson šli za Elenou. Marshal se jí ještě jednou zeptal, zda je vše v pořádku, načež mrkl na Johnnieho a nechal je o samotě.

Chvíli tam mlčky stáli.

„Odvedu tě domů, Eleno,“ chraplavě řekl.

Přistoupila těsně k němu a zaklonila hlavu. Pootevřela rty a on měl co dělat, aby se k ní nesklonil a nepolíbil ji.

Cítil, že na to čeká, ale přesto to v té chvíli nedokázal. Nechtěl zneužít jejího rozrušení. Chtěl, aby se v klidu rozhodla, zda ho chce se vším, co z toho vyplývá.

Opřela se mu hlavou o hruď a on ji objal.

„Nechoď do Dodge House,“ tiše řekla. „Boyd Raymer a ten tlouštík se tě dnes v noci určitě ještě jednou pokusí oddělat.“

Chvěla se jí ramena a když zvedla hlavu, spatřil v jejích očích slzy. „Nepřežila bych to, kdybych tě viděla mrtvého, Johnnie,“ zašeptala. Chtěla ho chytit za ruku, ale pak si všimla, jak sebou trhl, když se dotkla jeho levé paže. Ucítila krev, kterou mu nasál rukáv.

„Můj Bože, Johnnie, ty jsi zraněný!“ zamumlala.

„To není tak hrozné,“ odpověděl. „Taggartova kulka mě jenom škrábla.“

Zavrtěla hlavou.

„Musím tě ovázat,“ řekla pevným hlasem. „Teď půjdeš se mnou. Do domu mého strýce se neodváží!“

+ + + + +

Johnnie seděl na židli a nedokázal odtrhnout pohled z ženy, která mu právě utáhla obvaz na levé paži. Šrám byl poměrně hluboký a Johnnie poznal, že ztratil hodně krve, když viděl, že má krví nasáklé rukávy košile a kabátu.

„A je to,“ řekla Elena. „Zítra půjdeš k doktorovi a ten se ti na to podívá, aby se ti rána náhodou nezanítila.“

Vstal a chtěl si obléct košili.

Sebrala ji.

„Tu si vzít nemůžeš. Operu a zašiju ji.“

„To mám chodit od pasu nahoru nahý?“ zeptal se. Pověděl jí o tom, jak nahý pronásledoval Colemana a jak se do toho připletla paní, která při pohledu na něj omdlela. „Nechci, aby mě dámy z Dodge City znaly tak detailně,“ řekl nakonec.

Rozesmála se. „To nechci ani já, Johnnie. Proto v noci zůstaneš tady.“ Řekla to tak, jako by o tom už bylo rozhodnuto.

„A tvůj strýc?“ zeptal se s nakloněnou hlavou. „Měl jsem pocit, že plukovník nesnáší hráče ještě víc než ty.“

„Strýc mi vzkázal, že má celou noc poradu. Bude spát v budově signální služby.“

Johnnie na ni pohlédl.

„Budeme tam úplně sami?“ tiše se zeptal. „Nikdo tě neuslyší, když začneš volat o pomoc.“

Usmála se a v jejích zelených očích se objevilyjiskry.

„Kdo říká, že budu křičet, Johnnie?“

Stáhlo se mu hrdlo.

Sakra, co se to se mnou děje? Jindy nejsem tak ostýchavý, když vidím, že mě nějaká dívka chce.

Věděl ale, že s Elenou to bude jiné než dosud.

„Nechceš si to přece jen rozmyslet, Eleno?“

Zavrtěla hlavou a přistoupila k němu. Zvedla ruce a položila mu je kolem krku. Šaty se jí svezly z pravého ramene. Na hrudi cítil její hebkou pleť.

„Proč mě konečně nepolíbíš, Johnnie?“ zeptala se tónem, který ho tak okouzlil už při jejich prvním setkání.

Johnnie přestal váhat.

Měl v náručí to nejlíbeznější děvče, jaké kdy poznal. A chtělo ho líbat. Jsem blázen nebo dítě Štěstěny? Pravděpodobně obojí, pomyslel si.

Nejprve se políbili jemně a stydlivě. Johnnie cítil, jak se o něj opřela. Měl pocit, že cítí bušení jejího srdce. Její plné rty mu zamotaly hlavu tak, jak to dosud nezažil.

„Johnnie,“ šeptala pořád dokola.“

Nevěděli, jak se to stalo, ale náhle se ocitli v jejím pokoji. Věděli, že prožívají pocity, o jakých zatím netušili.

Čas pro ně přestal existovat. Johnnie zapomněl na Fat Fara Finnegana a na hru, která ho čekala a která měla být vrcholem jeho kariéry. Důležité pro něj byly jen tyto okamžiky štěstí.

Už bylo po půlnoci, když společně šli do kuchyně. Měli hlad. Johnnie na sobě měl plukovníkův saténový župan. Walker by mu ho pravděpodobně strhl z těla a hodil jej do ohně, kdyby ho takto viděl.

Elena celá zářila. Láskou ještě zkrásněla. Johnnie viděl její srdečný úsměv, který vycházel ze srdce.

„Co řekne tvůj strýc, když mu sním všechny jeho pochoutky?“ zamumlal.

Rozesmála se. „Pak mu povím, že jsem měla hrozný hlad.“

„Bude si myslet, že jsi nenasyta.“

„To také jsem, Johnnie,“ tiše odvětila. „Nemůžu se nasytit tvé lásky.“

Pohladil ji po tváři.

„Nevím, jestli je to, co děláme, dobré, drahá.“

„Já to vím, Johnnie. Nemůže to být špatné, když se dva lidé milují. Řekls, že tě musím brát takového, jaký jsi. Rozhodla jsem se pro tebe. Vím, že jsi hráč a že jím i zůstaneš. A abys mi věřil, tak zítra budu s tebou, až budeš hrát proti Fat Farovi Finneganovi.“

Johnnie na ni upřeně hleděl. Řekla to, jako by to byla ta nejsamozřejmější věc na světě. Pomyslel na to, že Elena je v Dodge City doma a že požívá vážnosti všech občanů. Jaký skandál to bude, až se lidé dozví, že Elena Crooková, neteř plukovníka Ordwaye Walkera, se zahazuje s hráčem a navíc s ním tráví noci v pochybných hernách!

„To nejde, Eleno!“ řekl energičtěji, než chtěl. „Nemůžu při hře potřebovat ženu!“

Usmála se, jako by jeho slova neslyšela.

„Četla jsem v románech, že každý hráč má za sebou dívku, která ho drží za rameno, aby mu tak přinesla štěstí.“

„Kdo ti takové hlouposti napovídal?“ zeptal se.

„Má kamarádka,“ řekla a rozesmála se. „Potají jsme to čítávaly, když si naše vychovatelka myslela, že už dávno spíme.“

Johnnie zavrtěl hlavou.

„S tím se nedá nic dělat, Eleno,“ řekl. „Do Ham Bell’s Varieties prostě nepůjdeš.“

Elena zvážněla a odhrnula si pramen vlasů z čela.

„Ještě mě neznáš, Johnnie Calico,“ řekla tichým hlasem. „Když si něco usmyslím, tak to i provedu.“

„To jsi nepomyslela na lidi tady? Budou tě pomlouvat.“

„To vím. Nezůstanu v Dodge City…“ Chvíli váhala, než dodala: „Nebo mě nechceš vzít s sebou, až odtud odjedeš?“

„Ty chceš…“

Okamžitě přikývla. „Ano, Johnnie. Chci odjet s tebou. Bez jakýchkoli podmínek. Zůstanu s tebou tak dlouho, jak budeš chtít. Až se mě nasytíš, odhoď mě jako kus hadru. To je přece mezi hráči obvyklé, ne?“ Při těchto slovech se usmála, on však cítil, že to myslí vážně.

Zdálo se, že je opravdu odhodlaná spálit za sebou všechny mosty.

„Kvůli tomu ještě v herně nemusíš stát za mnou,“ zamumlal. „Nejsem si jistý, jestli se té partie nezúčastní i Boyd Raymer.“

Zbledla, ale pak prudce trhla hlavou.

„Ten se to dozví jako první! Můj Bože, Johnnie, jak jsem jenom mohla důvěřovat někomu takovému?“ Otřásla se. „Pochopila jsem to teprve, když se mě dotkl. Bylo mi, jako by se po mně plazili hadi.“

„Už o tom nemluvme,“ zamumlal Johnnie.

„Takže tam můžu jít?“

„Pro mě za mě.“

„Och, Johnnie!“

Objala ho kolem krku a mnoho nechybělo a oba spadli i se židlí na zem.

+ + + + +

Byla to senzace.

Johnnie nevěřil vlastním očím, když bryčkou, kterou řídil černoch z lázní, jela z Walnut Street k Dodge House.

Elena vypadala tak, jako by chodila na lekce k Tall Rose Monyhanové, královně prostitutek v Dodge City. Její křiklavě zelené šaty s hlubokým výstřihem, které jen zvýrazňovaly její pevná ňadra, byly hotová pastva pro oči. Vlasy měla načesané a zdobené malými pery, v uších se jí třpytily pravé diamanty.

Přesto by ji nikdo nepovažoval za prostitutku. Její tvář byla přímo andělská. Našminkovala se jen velmi decentně, líčka měla nalíčená tak akorát.

Johnniemu ten pohled vyrazil dech a když j í přesně v deset večer pomáhal před Ham Bell’s Varieties z bryčky, viděl, že tak na tom není jen on.

Na chodníku se tísnili lidé. Mezi nimi stálo několik kovbojů, kteří si to nechtěli nechat ujít. U dveří stáli vyhazovači, kteří dovnitř pouštěli jen ty, co se jim líbili.

Lidé se před Johnniem a Elenou rozestoupili.

Elena se na něho usmála.

Johnnie si nebyl jistý, zda to nepředstírá. Tak rychle se přece žena změnit nemůže. Musela přetrpět to, že na ni hledí dav, musel však přiznat, že se drží skvěle.

Vyhazovači otevřeli dveře.

Ze saloonu vycházel mumraj. Praskal ve švech.

Johnnie přivřel oči.

Obvykle se takové hry konaly v úzkém kruhu. Cítil, že za tím vším stojí Fat Faro Finnegan. Snažil se svého vyzyvatele znervóznit – a to jakýmikoli prostředky.

Lidé v saloonu náhle utichli.

Všichni se otočili.

