William Mark

Šroťák Jimmy

Redman Town bylo malé městečko na mexické hranici mezi Nogalesem a Douglasem. Kde přišlo ke svému jménu, vlastně nikdo nevěděl. Původně se myslelo, že první osadníci mu dali jméno po Indiánech, ale učitel pátral v okolí a dověděl se od jednoho prastarého Indiána, že tu kdysi žil muž jménem Redman. Každopádně bylo město staré víc jak padesát let a to už v Unii něco znamenalo.

Městečko je výraz poněkud nadnesený, bylo tu celých sedm domů a všechny stály v řadě vedle sebe. V prvním domě na severním okraji městečka žil švec Jonny Wait, který tu byl zároveň starostou. Vedle pak bydlela rodina Timermanova, tam byla škola. V třetím domě bydleli staří Hastingsovi. On pracoval jako tesař a měl pořád dost práce, i když mu bylo už přes sedmdesát.

Ve čtvrtém domě žil s rodinou Jim Baker, pekař, v pátém pak byl koloniál Cramerových. Vedle stála prázdná stodola, která sloužila těm, co přijeli zdaleka jako ochrana před deštěm nebo pálícím sluncem. Pak už byl jen saloon a v posledním domě kancelář šerifa. Tady úřadoval třicetiletý Edward Ferguson z Colorada, který se přistěhoval do Redman Townu před sedmi lety se ženou Mary a dětmi Pat a Ann.

Druhou stranu ulice tvořil potok, nad nímž se teď táhly cáry mlhy a dodávaly domům přízračný vzhled.

Byl den před Vánocemi a psal se rok 1883.

Ric Cramer, sedmnáctiletý podsaditý mladík, stál právě na dvoře obchodu a chystal dříví na svátky. Myslel při tom na Susan Waitovou. Byla to nejhezčí holka ve městě. Měla bronzově snědou pleť, tmavé, mandlové oči a zoubky jako perličky. Celou tu krásu rámovaly tmavohnědé vlasy. Byla dcerou starosty a Ric se domníval, že si ho vůbec nevšímá. Zřejmě se jí líbil učitelův syn Ferry Timerman, kvůli čemu ho Ric upřímně nenáviděl. Byl o rok starší a o hlavu vyšší než Ric.

Matka měla spoustu práce v kuchyni a otec s mladší sestrou Liz obsluhovali v obchodě. Lidé ještě na poslední chvíli nakupovali dárky. Sjeli se sem i farmáři z okolí a před obchodem byla řada vozů.

O dva domy dál před saloonem Angličana Jamese Colina stáli koně. Colin už také otevřel, když viděl, že se do města sjíždějí kovbojové. Velkou tržbu tady nikdy neměl, takže musel využívat každou příležitost. Hned jak otevřel, vešel do výčepu mladík a opřel se o pult. Byl snědý, měl světlé oči a knírek. Byl to Ferry Timerman.

„Whisky, pane Coline!“ zavolal a snažil se, aby to znělo mužně.

„Tak brzy ve výčepu? To mám teda rád!“ Angličan se znepokojeně ošil.

„Co zas máte, pane Coline? Není jedno, jestli přijdu já nebo kovbojové? Hlavně že dostanete svý babky, ne?“

Hostinský mu nalil whisky a přišoupl sklenici po pultě. Ferry si dal ještě jednu a zaplatil. Za okamžik se objevil u branky Cramerových. Ric ho ještě nezpozoroval, byl zabrán do práce. Co ten tu chce, pomyslel si nevrle, když uslyšel zapísknutí a vzhlédl.

„No, Ricu, štípeš dříví?“

„Dej mi pokoj, vidíš, že mám práci.“

Ferry přišel až k němu a chytil ho za rameno.

Ric ho odstrčil. „Uhni, musím makat!“

Ale alkohol ve Ferryho hlavě udělal své. Najednou se cítil hrozně silný, a tak udeřil. Ric upadl na záda a překvapeně se na něj díval. Pak ale vyskočil a ránu mu vrátil. Ferry přiskočil a vzal Rica zezadu polenem po hlavě. Ten se zapotácel a klesl na kolena. Ferry odvrávoral pryč.

„Ricu!“ S námahou otočil hlavu za hlasem. Asi mám vidiny, pomyslel si a přejel si rukou přes oči. Vidina nezmizela: skutečně tam stála Susan. Vstal. A proč se na mě tak dívá? pomyslel si. Sklopil hlavu a začal rýpat špičkou boty v písku. Dívka přišla blíž a zeptala se:

„Bolí to?“

„Vůbec ne,“ zavrtěl hlavou. „Ani předtím to nebolelo. Jen mě trochu škrábnul.“ Pomalu zvedl hlavu a podíval se na ni. Chvíli bylo ticho.

„Myslel jsem, že spolu chodíte,“ odvážil se pak Ric.

„To sis tedy myslel špatně,“ hodila po něm okem a rychle odešla.

Takové Vánoce ještě Ric Cramer nezažil. Nejlepší dárek dostal už teď ráno, po ničem jiném netoužil! Posbíral naštípané dříví a vyrovnal je u domu do hranice.