Johnnie viděl, že Elena lehce zaklonila hlavu. Její úsměv působil poněkud strojeně, ale toho si dozajista všiml jen on.

Ve tvářích přítomných se zračil úžas. Většina z nich očividně patřila k městské honoraci. Nedokázali pochopit skutečnost, že neteř plukovníka Walkera doprovází hráče.

Potom před sebou uviděli velký kulatý stůl.

Fat Faro seděl na židli, která byla vyrobená extra pro něj. Vytřeštil oči, když spatřil Elenu, a doutník mu málem vypadl z úst.

Ostatní muži u stolu vstali. Elena pozdravila tělnatého chlapíka s knírem a bradkou, který stál nejblíže k nim. Byl to A. B. Webster, starosta města. Další byl W. H. Harris, který se představil jako bankéř. Boyd Raymer, jenž stál vedle Finnegana, byl bledý jako stěna a chvěl se mu knírek. V jeho chřestýších očích byly zlověstné jiskry. Johnnie byl přesvědčen o tom, že Raymer by okamžitě vytáhl kolt, kdyby tam nebylo tolik svědků.

Pátý muž u stolu se přátelsky usmíval.

Johnnie ho odpoledne navštívil v saloonu Long Branch a přemlouval ho, ať si s ním zahraje proti Fat Farovi.

Luke Short to zprvu odmítal.

„Fat Faro je starý podvodník,“ zabručel. „Hrál jsem s ním už dvakrát a kdyby se do toho při druhé partii nepřipletl Masterson, poslal bych ho k čertu.“

Johnnie tomu nechtěl věřit, ale Luke Short trval na svém. Pak se však nechal přesvědčit.

„Uvidíte sám, Calico,“ řekl.“A když ho přichytíme při podvádění, odděláme ho, ano?“

Johnnie se jen usmál. Pomyslel na Fat Farovu reakci, když Luka Shorta navrhl jako spoluhráče. Možná je na Shortových slovech přece jen kapka pravdy.

Luke Short si prohlédl cylindr, který nosil, když hrál, a řekl: „Bude mi mimořádným potěšením, slečno Crooková. Upřímně řečeno, Calico se k vám hodí víc než Raymer.“

Elena se na něho vřele usmála, což Boydu Raymerovi vehnalo krev do tváře. Johnnie viděl, jak zatnul pěsti.

Luke Short se otočil k Fat Farovi Finneganovi.

„Nu, Fatty, nechcete přece jen zvednout ten svůj tlustý zadek a pozdravit dámu?“ pobaveně řekl.

Tlustý hráč odfrkl. Ztěžka vstal a přidušeně řekl: „Má úcta, madam.“ Potom si sedl. Židle při tom podezřele zapraskala. „Posaďte se už konečně, Calico. Myslel jsem si, že jste přijel do Dodge City proto, abyste se mnou hrál, a ne, abyste tu dělal cirkus.“

Podívejme, pomyslel si Johnnie. Pán je nervózní.

Pousmál se, ale než se posadil na židli naproti Fat Fara, nenápadně se rozhlédl po místnosti. Chtěl se ujistit, kde jsou Fattyho pistolníci a rváči. Koutkem oka zachytil Shortův úsměv. Zdálo se, že ho prohlédl. Všichni ostatní u stolu byly zahloubáni do svých vlastních myšlenek.

Šikmo za Johnniem se pistolník s pěšinkou opíral o stěnu. Johnnie již mezitím zjistil, že se jmenuje Troy Creston. Na druhé straně stál pihovatý obr s šikmým nosem. Ten se jmenoval Red O’Keene.

Ostatní členy Finneganovy smečky neviděl. Lehce se pousmál. Očividně měli práci někde jinde.

Sedl si.

I ostatní hráči se posadili. Okolostojící přišli poněkud blíž, přesto si drželi odstup. Patrně byli instruováni, jak se mají chovat.

Fat Faro Finnegan luskl prsty a jeden malý muž mu přinesl tác s několika balíčky karet. Už si jeden chtěl vzít, když tu si všiml Shortova číhavého pohledu. Nevrle poslal muže k Johnniemu a balíček karet, se kterými se mělo hrát, vybral sám. Hodil jej Fat Farovi, který ho svými tlustými prsty otevřel.

Ostatní vytáhli peníze a položili je na stůl. Boyd Raymer chtěl podle všeho hrát dlouho. Leželo před ním nejméně 10 tisíc dolarů.

Johnny sám na stůl dal jenom 2 tisíce.

Fat Faro Finnegan, který rozbalil karty, si posunoval nedopalek doutníku z jednoho koutku úst do druhého. Potom řekl: „To nebude stačit, Calico.“

Johnnie na něho s úsměvem pohlédl.

„Hlavně, že ty máš dost peněz, Fatty,“ opáčil.

Finnegan si vytáhl nedopalek z úst a rozesmál se. „No jasně, Johnnie! Vždycky se naparuješ, aby si ostatní nevšimli, že máš nervy v kýblu.“ Pohlédl za Calica a řekl: „Och, omluvte mě, madam. Nejsem zvyklý na dámskou společnost u stolu.“

Elena se usmála.

„Nedělejte si násilí, pane Finnegane,“ odvětila. „Johnnie mě už připravil na to, jaké máte manýry.“ Položila Johnniemu ruce na ramena.

Johnnie viděl, že Fat Farem lomcuje vztek.

Boyd Raymer sevřel rty. Nervózně si pohrával s bankovkami.

„Nezačneme už konečně?“ chraplavě se zeptal.

„Moje řeč,“ zabručel starosta A. B.

Webster, který cítil napětí, jež se zmocnilo všech přítomných.

Rozhostilo se ticho.

Do šustění míchaných karet se ozývalo jen sípáni Fat Fara.

Webster sejmul a dal každému jednu kartu.

Pravidla byla všem jasná. Hrál se studpoker, při kterém dostal každý jednu kartu zakrytou. Potom mu rozdávající dal čtyři karty lícem nahoru. Sázelo se, když hráč dostal první odkrytou kartu. První sázka činila 100 dolarů a v první hodině byl limit 2000 dolarů. Pak se zvedal. Tím se mělo zabránit tomu, aby někdo jedinou šťastnou figurou vyřídil své protivníky hned na začátku.

Johnnie si zprvu myslel, že Elenina přítomnost by ho mohla rozptylovat, ale bylo to jinak. Vždycky, když mu položila ruku na rameno, se uklidnil. Byl vyrovnaný jako dosud nikdy. Cítil se tak, jako by to, zda duel s Fat Farem vyhraje, či prohraje, bylo vedlejší.

Už po prvním kole své 2 tisíce dolarů ztrojnásobil. Většinu peněz vyhrál na Boydu Raymerovi, který ho očividně chtěl za každou cenu vyřídit.

Johnnie cítil nenávist, která z něj doslova čišela. To ho ovšem z míry nevyvedlo. Zůstal chladnokrevný, nechal Raymera dvakrát vyhrát a pak mu jediným úderem sebral 2 tisíce dolarů. Raymer měl ještě štěstí, že platil limit, protože jinak by skončil. Myslel si, že je s třemi esy neporazitelný, ale Johnnie dokázal ze svých dvou dvojiček udělat full house.

Raymer zuřil stále vic a chvěly se mu ruce. V očích se mu jiskřilo a vždycky, když pohlédl za Johnnieho na Elenu, okamžitě zrudl.

Webster s Harrisem se drželi zpátky. Věděli, že jsou jen statisté. Prohráli, ale ne tolik, aby je to bolelo.

Luke Short seděl na své židli jako sup. Cylindr se mu svezl na levé ucho. Hleděl jen na tlouštíka a Fat Faro to cítil.

Fatty se potil a neustále se otíral kapesníkem. Hodně pil.

Malý muž, který přinesl karty, mu neustále chodil pro whisky.

Johnnie svůj drink vypil jen z poloviny. Věděl, že alkohol na něj příliš neúčinkuje, ale nepodceňoval jej.

Tušení, že tento duel neprohraje, bylo stále silnější. Jeho klid, který cítili i ostatní, Fat Fara přímo šokoval. Už po prvním kole nechal přinést nový balíček, což Luka Shorta pobavilo.

Další kolo patřilo právě jemu. Luke Short měl neuvěřitelné štěstí. Johnnie se záměrně držel zpátky a dvakrát vystoupil ze hry, přestože měl dobré karty. Ve třetí partii vyhnali Fat Faro Finnegan a Luke Short sázky až po limit – a Short zvítězil, protože měl tři krále.

Fat Faro se rozesmál, ale jeho oči hovořily jinou řečí.

„Je načase, aby limit padl,“ žoviálně řekl. „Nebo co myslíš, Johnnie?“

Johnnie pokrčil rameny.

„Já můžu počkat, Fatty.“

O dvě kola později již měl Johnnie před sebou pozoruhodnou hromádku peněz. Limit se mezitím zvýšil, ale zatím nikdo nevystoupil ze hry.

Bylo to už po půlnoci a Fat Faro byl mokrý jako myš.

Boyd Raymer zatím prohrál nejvíc. Jeho deset tisíc dolarů si rozdělili Johnnie Calico, Fat Faro a Luke Short. Většinu bral Johnnie.

Raymer nemínil skončit. Poslal jednoho muže ven a ten o čtvrt hodiny později přinesl dalších deset tisíc dolarů.

Tentokrát požádal o nové karty Luke Short. Johnniemu neuniklo, jak si je prohlíží. Že by si něčeho všiml?

Johnnie sám byl v posledních minutách nedůvěřivý. Finnegan proti Websterovi nějak moc riskoval. To nebyl jeho styl. Proti Johnniemu by to možná udělal, ale Webstera za normálních okolností šetřil. Zdálo se, že dobře ví, jakou hodnotu má Websterova zakrytá karta.

Prsteny, pomyslel si Johnnie. Náhle vycítil, že Luke Short má stejné podezření.

Prohlížel si hráčovy tlusté prsty, na nichž se třpytily drahokamy všech barev. Značil si je Fat Faro některým z prstenů?

Johnnie se rozhodl, že na to bude dávat pozor.

Tlouštík Shortův požadavek klidně přijal. Webster rozděloval karty.

Johnnie cítil, jak mu Elena sevřela rameno. Chvíli počkal, načež se zaklonil a předstíral, že se musí protáhnout. Viděl, že pistolník Troy Creston nyní stojí šikmo za Lukem Shortem. Dal mu Finnegan znamení?

Johnnie pomyslel na Frenchyho Lamara a na rváče se zjizvenou tváří. Bylo zvláštní, že tam nejsou. Měl pro ně Finnegan jiné úkoly?

Pak si vzpomněl, že Masterson odjel z města. Od Eleny věděl, že ani plukovník není doma. Souviselo to snad s karavanou se zbraněmi?

Zahnal ty myšlenky. Musel se soustředit na hru, jinak by Fat Faro využil příležitosti a oškubal ho.

+ + + + +

Bat Masterson si prohrábl knír a cosi zabručel. Nejraději by sjel dolů k těm třem ohňům, které nechal rozdělat plukovník Ordway Walker.

Tři armádní vozy byly osvětlené plameny.

Bat Masterson přemýšlel, proč vlastně trčí tady v divočině. Když pomyslel na rozhovor, který ráno vedl s Walkerem v Dodge City, otevírala se mu kudla v kapse.

„Starejte se o své,“ odsekl plukovník, jako by s ním nechtěl spolupracovat.

Raději jsem měl zůstat ve městě a sledovat tu velkou hru v Ham Bell’s Varieties, zachmuřeně si pomyslel. Ale opravdu by to bylo o tolik lepší? Uvědomil si, že karbaníci už sedí u stolu více než dvě hodiny.

Jeho zástupci pro tuto noc dostali jasné instrukce. Bat Masterson najmul deset pomocných marshalů, kteří se měli starat hlavně o opilé a vyvádějící kovboje. Měli pokyn každého, kdo poruší zákon, neprodleně zatknout. O jejich dalším osudu měl rozhodnout sám Masterson.

Jeho stálí zástupci se měli rozmístit okolo Ham Bell’s Varieties a okamžitě zaútočit, jakmile by byly problémy. A s těmi Bat Masterson počítal. Přinejmenším od té doby, co věděl, že Johnnie Calico pozval Luka Shorta. Luke Short Finnegana nesnášel.

Tu se ozval plukovníkův ostrý hlas.

„Sakra,“ zamumlal marshal. „Walker se chová jako na cvičišti!“

Walker s sebou vzal tucet vojáků, kteří měli eskortovat tři povozy.

Masterson se zamračil. Tři povozy! Pomalu začínal přemýšlet o tom, zda se Johnnie Calico nepřeslechl. Na dvě sta pušek by stačil jeden vůz.

Marshal už se chtěl otočit ke svému šedému valachovi, když tu uviděl, že zvíře obrátilo hlavu a začalo větřit. Vítr nevanul od tábora vojáků, takže muselo ucítit něco jiného.

Masterson valachovi okamžitě položil ruku na nozdry a naslouchal. Po chvíli se ozval tichý dusot. Pro jistotu koně odvedl do houští.

Byla tma jako v pytli a hvězdy vyhlédly zpoza mraků jen občas.

Jezdci jeli přímo k Mastersonovi. Tiše ze sedlového pouzdra vytáhl karabinu. Doufal, že jich není příliš mnoho. Pokud však ráno viděli, jak vozy doprovází silná eskorta, jistě to nepodcenili.

Masterson počítal nejméně s osmi muži.

Nemýlil se. Na několik vteřin se mraky roztrhly a on uviděl siluety jezdců, kteří přibližně 30 yardů od něj zastavili koně a pohlédli na vojáky.

Marshal slyšel hlasy, ale muži hovořili tak tiše, že jim nebylo rozumět.

Snažil se je spočítat, ale potom se obloha zase zatáhla a byla znovu tma. Masterson viděl jen to, že jeden z nich má pravou ruku v šátku.

Bandité byli očividně rozhodnutí okamžitě udeřit. Patrně se vzdali úmyslu přepadnout vozy až na Smoky Hill River. Museli totiž počítat s tím, že poručík Colby je zradil.

Bat Masterson počkal, až se rozjedou. Pak se vyšvihl do sedla a vydal se za nimi. Neustále zůstával v zákrytu za houštinami. Winchestrovku držel v levé ruce.

Nejraději by na bandity začal střílet, jenže potom by jim nemohl nic dokázat. Řekli by, že si jenom hledali tábořiště.

Doufal, že vojáci, kteří věděli, že budou přepadeni, se mají na pozoru.

Bandité se rozdělili.

Bat Masterson zaklel. Okamžitě seskočil ze sedla, když jezdci před ním slezli z koní a zmizeli v křoví. Podle všeho se rozhodli vojákům nastražit léčku.

Masterson chvátal dál. Dával pozor na to, aby nezpůsobil žádný hluk. Rty měl pevně sevřené. Věděl, že pokud bandity nechá střílet jako první, poteče krev. A tomu musel zabránit.

Klekl si k jednomu keři, opřel si winchestrovku o rameno a namířil na jeden z velkých ohňů. Koutkem oka si všiml, jak se bandité rozestavují. Ještě chvíli počkal, až první z nich namíří. V záři ohně byl dobře vidět. Potom zmáčkl spoušť.

Výstřel zněl nocí. Kulka zasáhla jednu hořící větev a odhodila ji z ohně pod nohy jednoho vojáka, který vyděšeně uskočil.

Ozvaly se výkřiky a bandité začali střílet.

Bat Masterson viděl, jak se vojáci kryjí. Doufal, že jeho varování pochopí.

Bandita před ním si všiml, že první rána byla vypálena za jeho zády. Masterson viděl, jak se otočil a namířil na něj pušku.

Marshal vystřelil. Jeho kulka desperáta odhodila do křoví. Marshal okamžitě vyskočil a přikrčen běžel k dalším banditům, kteří se kryli za keři v okolí.

Nyní začali střílet i vojáci v táboře. Jedna z kulek hvízdla těsně kolem Mastersona. Málem nahlas zaklel. To by mi tak ještě chybělo, aby mě vojáci poslali k čertu, pomyslel si.

Těsně před ním se objevil stín.

Viděl bělma očí překvapeného muže, načež ho praštil pažbou winchestrovky. Chlápek se zhroutil na zem.

Napravo od marshala se zablesklo. Kulka mu smetla buřinku z hlavy. Nahlas zaklel, otočil winchestrovku a vystřelil.

Bandita sebou trhl, pustil pušku a skácel se na zem.

„Ruce vzhůru!“ zařval Masterson. „Tady marshal z Dodge City! Jste obklíčeni!“

Na několik vteřin střelba utichla. Bandité byli očividně zaskočeni. Naštěstí vojáci reagovali okamžitě. Ostrý hlas plukovníka Walkera řval povely a více než půl tuctu vojáků s puškami v rukou běželo k zákeřným střelcům.

Bat Masterson v záři ohně viděl, jak se asi dvacet yardů od něj jeden z banditů zvedl zpoza keře a namířil pušku na blížící se vojáky.

Výstřelem od boku ho srazil k zemi.

Potom desperáty obklíčili vojáci. Objevil se plukovník Ordway Walker. Toporným krokem přišel k Mastersonovi, který už shromažďoval zajatce. Tři z nich krváceli z ran, které způsobily Mastersonovy kulky. Muž, kterého omráčil, byl ještě stále v bezvědomí.

Kavaleristé přihnali dalších pět mužů. Masterson mezi nimi viděl chlápka, který měl pravou ruku v šátku.

Marshal se usmál, když spatřil dvě známé tváře.

„To je ale překvapení!“ zvolal. „Frenchy Lamar a Bully Sparks! Hlavně mi nevykládejte, že jste se ztratili po cestě do HamBell’s Varieties!“

Malý pistolník s úzkou, snědou tváří mlčel. O to silněji mu však cukaly svaly na pravé tváři. Zjizvený obr vedle něj podle všeho ještě nepochopil, co se stalo. Ve tváři měl tupý výraz.

Naložili je do vozů a jejich pušky naházeli na hromadu. Jeden z vojáků se staral o postřelené muže. Nebyli raněni těžce.

Bat Masterson pohlédl na Frenchyho Lamara. Tušil, že do té špinavé hře je namočený Finnegan. Byl si však jistý i tím, že v tom tlouštík nejede sám. Musel mít nějakého partnera. A to někoho, kdo se zatraceně dobře vyznal v Dodge City.

Masterson okamžitě pomyslel na Boyda Raymera. Že by ten úlisný chlapík měl něco společného se smrtí poručíka Colbyho? Pak by byl hlavou celého spiknutí.

Plukovník Ordway Walker byl ve svém živlu. Kdyby bylo po jeho, uspořádal by na místě válečný soud a všechny bandity by nechal postřílet. Chraplavým hlasem přikázal svým lidem, aby desperáty svázali. Další poslal pro jejich koně.

Bat Masterson ještě stále hleděl na muže s rukou v šátku. Ten jeho pohledu uhnul. Vedle něho stál další bandita, který měl ovázané pravé zápěstí.

Masterson pocítil temné podezření. Přistoupil k těm dvěma a než mohl dlouhán s orlím nosem nějak reagovat, chytil ho za zápěstí.

Muž vykřikl, jako by ho na nože brali.

Masterson se o to nestaral. Roztrhl mu rukáv a pohlédl na zápěstí.

„Kde jsi k tom přišel?“ chraplavě se zeptal a ukázal na šátek, v němž měl druhý muž zavěšenou ruku.

Bandité sevřeli rty a mlčeli.

„Povím vám to,“ zabručel Masterson. „To jsou suvenýry na Johnnieho Calica, který vás postřelil, když jste se ve vlaku pokusili oddělat poručíka Colbyho!“

Zbledli.

Za Batem Mastersonem se ozvaly kroky.Uslyšel za sebou oddechování plukovníka Walkera, ale neotočil se.

Plukovník ho chytil za rameno a odstrčil ho stranou.

„Kdo z vás zavraždil poručíka Colbyho?“ vyhrkl.

V očích těch dvou se objevila panika. Muž s rukou v šátku udělal krok dozadu a narazil do kola vozu.

„Byla to nehoda!“ vykřikl. „Mířil jsem na hráče! Chtěl jsem poručíka jen…“

Masterson ho umlčel fackou. Plukovník nemusel vědět, že Colby v tom byl namočený též.

„Kdo je váš boss?“ rychle se zeptal, než se do toho mohl vložit Walker. „To s nehodou ti uvěříme, jedině když budeš mluvit!“

Frenchy Lamar ostře zahvízdl.

Masterson se k němu okamžitě otočil.

„Jen klid, Frenchy! Předtímjsem slyšel, jak jsi ostatním říkal, že nikdo z vojáků nesmí přežít! To je dvanáctinásobný pokus o vraždu! Za to tě soudce pošle na šibenici!“

Pistolník rozhořčeně vykřikl.

„To je lež, Mastersone! Nemohls to slyšel, protože jsem to neřekl!“

„Ještě o tom popřemýšlím. Ale to mi budeš muset umožnit tím, že budeš mlčet, rozumíš?“

Frenchy Lamar pochopil. Sevřel rty a odstoupil k ostatním.

Masterson se znovu otočil k muži s rukou v šátku.

„No! Kdoje tvůj boss?“

Bandita pohlédl na chlápka s orlím nosem a když ten pokrčil rameny, vyhrkl: „Raymer!“

„To není možné!“ zvolal plukovník. „Ten chlápek lže, Mastersone!“

„To bych neřekl, plukovníku,“ odpověděl marshal.

„Co by si Raymer počal s těmi puškami?“

„Na to jsem se chtěl zeptat banditů, plukovníku.“ Masterson pohlédl na desperáty. „Takže! Mluvte!“

Desperát s orlím nosem, který se držel za zápěstí, zamumlal: „Raymer se spřáhl s člověkem, který chce ty pušky prodat v Arizoně.“

„Apačům, že ano?“ zabručel Masterson.

„O tom nic nevím,“ odvětil dlouhán.

„Jméno toho muže též neznáte?“

Desperáti vrtěli hlavou.

Bat Masterson se usmál, když se otočil k Frenchymu Lamarovi.

„Takže proto jste tady, Frenchy,“ zvesela řekl. „Nevěděl jsem, že Fat Faro Finnegan má v Arizoně takové styky. Opravdu to s ním v kartách musí jít od deseti k pěti, pokud se pustil do tak špinavého obchodu.“

Malý pistolník mlčel, ale Mastersonovi to jako odpověď stačilo.

Plukovník byl otřesen.

„Můj Bože!“ zašeptal. „Jak to jen vysvětlím Eleně?“

„S tím si nedělejte starosti, plukovníku,“ odpověděl Masterson a usmál se. „Ta už to pravděpodobně ví. S Raymerem už každopádně skončila. Myslím, že se zamilovala do Johnnieho Calica.“

To plukovníku Walkerovi vyrazilo dech. Chvíli mu trvalo, než ta slova strávil. Potom k sobě zavolal poručíka a dal mu pokyny. Sám chtěl doprovodit Mastersona a bandity do Dodge City. Jako doprovod vzal dva vojáky.

Povozy, které již nyní nebyly ohroženy, měl poručík se zbytkem vojáků přivézt k North Platte.

Mastersonovi se to hodilo. I to, že plukovník Walker chtěl okamžitě vyrazit.

Plukovník si podle všeho dělal starosti o svou neteř.

A Masterson o město. Věděl, že ho brzy budou potřebovat v Ham Bell’s Varieties…

+ + + + +

Fat Faro Finnegan si nervózně posunoval doutník z jednoho koutku úst do druhého. Jeho oči za tukovými polštářky již téměř nebyly vidět. Kapesník, kterým si utíral čelo, už byl promočený. Vztekle ho odhodil na zem a luskl prsty.

Red O’Keene, mohutný Irčan s křivým nosem, okamžitě přiběhl a podal mu nový.

V herně Ham Bell’s Varieties bylo ticho jako v kostele. Tedy až na Finneganovo supění. Přihlížející ani nedutali a ani ostatní hráči, kteří byli degradováni na statisty a už dávno vystoupili ze hry, se nehýbali.

Johnnie Calico na rameni ucítil ruku Eleny Crookové. Lehce se chvěla. Věděl, že atmosféra u karetního stolu ji zneklidňovala.

Webster a bankéř Harris hleděli vytřeštěnýma očima na vyložené karty, které ležely před Johnniem Calicem a Fat Farem Finneganem. Raymer se o hru nezajímal. Díval se na Elenu Crookovou. Bylo mu vidět na očích, co se s ním děje. Vypadal tak, jako by se mu zbořil svět, protože Elena si začala s Calicem.

Jenom Luke Short zůstal klidný. Svůj cylindr si posunul do zátylku. Usmíval se na Finnegana, který upřeně hleděl na Calicovu zakrytou kartu, jež byla částečně schovaná pod odkrytými kartami. Vytáhl nedopalek doutníku z úst a olízl si rty.

Před ním ležel list, jaký mnozí hráči nedostali po celé měsíce: čtyři devítky.

Apřesto Johnnie hrál dál a neustále přihazoval, až Finneganovi ztuhl úsměv na rtech. Uprostřed stolu se již mezitím naskládalo více než 30 tisíc dolarů a Finnegan měl před sebou už jen 5 tisíc.

Johnnie se svých karet nedotkl.

Rozdával Luke Short a první kartu, která zůstala zakrytá, posunul k Johnniemu tak, že Fat Faro neměl příležitost si ji prohlédnout. Johnnie ji držel v ruce, dokud před ním neležely čtyři další karty. Pak tu zakrytou vsunul pod ně a od té doby se jí nedotkl.

Měl srdcovou desítku, Janka, dámu a krále. A každý v místnosti věděl, že Johnnie Finneganovy čtyři devítky může porazit jen tehdy, pokud zakrytou kartou bude srdcové eso a jeho figurou tak bude royal flush.

To však bylo nemožné. Tolik štěstí prostě mít nemohl.

Fat Faro Finnegan tomu nechtěl věřit. Nejdřív se při Johnnieho pokusu takto blufovat jen soucitně usmíval, klid jeho vyzyvatele, se kterým přisazoval až do výše 10 tisíc dolarů, ho však pomalu začínal znervózňovat.

Potom Finnegan přisadil dalších deset tisíc.

Všichni cítili, že tlouštík chce svého soka nalákat do pasti. Většina přítomných si Johnnieho váhání vysvětlila tak, že poznal nesmyslnost svého blufování a chce vystoupit ze hry. Čím déle však trvalo Calicovo dumání, tím větší panovalo napětí. Někteří z přítomných již na něj v duchu začali sázet. Musí mít eso, jinak by to byl šílenec, mysleli si.

Johnnie měl před sebou ještě 20 tisíc dolarů, tedy o 5 tisíc víc než Finnegan.

„Čekám, Johnnie!“ vyhrkl Finnegan. „Nechceš už s tím blufováním skončit?“

Johnnie s úsměvem vzhlédl.

„Teď, když jsi tak nervózní, Fatty?“ zeptal se bez jakékoli známky neklidu v hlase. Sáhl po bankovkách, které ležely před ním, a přítomní zaúpěli, když viděli, že vzal všechny peníze.

Klidně dorovnal bank, načež přisadil, nechal si tři stodolarovky a řekl: „A dalších deset tisíc, Fatty. Vždycky jsem říkal, že poloviční bluf je jen ztráta peněz.“

Fat Farova trojitá brada se rozrušeně chvěla stejně tak jako jeho líce.

„To eso nemáš!“ vyhrkl. „Nemůžeš ho mít, Johnnie!“

Johnnie se pousmál. „Bude tě to stát deset tisíc dolarů, když to budeš chtít zjistit. Těch pět tisíc, co leží před tebou, snad nejsou tvé poslední peníze, ne?“

Finnegan si točil prsteny na levé ruce. Potom trhl hlavou. Pohledem hledal pistolníka Troye Crestona, který ještě pořád stál za Lukem Shortem.

„Vezmi ze sejfu mou velkou koženou kabelu s penězi, Troyi,“ řekl. „A pospěš si. Chci vidět, jak Calico pláče.“

Nikdo u stolu se nepohnul. Trvalo to skoro pět minut, než se štíhlý pistolník vrátil. Panovalo ticho. Ti, kdo v ruce drželi drink, se neodvážili napít.

Elena měla stále neklidnější ruku. Neviděla Johnnieho zakrytou kartu a tak nevěděla, zda to je srdcové eso, které potřeboval pro to, aby tuto hru rozhodl.

Fat Faro Finnegan vzal pistolníkovi koženou kabelu z rukou, otevřel ji a vytáhl z ní svazek bankovek. Napočítal deset tisíc dolarů a hodil je doprostřed stolu.

„To,“ řekl a počítal dál, „a pět tisíc k tomu.“

Johnnie už na stole neměl žádné peníze. Ještě stále však měl 8 tisíc, kterých se zatím nedotkl. Vytáhl zpod šatů peněženku a vzal z ní peníze. Tentokrát neváhal ani na vteřinu.

„Jsi švorc, co?“ vyhrklFatFaro. „Ty tři tisíce dorovnám. Co bys řekl na dalších pět tisíc?“

Johnnie viděl, že i Finnegan je zcela vyčerpaný. Těch pár bankovek, které ještě měl v ruce, nestálo za řeč. Stačily však na to, aby ho dostal ze hry.

Vůbec poprvé v tomto nemilosrdném duelu Johnnie cítil, že Fat Fara možná přece jen podcenil. Hlavou se mu začaly honit myšlenky. Přemýšlel, kde by jen mohl vzít ty peníze, když tu se ozval Shortův hlas: „Můžete použít všechny peníze, které leží přede mnou, Johnnie,“ řekl Luke Short s úsměvem.

Fat Faro Finnegan zaúpěl, ale nemohl na to nic říct.

Johnnie pohlédl na hromádku peněz před Johnniem Shortem. Bylo to nejméně 15 tisíc dolarů. Kývl a řekl: „Díky, Luku.“

Short k němu posunul bankovky. Johnnie napočítal 15 tisíc a zbytek hráči vrátil. Potom peníze položil doprostřed stolu a řekl: „Dorovnávám a zvyšuju o deset tisíc.“

Židle zapraskala, když se Finnegan posadil. Nechtěl tomu věřit. Calico zešílel! Jak chce splatit své dluhy Shortovi, když prohraje?

Nebo si je tak jistý, že nemůže prohrát, protože má to eso?

Tlustému hráči se na čele leskl pot. Zapomněl si ho utřít, takže mu stékal z dvojité brady na košili a zanechával po sobě skvrny.

Johnnie zřetelně viděl, jak se Fat Farovi hlavou honí myšlenky.

A poznal, že má Fattyho tam, kde ho mít chtěl. Finnegan si musí myslet, že mám to eso, v duchu si řekl. A pokud ho chce vidět, musí přisadit dalších deset tisíc dolarů. Akdyby prohrál, byl by v háji. Bez peněz by hru už nemohl zvrátit. A já bych ho mohl dostat ze hry i s těmi nejhoršími kartami.

Vteřiny plynuly.

Fat Faro Finnegan syčivě oddechoval. Nyní už se neusmíval ani Luke Short. Všech přítomných se zmocnilo napětí. Všichni čekali na to, jak se Fat Faro rozhodne. Přistoupí na to riziko?

Vteřiny se nesnesitelně táhly.

A pak Fat Faro sáhl po kartách. Pomalu je vzal, vrhl nenávistný pohled na Luka Shorta a hodil je k malému hráči.

Ozval se jásot. Johnnie cítil, jak mu Elena sevřela rameno. Potom se znovu rozhostilo ticho. Muži v místnosti poznali, že přijde dohra.

Fat Faro pohlédl na Johnnieho.

„Ukaž mi to eso, Johnnie!“ zašeptal.

Johnnie jen pokrčil rameny. „Víš, že to není obvyklé, Fatty.“ Otočil Čtyři odkryté karty a všech pět karet hodil k Luku Shortovi.

Fat Faro je chtěl chytit, ale Short byl rychlejší. Náhle v pravé ruce držel revolver a jeho hlavní tlouštíka klepl po prstech.

, Jenom hezky zůstaň v klidu,“ řekl.

„Ty ksindle!“ sykl Fat Faro. „Hned jsem si myslel, že…“ Nedořekl to, ale i tak každý pochopil, co tím chce Finnegan říct.

Luke Short mu náhle namířil na nejvrchnější knoflík jeho brokátové vesty.

Johnnie si nenápadně poposedl tak, aby mohl snadno sáhnout po pažbě Navy koltu. Nespouštěl z očí Troye Crestona, ale pistolník se už za Luka Shorta nepostavil.

„Už jednou jsme spolu měli problémy, Finnegane!“ vyhrkl Short. „Nejsem žádný andílek! Ale pokud tady někdo podvádí, pak jsi to ty!“ Levou rukou promíchal karty tak, že už nikdo nemohl vidět, jakou figuru měl Johnnie v předešlé hře. Potom z hromádky vytáhl tři karty a podal je Fat Farovi.

„Dělej, řekni mi, jaké karty to jsou, Finnegane! Vím, že to víš! Cinknul sis je přece prsteny. Tady: pikové eso!“ Otočil kartu. Opravdu to bylo pikové eso. „Tady: pikový král! A tady: piková dáma!“

„To jsi udělal sám, Shorte!“ vykřikl Fat Faro. „Hra neplatí! To vy jste ty karty cinknuli!“

Všichni vyděšeně mlčeli. Muži za Fat Farem a Lukem Shortem ustoupili stranou, aby se nestali obětí zbloudilých kulek.

Luke Short zavrtěl hlavou.

„S touto hrou to nemá nic společného, Finnegane,“ chladně řekl, „protože sis poznačil jenom piky. S tím, že Calico dostane royal flush v srdcích jsi asi nepočítal, co?“

Johnnie se málem rozesmál. Neměl royal flush. Jeho poslední kartou byla malá pika. I ta byla označená. Johnnie to viděl stejně tak dobře jako Luke Short. Proto její vyrytou značku zakryl odkrytými kartami. Byl Shortovi zavázaný kvůli těm patnácti tisícům.

Fat Faro pohlédl kamsi stranou.

Tentokrát tasil kolt Johnnie.

„Nezkoušej to, Crestone,“ řekl ostrým hlasem. „Fatty, mohli bychom na to zapomenout a ty karty spálit. Pokud na tom ale budeš trvat, prohlédneme je. Musí se dát zjistit, zda Luke Short značky vyryl nehtem, nebo zda k tomu potřeboval nějaký ostřejší předmět. Ale ani pak nepůjde tak rychle dokázat, kdo je udělal.“

Tlouštík neklidně oddechoval.

„Oškubals mě jak malého kluka, Calico,“ sykl. „Souhlasím s tvým návrhem, pokud budeme pokračovat ve hře. Ale tentokrát budeme hrát každé kolo s novými kartami!“

„To je přijatelný návrh, Fatty.“

Webster a Harris vstali. Nechtěli už dál hrát. I Luke Short vystoupil ze hry. S úsměvem si od Johnnieho Calica vzal 15 tisíc dolarů a na rozloučenou řekl: „Nenechte se od toho starého podvodníka obelstít, Johnnie. Hodně štěstí.“ Mrkl levým okem a Johnnie věděl, že Luke Short má na mysli tu malou pikovou kartu, která by znehodnotila jeho figuru, kdyby ho Fat Faro přinutil ji otočit.

Webster s Harrisem tam ještě zůstali, byť pouze jako diváci. Webstera ta hra stála 7 000 dolarů, Harrise jen 4 000.

Johnnie koutkem oka pozoroval Boyda Raymera. Ten se během hádky držel stranou. Ze svých druhých deseti tisíc už měl pouze polovinu, nechtěl se však vzdát.

Johnnie by byl radši, kdyby s Fat Farem mohl hrát sám, ale nedalo se nic dělat. Raymer chtěl zůstat.

Johnnie shrábl peníze. Byl to ten největší bank, jaký kdy vyhrál. I bez 15 tisíc od Luka Shorta mu zůstalo více než 80 tisíc dolarů, z nichž doprostřed stolu posunul necelou polovinu.

Přinesl si tam 10 tisíc, takže výhra činila něco přes 70 tisíc dolarů. 40 tisíc pocházelo od Fat Fara Finnegana a i na Lukovi Shortovi vyhrál 5 tisíc.

„Chcete pokračovat, Raymere?“ zeptal se v té chvíli Fat Faro.

Johnnie zvedl hlavu a pohlédl do Raymerových hadích očí. Takřka fyzicky cítil jeho nenávist.

„Tak co říkáte, Johnnie?“ zeptal se Finnegan.

„Je to jenom na něm.“

„Dobrá,“ řekl Boyd Raymer. „Vystupuju ze hry.“

„Co si tak dát přestávku, Fatty?“ začal Johnnie. „Je pět. Řekněme hodinu?“

Fat Faro přikývl. „V pořádku, Johnnie. Počítal jsem s tím, že to bude trvat déle. Vzadu máš zařízenou místnost. Nevěděl jsem ovšem, že si s sebou vezmeš svou dobrou vílu.“

Johnnie se usmál. „To jsem ještě včera nevěděl ani já, Fatty.“ Vstal, shrábl své bankovky a s úsměvem kývl na Elenu.

Malý muž, který je obsluhoval, je přivedl do pokoje, kde byla jen postel a skříň, nic víc.

Johnnie zavřel dveře a začal si cpát peníze do peněženky.

„Měls štěstí, Johnnie,“ zašeptala Elena, která byla ještě rozechvělá pod dojmem velké hry. „Kdybys neměl to eso…“

Pohlédl na ni a s úsměvem řekl: „Já ho neměl, miláčku.“

Zarazila se a v jejích očích se objevil nevěřícný výraz. Chtěla něco říct, ale z úst se jí nevydrala ani hláska. Najednou se rozesmála a Johnnie se k ní přidal. Objali se. Elena mu zašeptala do ucha: „Kdyby mi někdo před dvěma dny pověděl, co dnes v noci zažiji, dala bych mu za tu drzost facku.“

„No a? Líbilo se ti to?“ zeptal se usmívající se Johnnie.

Náhle zvážněla a pustila ho.

„Málem se mi strachy zastavilo srdce, Johnnie,“ zašeptala. „Ne, nemůžu říct, že by se mi to líbilo. Bylo mi, jako bys vyzýval osud. Někdy si říkám, že hraješ o svůj život. Měla jsem strach, Johnnie. Nebyl to nijak hezký pocit. Dlouho to nevydržím.“

Objal ji a přitiskl k sobě. Plakala.

Johnnie nevěděl, co má říct. Sám ve svých pocitech neměl jasno. Chladnokrevnost, s jakou oblafl Fat Fara, udivovala i jeho samotného. Při zpětném pohledu mu to připadalo, že mu bylo jedno, zda prohraje či nikoli.

Políbil ji a podal jí naditou peněženku.

„Vezmi ty peníze k sobě domů, Eleno,“ řekl. „Když je budu potřebovat, někoho za tebou pošlu.“

„Ty nechceš přestat?“ tiše se zeptala.

S úsměvem zavrtěl hlavou. „Víš, že to nejde. Finnegan se vzdá, teprve až bude na mizině. A myslím, že Raymer mu pomůže, až mu dojdou peníze.“

Upřeně na něho hleděla.

„Proč jsi nepoprosil Luka Shorta, ať zůstane?“

„Vypadalo by to, že potřebuju pomoc,“ zamumlal. „Musím se s tím vypořádat sám. Nemusíš si dělat starosti.“

„To se ti řekne. Myslíš, že jsem neviděla, jak ten pistolník na Finneganovo znamení hned vyskočil?“

„Creston není prvotřídní střelec.“

„Ale tři druhořadí střelci jsou i na tebe příliš, Johnnie!“

„Počkej. Hra může trvat celé dny, Eleno. Fat Faro si nemůže dovolit podvádět. Je tu příliš mnoho svědků.“

„Ale nemůže si dovolit ani prohrát, že ano?“

Měla pravdu. Nic na to neřekl. Bolelo ho u srdce, když ji posílal pryč, ale co mohl dělat jiného?

Hra měla za hodinu pokračovat.

„Běž, miláčku,“ přidušeně řekl. „Potřebuju se trochu vyspat.“

Přikývla. Už si myslel, že se otočí a půjde pryč, ale potom ho ještě jednou vášnivě políbila.

Nato vyběhla ven. Johnnie zamyšleně hleděl na dveře. Pak je zajistil závorou a lehl si na postel. Ani si nesvlékl sako. Během jedné minuty usnul.

+ + + + +

Na východním obzoru už šedla obloha, když Bat Masterson a plukovník Walker se svými zajatci dorazili do Dodge City.

Jelikož Bat Masterson předpokládal, že velká hra ještě neskončila a že se před Ham Bell’s Varieties stále něco děje, vjel do města po 2nd Avenue a oklikou se dostal na dvůr své úřadovny.

Cely byly téměř všechny plné. Masterson nařídil propustit všechny opilé kovboje, aby bylo místo pro desperáty. Jeden z vojáků běžel pro lékaře.

Pomocní marshalové už šli domů, zatímco Mastersonovi zástupci se ohřívali v kanceláři. Pověděli mu, co se mezitím odehrálo v Ham Bells Varieties.

„Teď mají přestávku, bossi,“ řekl jeden z nich. „V šest se má pokračovat. Calico v poslední hře Fat Farovi uzmul 40 tisíc dolarů. Málem se začalo střílet, když se Luke Short a Fat Faro navzájem obvinili z podvádění. Jenom díky Calicově rozvaze netekla krev. Ale s takovou dobrou vílou po boku není divu.“

„Jakou dobrou vílou?“ zeptal se Masterson.

„Ach, to vlastně ještě nemůžete vědět, bossi. Slečna Elena Crooková celou dobu stála za Johnniem Calicem. Je to jeho žena, bossi! Bylo vidět, že…“

Masterson mávl rukou. Chtěl se usmát, ale to ho přešlo, když pomyslel na to, co řekne plukovník Walker, až přijde domů a nenajde tam svou neteř.

„Je Raymer ještě ve hře?“ zeptal se.

Zástupce zavrtěl hlavou. „Ten už vystoupil. Tak jako Webster, Harris a Luke Short.. Poslední kolo je dorazilo. V šest budou pokračovat jen Fat Faro Finnegan a Johnnie Calico.“

„Je Raymer ještě v saloonu?“

„Jasně. To si nenechá ujít.“

Zachmuřený Bat Masterson přikývl. Ne, to by nebyl Raymer, kdyby odešel pryč, pomyslel si. Je dokonce možné, že do toho zasáhne a pomůže svému kumpánovi Finneganovi. Ale tak jednoduché to mít nebude.

„Ty zůstaneš tady, Larry,“ řekl k zástupci. „Já se umyju a převleču a pak se na to půjdu podívat.“

„Pokud vás pustí dovnitř, bossi.“

„To uvidíme,“ zabručel Masterson. „Když ne, tak ten krám na místě zavřu!“

+ + + + +

Krátký spánek Johnniemu prospěl. Nechal si přinést mísu s vodou a umyl se, než se vrátil do herny.

Řady diváků prořídly. Pravděpodobně si řekli, že toho rána k rozhodnutí mezi Fat Farem Finneganem a Johnniem Calicem tak jako tak nedojde a že přijdou později, aby viděli rozhodující kola.

Fat Faro tam ještě nebyl, když Johnnie přišel dovnitř.

Boyd Raymer stál kousek od ostatních. Měřil si Johnnieho pohledem a ten se nemohl zbavit pocitu, že Raymer má něco za lubem.

Pomyslel na Elenina slova. Měla pravdu. Bylo to pro něj nebezpečné. Po odchodu Luka Shorta tam nebyl nikdo, kdo by mu pomohl, kdyby došlo k nějaké rozepři.

Takřka neúmyslně sáhl po Navy koltu. Viděl, jak se Raymer potměšile, nenávistně usmál. Všiml si jeho pohledu.

Johnnie šel k malému baru, kde stáli Webster a Harris. Museli toho hodně vypít, byli celí rudí.

Johnnie se nechal od Webstera pozvat na brandy.

Pak se objevil Fat Faro Finnegan. Doprovázel ho Troy Creston.

Johnnie kývl na Finnegana, který se okamžitě posadil na svou rozměrnou židli.

Nikde neviděl obrovitého Irčana O’Keenea. Johnnieho se postupně zmocňoval nedobrý pocit, nevěděl však, co to znamená. Zamyšleně přišel ke karetnímu stolu a posadil se naproti Fat Fara. Židle nalevo a napravo od něj zůstaly volné.

Raymer a Troy Creston se postavili šikmo za Finnegana. Johnniemu se to jen hodilo. Věděl, že musí dávat pozor právě na ně. Náhle byl rád, že u sebe nemá všechny vyhrané peníze. Těch 20 tisíc dolarů, které si přinesl, vlastně na to, aby Fat Fara konečně srazil na kolena, muselo stačit.

Spokojený úsměv na Finneganových tlustých rtech se mu nelíbil. Sakra, kdybych jenom věděl, co ten nepříjemný pocit znamená, pomyslel si.

Malý muž, který je obsluhoval, přinesl tác s balíčky karet. Johnnie mu pokynul, aby jej postavil na stůl.

Fat Faro rozbalil první balíček a začal míchat. Zatím neřekl ani slovo. I Webster a Harris, kteří se dosud tiše bavili, nyní mlčeli.

Nebylo co říct. Každý v místnosti věděl, o co jde. A většině bylo jasné, že Fat Faro Finnegan porážku nepřijme jen tak.

I ve tvrdé tváři vysokého pistolníka za Finneganem se objevil úsměv, jako by měl eso v rukávu.

Johnnie ty chmurné myšlenky zahnal. Možná mě jenom Fat Faro chce znervóznit, pomyslel si.

Než Finnegan začal rozdávat, řekl s nedopalkem doutníku v ústech: „Kde jsi nechal svou dobrou vílu, Johnnie? Co kdybychom si zahráli i o ni? Kdo zvítězí, může siji nechat.“

Johnnie koutkem oka viděl, jak Boyd Raymer sevřel rty. Tlouštíkova slova se mu vůbec nelíbila.

„A co vsadíš proti ní, Fatty?“ lhostejně odvětil Johnnie. „Co kdyby sis sám vpálil kulku do hlavy, když prohraješ?“

Fat Faro se zašklebil. Jeho malé oči zmizely za tukovými polštářky. Jen stěží dokázal zakrýt svůj hněv.

Pak prudkými pohyby rozdal karty.

Už po několika minutách se tlouštík začal potit, jako by seděl v sauně. Jelikož tam O’Keene nebyl, musel mu nové kapesníky nosit Troy Creston, což se mu moc nezamlouvalo.

Po tři kola se nedělo nic mimořádného. Podle odkrytých karet se většinou dalo jasně poznat, kdo má či nemá šanci vyhrát, takže v banku nebyly velké částky.

Potom Fat Faro zkusil jeden bluf. Když však Johnnie sázku zvýšil ze 2 tisíc na 10 tisíc, Fat Faro zaklel a vzdal to.

Diváci začínali zívat. Hra dosáhla mrtvého bodu. Johnnie sám cítil, že jeho koncentrace polevuje, a potom se přistihl při tom, že se nechal vmanévrovat do hry, v níž ho Fat Faro mohl zahnat do úzkých.

Jeho myšlenky se neustále vracely k pihovatému rváči O’Keeneovi. Ptal se, kde může být. Určitě nešel spát.

Když Johnnie rozdal karty, ozval se ze saloonu nějaký hluk. Překvapilo ho, že tam vůbec ještě někdo je. Hlas, který mu byl známý, vyzval kohosi jiného, aby odstoupil od dveří.

Major A. B. Webster šel ke dveřím a otevřel je.

Kdosi ho odstrčil stranou a vešel dovnitř.

Johnnie spatřil zrudlou tvář Bata Mastersona, jemuž se zježil knír. Přišel ke karetnímu stolu a svým hlubokým hlasem řekl: „Co to má znamenat, Finnegane? Kdo vám dal právo mi bránit ve vstupu?“

Finnegan nehnul ani brvou.

„Toto je soukromá akce, Mastersone,“ procedil mezi zuby. „Zmizte!“

Johnnie přestal rozdávat.

„Marshal je můj host, Fatty,“ řekl s úsměvem. „Beztak jsem měl v posledních minutách pocit, že rozložení sil v herně je poněkud jednostranné.“

Rozhostilo se ticho. Troy Creston se šklebil, Boyd Raymer číhavě hleděl na Mastersona. Ruku měl až podezřele blízko pažby revolveru, šosy saka měl odhrnuté.

Než mohl Masterson něco odpovědět, přišel starosta k marshalovi a zeptal se: „Kde jste byl, marshale? Myslel jsem si, že si to nenecháte ujít?“

„Včera večer jsem obdržel telegram z Garden City o tom, že byl dopaden GunnerHawks. Okamžitě jsem jel pro něj.“ Pohlédl na bankéře. „Měl jste štěstí, většinu uloupených peněz ještě měl u sebe.“

Johnnie žádného Gunnera Hawkse neznal. A nevěděl ani, co je to za uloupené peníze. Všiml si však úlevy ve tváři Boyda Raymera. A neuniklo mu, jak si vyměnil pohled s Fat Farem.

Mastersonův hlas zněl nezúčastněně, když řekl: „Proč nerozdáváte, Calico? Nenechte se rušit.“

Bylo to, jako by osud čekal jen na to, až se u stolu objeví Bat Masterson. Hra byla nyní mnohem ostřejší. Třikrát chtěl Fat Faro Johnnieho obelstít, ale pokaždé měla zakrytá karta přesně tu hodnotu, jakou Johnnie potřeboval na to, aby to kolo vyhrál.

Masterson nebyl v herně ani hodinu, když si Fat Faro musel nechat přinést svou koženou tašku, kterou si tam pro jistotu vzal s sebou. Johnniemu připadala těžší než před přestávkou. Že by si Fat Faro obstaral víc peněz?

Johnniemu se začaly vyhýbat dobré karty.

A Fat Faro měl naopak štěstí. Už se nestíhal utírat. Jen co si setřel kapky potu z čela a hlavy, už se tam objevily další. Řídké vlasy měl přilepené k hlavě.

Johnnie, který vytáhl jenom pět tisíc dolarů, už nedokázal počítat peníze před sebou. Odhadoval, že Fat Farovi po přestávce vzal dalších 30 tisíc. Sakra, to mu nikdy nedojdou peníze?

Fat Farova nervozita nakazila i jeho pistolníka a Boyda Raymera.

Bat Masterson šel k baru a odtud hru poměrně nezúčastněně pozoroval. Johnniemu spadl kámen ze srdce, když se objevil. Byl přesvědčen o tom, že už by dávno došlo na kolty, kdyby tam marshal nebyl.

Potom Johnnie zkusil bluf. Předstíral, že zakrytá karta se mu hodí do straightu. Záměrně nechal Fat Fara vyhrát.

Když tlouštík shrábl výhru ve výši 6 tisíc dolarů, objevil se v jeho zpocené tváři spokojený úsměv. Věřil, že Štěstěna je mu konečně nakloněna.

Náhle se ozval rachot ze saloonu. Tentokrát ten řvoucí hlas okamžitě poznali. Byl to plukovník Ordway Walker.

Fat Faro Finnegan, který právě rozdával, překvapeně pohlédl na Raymera.

Johnniemu neuniklo, že Raymer zbledl a položil dlaň na pažbu koltu. I Troy Creston strnul.

Johnnie využil zděšení ostatních a vytáhl z pouzdra Navy kolt. Položil si ho na klín a ruku nechal na pažbě.

Bat Masterson už byl u dveří, když se prudce otevřely. Zrudlý plukovník vtrhl dovnitř. Pohledem těkal po místnosti, jako by někoho hledal.

Johnnie cítil, jak se mu sevřelo srdce. Zmocnila se ho temná předtucha, ale než si uvědomil, co to je, přišel Walker ke karetnímu stolu. Plukovník ho chytil za límec a zařval: „Kde je Elena, vy grázle?! Rozstřílím vás na kusy, jestli jste jí něco udělal, Calico!“

Johnnie byl bledý jako stěna. Nehleděl na plukovníka, nýbrž na Fat Fara Finnegana a Troye Crestona.

V tlouštíkových malých očích byl číhavý výraz. Pozvedl levou ruku a zdálo se, že chce pistolníkovi dát znamení, aby se měl na pozoru.

„Slečna Crooková není doma?“ zeptal se Johnnie, aniž by Finnegana spouštěl z očí.

„Ne, kraci!“ zařval Walker a zalomcoval jím. „Řekli mi, že s tebou, ty parchante, šla do tohoto doupěte hříchu!“

Johnniemu bylo náhle jasné, proč se Red O’Keene, rváč s křivým nosem, po pauze nevrátil. Fat Faro čas, kdy Johnnie odpočíval, využil. Jeho muži museli Elenu chytit, vzít jí peníze a někam ji odvléct. Proto tedy měl Fat Faro tolik peněz! Finnegan měl v tašce Johnnieho dolary!

Johnnie odstrčil plukovníkovu raku stranou. Chtěl vyskočit a namířit na něj kolt, ale čísi silná raka ho zadržela.

„Nechte toho, Calico,“ procedil Bat Masterson mezi zuby. „A vy tu nekřičte jak na lesy, plukovníku. Možná je vaše neteř u přítelkyně. Nevím o nikom, kdo by jí tu v Dodge City ublížil.“

Walker měl na jazyku rozhořčenou odpověď, ale Mastersonův pohled ho umlčel.

„Jak to, že jste vlastně tady, plukovníku?“ protáhle se zeptal Masterson. „Myslel jsem si, že jste chtěl osobně doprovázet povozy až na North Platte?“

Plukovník Walker na chvíli působil zaraženě, pak však chraplavě odvětil: „Jel jsem jenom po Yellow Dog Creek. Ale teď už mlčte, marshale! To je vojenské tajemství, které nesmí být prozrazeno!“

Bat Masterson se usmál.

Johnnie nevěděl, co si o tom má myslet. Cítil nebezpečí, které mu hrozilo. Něco bylo ve vzduchu, něco, co si nedokázal vysvětlit. Boyd Raymer se poněkud uvolnil a Troy Creston měl na rtech chladný úsměv.

Co se to tu děje? uvažoval Johnnie.

Pak znovu pomyslel na Elenu a zmocnil se ho hněv na Fat Fara Finnegana.

Bat Masterson odstrčil plukovníka stranou a postavil se vedle Johnnieho. Zašklebil se a kývl na karty, které ležely před Johnniem. Ten se na ně ještě ani nepodíval. Poznal, že to je flush. Čtyři esa. Fat Faro měl před sebou tři dámy a jednu čtverku.

„Proč nehrajete dál?“ zeptal se marshal. „Vypadá to na zajímavou partii.“

I Fat Faro na své karty pohlédl teprve teď. Usmál se. „No, Johnnie, vystoupíš ze hry?“

Johnnie cítil, že Finnegan ho chce vyprovokovat.

„Drž tu svou nevymáchanou hubu, Fatty, a posaď se!“ odsekl.

Fat Faro se posadil na židli. Už se nepotil. Čišela z něj spokojenost a zadostiučinění. Lhostejným pohybem sáhl po hromádce peněz před sebou a doprostřed stolu položil 5 tisíc dolarů.

Johnnie neváhal ani na vteřinu.“Pět tisíc a dvacet tisíc k tomu, Fatty,“ řekl chladným hlasem.

Fat Faro odfrkl, ale jeho sebedůvěrou to neotřáslo. Vysypal obsah kožené kabely na stůl a přisadil dvacet tisíc.

Johnnie na něho upřeně hleděl.

„Kolik ještě máš, Fatty?“ zabručel.

Finnegan s úsměvem spočítal zbytek bankovek, které se vší pravděpodobností uloupil Eleně.

„21 500,“ řekl.

„Dobrá,“ chladně odpověděl Johnnie, odečetl z peněz, které vytáhl z kapsy, tuto sumu a posunul ji doprostřed stolu. „Dám ti šanci podívat se na mou poslední kartu, když ty peníze vsadíš. Ale potom budeš vyřízený, Fatty! Pak už nebudeš Fat Faro Finnegan, ale jen ubohý tlouštík, který je na dně a který vzbuzuje soucit okolí! Dělej, polož tam ty peníze a pak mi zmiz z očí!“

Finneganova sebedůvěra dostávala trhliny. Pokoušel se to maskovat šklebem, ale moc se mu to nedařilo.

Johnnie pohledem těkal mezi třemi muži.

Fat Fara zahnal do úzkých a Troy Creston s Boydem Raymerem to podle všeho cítili. Creston se kousal do spodního rtu a nervózně pohyboval prsty vedle pažby koltu.

Raymer byl bledý jako stěna. Nezajímala ho ani tak hra jako Bat Masterson a plukovník.

Fat Farův úsměv byl kyselý.

„Kdo říká, že nemám čtyři dámy, Johnnie?“ zamumlal.

Johnnie mu mohl říct, že jeho zakrytou kartou je čtvrtá, srdcová dáma. Finnegan však dosud své peníze nevsadil.

„Nežvaň nesmysly, Fatty,“ opáčil. „Dělej, dej sem ty prachy, nebo se vzdej!“

I Bat Masterson a plukovník Walker nyní pocítili napětí. Bylo jim jasné, že se schyluje k rozhodnutí.

Zraky všech přítomných byly upřeny na Fat Fara Finnegana. Věří, že Johnnie Calico blufuje? Vsadí vše na jednu kartu?

+ + + + +

Elena byla rozcuchaná a neupravená.

Šaty se jí svezly z pravého ramene. Mohla si je zvednout, protože ruce měla svázané vepředu a ne za zády, ale neudělala to. Rozhořčeně hleděla na obra s křivým nosem, který měl stejné vlasy jako ona –jen o něco světlejší.

„Jste idiot, O’Keene!“ vyhrkla. „Co, myslíte, že se s vámi stane, až se lidé dozvědí, že jste se pokusil mi ublížit?!“

„He?!“ Red O ‚Keene na ni upřeně hleděl. Bylo mu jasné, že takové ženy nejsou pro něj. Věděl o sobě, jak vypadá. „Ani jsem se vás nedotkl, madam. Ještě nikdy jsem neublížil ženě.“

Nastavila mu svázané ruce. „A co je toto?“

Pokrčil rameny.

„To udělal Troy Creston, madam, to dobře víte. Proč to chcete svést na mě?“

„Protože víte, jaké svinstvo chystá váš boss Finnegan provést Johnniemu Calicovi, O’Keene!“ zvolala.

„Dělám jen to, co mi přikážou, madam,“ zamumlal rváč.

Elena byla na pokraji zoufalství. Strachem se jí sevřelo srdce, když pomyslela na Johnnieho, který byl nyní v herně sám. Dobře věděla, že do toho komplotu je namočený Boyd Raymer, protože ho viděla, když ji Creston chytil a ukradl jí Johnnieho peněženku.

Finnegan, Creston a Raymer – tři proti jednomu. Ne, Johnnie neměl šanci. Tito tři muži byli úplně jiná sorta než tři ničemové, kteří ve vlaku přepadli a zabili poručíka Colbyho.

Přemýšlela, co by mohla udělat, aby O’Keenea přesvědčila o tom, že nejlepší pro něj bude se na Finnegana vykašlat a osvobodit ji, aby mohla varovat Johnnieho.

Jenže rváč na její přemlouvání nereagoval. Podle všeho byl příliš primitivní na to, aby pochopil, že je vyřízený, pokud Fata Fara zavčas neopustí.

Seděla na židli u kulatého stolu. Vstát nemohla, protože pistolník jí svázal nohy a připoutal ji k židli.

Náhle na kredenci spatřila láhev whisky a několik sklenic. Pohlédla na rváče, který přišel k oknu, odhrnul závěs a vyhlédl ven.

Ještě stále nevěděla, kde je. Přes hlavu jí přehodili měch, když ji odvlekli. Věděla jen to, že to je nedaleko Ham Bell’s Varieties, protože tam nešli dlouho.

„Hej, O’Keene!“ řekla.

Obr se otočil a zavrtěl hlavou.

„Nesnažte se, madam,“ řekl. „Nerozvážu vás.“

„Ale co,“ hlesla. „To jsem ani nechtěla.“ Kývla na kredenc. „Dá se to pít? Mám chuť na whisky.“

Sama nevěděla, jak se jí ta slova vydrala ze rtů. Znělo to tak, jako by se odmalička pohybovala mezi hráči a opilci.

O’Keene se zašklebil. Se svým nosem vypadal jako faun. Přistoupil ke kredenci, vzal láhev a dvě sklenice a přinesl je ke stolu. Jednu ze sklenic postavil na stůl vedle Eleny, druhou si nechal v ruce. Zuby odzátkoval láhev. Nejprve nalil jí, pak sobě.

V jeho pihami poseté tváři se objevil zamyšlený výraz, pak si ale řekl, že proti němu přece žena nemůže nic svést. Navíc když je svázaná.

Postavil láhev na stůl a podal jí druhou sklenici.

Elena se usmívala, když zvedla svázané ruce a vzala si sklenici s whisky.

„Proti dobré pálence jsem nikdy nic neměl,“ zabručel O ‚Keene. Chtěl se napít, ale v té chvíli trhla rukama a chrstla mu whisky do tváře.

Red O’Keene s výkřikem pustil sklenici a začal si mnout oči, které ho děsivě pálily.

Elena poznala, že nic nevidí. Rychle se sklonila ke stolu, vzala zpola plnou láhev oběma rukama, vstala i s přivázanou židlí a praštila O’Keenea do hlavy.

Muž zařval a zamával rukama, jenže Elenu netrefil a ta toho využila k dalšímu úderu.

Tentokrát se obrovi okamžitě podlomily nohy. S žuchnutím se skácel na prkennou podlahu a pak se už nehýbal.

Elena trhala pouty, ale nedokázala je uvolnit. Potom její pohled opět ulpěl na láhvi od whisky, kterou předtím postavila na stůl. Vzala ji a praštila jí o hranu stolu. Teprve po třetím úderu se rozbila. Chytila hrdlo láhve a pokusila se přeřezat kožený řemen.

Při tom se potila. Neustále hleděla na rváče. Kdyby se O’Keene probudil dřív, než by se jí podařilo zbavit pout, byla by ztracena. A nejen ona, nýbrž i Johnnie Calico.

Mohla jásat, když řemen na jednom místě konečně povolil. Pak už nebylo obtížné zbavit se zbytku.

Nezdržovala se rozvazováním pout na nohou a prostě a jednoduše je přeřezala. Uzel na šňůře, kterou byla přivázaná k židli, se dal snadno rozvázat.

Red 0’Keene se začal převalovat.

Rychle přiběhla ke dveřím a vyklouzla na tmavou chodbu. Nevěděla, v čím domě je. Běžela po chodbě a otevřela poslední dveře.

Vyděsila se. Tu místnost znala. Barevnými okny dovnitř pronikalo světlo. Nacházela se v Raymerově sídle! Takže se opravdu spřáhl s Finneganem!

Běžela ven. Vepředu v kanceláři byl jenom j eden černoch, který tam uklízel. Hleděl na ni s otevřenými ústy, když běžela ke vchodovým dveřím. Chvatně otočila klíčem, otevřela a vyběhla ven.

Na Front Street už byli lidé. Ze západu přijížděl jeden povoz. Oba chlápci na kozlíku si zahvízdli, když ji spatřili.

To jí bylo jedno. Běžela směrem k Ham Bell’s Varieties. Podpatky jejích bot klapaly na chodníku.

Modlila se, aby Johnnieho mohla včas varovat…

+ + + + +

Fat Faro Finnegan měl ještě stále ruku položenou na bankovkách. Už nekontroloval své nervy, to bylo jasně vidět. Pohledem těkal po místnosti, jako by přemýšlel nad tím, zda může vyhrát, přestože Johnnie Calico má lepší list.

Boyd Raymer ustoupil o krok dozadu a přikrčil se. Šos saka se mu zachytil za revolverovým pouzdrem.

Chtějí Finnegan a Raymer něco provést, přestože tu je marshal a plukovník? Johnnie přemýšlel.

„Ty karty se nezmění, Fatty,“ vyhrkl Johnnie. „Jak dlouho mám čekat, než se rozhodneš?“

Fat Faro se poněkud předklonil a židle zavrzala. Tlouštík se znovu potil a už se ani neutíral. Tváře se mu lehce chvěly. Už chtěl zvednout bankovky, když tu se otevřely dveře do saloonu.

Přítomní se ohlédli.

Johnnie spatřil Eleniny rozcuchané vlasy.

„Hej!“ zvolal překvapený Bat Masterson.

„Eleno! Jak to vypadáš, děvče?!“ zařval plukovník.

Johnnie měl ještě stále Navy kolt na klíně. Když si všiml, že Troy Creston povytáhl zbraň z pouzdra, vystřelil pod stolem.

Ta rána rozpoutala chaos.

Johnnie viděl, že kulka z jeho revolveru Crestona zasáhla do levé nohy. Pistolník zavrávoral a zmáčkl spoušť. Jeho kulka hvízdla těsně vedle Johnnieho, který se i s židlí vrhl dozadu.

Třeskly další výstřely.

Do toho se ozýval řev Bat Mastersona a Fat Fara Finnegana. Johnie viděl, jak se Raymerovi zablesklo u boku, ale pak sebou gigolo náhle trhl, pustil revolver a klesl na kolena.

Johnnie neměl čas ho dál sledovat.

Převalil se a podruhé vypálil na Troye Crestona, který klečel na podlaze a střílel na něj. Kulka Johnniemu olízla rameno, načež se Creston svalil na zem a pustil kolt.

Náhle se vedle Raymera objevil Bat Masterson a namířil na něj revolver.

„Jste zatčen, Raymere!“ zvolal. „Ve vězení už čeká pár mužů, kteří budou vypovídat proti vám a Finneganovi!“

Raymer byl bledý jako stěna. Pohled jeho hadích očí byl upřen za Mastersona a Johnnie Calico ve Finneganových prstech na poslední chvíli spatřil malý derringer.

Vrhl se proti karetnímu stolu a jeho hrana narazila Fat Farovi do břicha a vyrazila mu dech. Ještě stačil zmáčknout spoušť, ale kulka se jen zaryla do stěny.

Johnnie vyskočil na nohy a rozhlédl se po herně.

Troy Creston bezvládně ležel na zemi.

Boyd Raymer ztěžka oddechoval. Hleděl na hlaveň Mastersonova revolveru, jako by ho hypnotizovala.

Plukovník Walker vzal Elenu za ruku a chtěl ji odvléct od dveří.

Webster, Harris a ti ze zvědavců, kteří tam ještě zůstali, se tísnili u stěny vedle baru. Byli bledí. Očividně se ještě stále báli, že se stanou obětí zbloudilé kulky.

Ze saloonu se ozvaly tvrdé kroky. Dveře se opět otevřely a do herny vešel Red O’Keene. Prudce se zastavil, když poznal, Že přišel pozdě.

S koltem to byl žabař. Než ho stačil vytáhnout, chytila Elena jednu láhev a praštila ho do hlavy. O’Keene už podruhé toho rána obrátil oči v sloup a ztratil vědomí.

Plukovník Walker nechápavě hleděl na svou neteř.

Johnnie přišel k Fat Farovi a vykopl mu derringer z ruky, aby s ním tlouštík ještě nenapáchal nějaké škody.

„Webstere, běžte pro doktora!“ zvolal Masterson.

Webster okamžitě zmizel v saloonu.

Elena přiběhla k Johnniemu.

„Creston a O’Keene si na mě počíhali a uloupili tvé peníze, Johnnie,“ řekla, ztěžka oddechujíc.

Nedokázal od ní odtrhnout pohled. Dloubla do něj. „Ne před lidmi, Johnnie,“ zašeptala.

To ho probralo.

Viděl, že Masterson chytil Raymera pod paže a začal ho vléct ke dveřím. Tam se objevili dva zástupci. Marshal jim předal Raymera, který koupil kulku do boku.

Johnnie odstrčil stůl od Fat Fara Finnegana. V tlouštíkových očích spatřil strach, nic než bídný, ochromující strach.

„Tak dělej, Fatty,“ chraplavě řekl Johnnie. „To nejmenší, co po tobě můžu chtít, je to, abys posbíral mé peníze a podal mi je, že ano?“

Fat Faro supěl jako lokomotiva. Okamžitě poslechl.

Byl to vskutku prazvláštní pohled, když na kolenou sbíral rozsypané bankovky. Byl vyřízený, když je podal Johnniemu, a zůstal na podlaze. Očividně už neměl sílu se zvednout.

Mezitím tam přišel lékař. Prohlédl Troye Crestona. Johnnieho druhá kulka ho zasáhla do pravé strany hrudi, ale podle lékaře to nebylo nebezpečné.

„Potřebujete mě ještě, Mastersone?“ zeptal se Johnnie marshala.

Masterson s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Město je vám zavázané, Calico,“ zamumlal. „A armáda též, jenom nevím, jestli je Walker schopný to říct.“

Johnnie se pousmál. Šel k Eleně, podal jí ruku a společně opustili hernu, aniž by si všímali rozrušeného a nevěřícného pohledu Ordwaye Walkera, který tam strnule stál a nechápal, co se to děje.

+ + + + +

Leželi vedle sebe na široké posteli ve svém pokoji v hotelu Dodge House. Johnnie si myslel, že Elena spí, ale náhle otevřela oči a usmála se. Sluneční paprsky, které tam pronikaly přes žaluzie, rozzářily její zrzavé vlasy.

„Proč se na mě tak díváš, Johnnie?“ tiše se zeptala.

„Přemýšlím, jestli je to skutečnost, že tě miluju.“

„Samozřejmě že to je skutečnost, miláčku!“

Přikývl. „To bych řekl.“

Naklonila hlavu a opřela se o lokty.

„To ale není všechno, miláčku. Přemýšlíš ještě o něčem jiném.“

Pomalu přikývl.

„Nechceš mi to říct?“

„No – přemýšlel jsem…“

„O čem? Mluv už, ať to z tebe nemusím tahat jak z chlupaté deky.“

„Ty nejsi žena pro hernu,“ řekl Johnnie.

Bleskově se posadila a šťastný úsměv náhle vystřídal zděšený výraz.

„Takže ty mě nechceš…“

Rychleji položil prst na chvějící se rty.

„Chtěl jsem ti něco říct, Eleno. Ta hra s Fat Farem Finneganem– bylo to jiné, než jsem čekal. Myslel jsem si, že vítězství mi přinese naprosté uspokojení. Pracoval jsem na tom celé roky. Nemyslel jsem na nic jiného. Ale už během hry jsem pocítil lhostejnost. Bylo mi jedno, jestli vyhraju, nebo prohraju! Rozumíš? Když jsem zkusil ten bluf a Luke Short mi půjčil svých 15 tisíc dolarů – věř tomu nebo ne – na chvíli jsem doufal, že Fat Faro se nenechá obelstít a zvítězí.“

Hleděla na něho svýma velkýma, zelenýma očima.

Johnnie viděl, jak přemýšlí. Poznala, co tím chtěl říct, ale podle všeho tomu ještě nechtěla věřit.

„Johnnie,“ tiše řekla, „kvůli mně to dělat nemusíš. Víš, že s tebou půjdu kamkoli. Nechci, abys mi jednoho dne vyčetl, že jsi kvůli mně…“

„Ne, Eleno,“ řekl a objal ji. „Myslím to doopravdy. Vezmeme se a s penězi odjedeme na západ. Vymyslím, co s nimi podnikneme. Nemůžu ti slíbit, že své mínění nezměním, ale slibuju ti, že udělám všechno pro to, abys byla šťastná.“

Její úsměv ho zahřál u srdce. Něžně ji políbil a řekl si, že muž, který má Elenu Crookovou, už nemusí své štěstí hledat ve hře.