„Ricu, táta potřebuje zboží z půdy,“ křikla na něj sestra.

„Jo jo, už jdu. Co potřebuje?“

„Cukr a mouku.“

„Hned sem tam!“

Když táhl dolů oba pytle, všiml si, že se od západu blíží k městečku nějaký jezdec. A seděl v sedle nějak divně – zakloněný dozadu, pravou ruku opřenou o hrušku sedla a levou spuštěnou podél těla.

Byl vysoký a tvář měl posetou jizvami a tmavými skvrnami. Při bližším pohledu by člověk zjistil, že jsou to stopy po zásahu brokovnicí. Měl nažloutlé oči, posazené daleko od sebe, široký nos a úzká ústa, jaká mívají krutí lidé.

Hranatá tvář prozrazovala tvrdost a bezohlednost. Ten dojem potrhovalo i nízké čelo a zarostlé tváře. Byl to kreol Jimmy Hillman a do této chvíle se v Redman Townu nikdy neukázal, i když podle jména ho tu znali jako mnohde jinde.

Před saloonem seskočil s koně, přehodil uzdu přes břevno, a došel ke dveřím. Tam se zastavil a rozhlédl se kolem. Docela z něj šel strach; přes levé rameno měl křížem zavěšen pás plný patron, kolem boků pak opasek, ale jen v levém pouzdře měl těžký Smith&Wesson. Byl totiž levák.

Ric ho pozoroval z obchodu.

„Kdo to byl?“ zajímal se otec.

„To kdybych věděl. Ksicht má, jak kdyby dostal plnej zásah brokovnicí… Zatraceně! Aby to tak byl Šroťák Jimmy!“

Obě zákaznice u pultu sebou trhly leknutím.

„Šroťák Jimmy? Chraň nás pánbůh! Rychle, pane Cramere, spakujte nám to, ať se dostaneme domů!“

Oba kovbojové, kteří popíjeli v saloonu kořalku, uviděli cizince v zrcadle nad pultem. Rychle hodili na stůl pár mincí a zvedli se k odchodu. Jimmy Hillman zůstal stát u dveří. Tvářil se výbojně.

„Šroťák Jimmy,“ vyhrkl jeden z kovbojů.

„Cos to řek, ty hnojaři?“ Jimmy jim zastoupil cestu.

„Nic sem neříkal, pane. Nechte nás projít.“

„Co to má znamenat?“ ohradil se starší z nich.

„Máš strach?“ posmíval se desperát. Pomalu prošel mezi nimi k výčepu, obrátil se zády k majiteli a opřel se lokty o pult. „Dvojitou whisky!“ poručil si.

Colin mu nalil skotskou. Jimmy si přitáhl sklenici pravou rukou a napil se. Colinovi bylo divné, že má levičku pořád nepřirozeně svěšenou podél těla. Pořád na dosah revolveru! Je to on – neblaze proslulý pistolník z Cazynu!

I když se v Redman Townu objevovali cizinci jen zřídka, protože hlavní cesta na jih vedla přes Nogales a přes Douglas, přece jen tu o něm slyšeli dost. Teď se tedy dostavil osobně. Co tu může hledat? V takovém zapadlém hnízdě?

Colinovi nebylo dobře po těle. Věděl moc dobře, koho má před sebou. Říkalo se o něm, že za peníze je schopen všeho. A nejlíp se prý platí za vraždy na objednávku. Psalo se o tom dokonce i v novinách, které přivážel dostavník každý třetí den. A teď ten ničema seděl tady v jeho saloonu a pozoroval dveře. Že by někoho vyhlížel? Určitě sem nepřišel jen tak náhodou.

Kdo si ho sem mohl objednat? A na koho ho poštval? Colinovi se najednou rozbušilo srdce – snad proboha ne na mě! Horečně přemýšlel, kdo by se mu mohl za něco mstít. Byla tu ta věc se starým Hastingsem, před pěti lety. Colin ho nařkl, že hraje falešně. Pak se sice ukázalo, že to nebyla pravda, ale stejně se od té doby sotva pozdraví. To je přece blbost, aby starej Hastings čekal s pomstou pět let! Ale co člověk může vědět! Colinovi až vyrazil na čele pot.

„Eště jednu!“ zavrčel do ticha Jimmy a postrčil sklenici po pultě. Colinovi se při nalévání třásla ruka. Jimmy vzal whisky a obrátil ji do sebe. „Všivý hnízdo, tenhle Redman Town!“

„No jo, je to moc malý město,“ neodporoval mu Colin.

„To není město, ale blbý hnízdo, jak sem řek.“

„Jak myslíte, pane Hillmane.“

Jimmy se prudce otočil a vyjel na něj:

„Co ste to řek?“

„Co sem řek?“ Colin strachy polkl naprázdno. „Já sem nic neřek.“

„Řek ste jedno méno!“

„Já?“

„Řek ste Hillman, pane. Jak ste přišel na to, že se menuju Hillman?“

„To sem opravdu řek?“ koktal Colin. „Tak sem to určitě nemyslel, pane Hill…, pane.“

Colin se celý zpotil. Stačilo se sice jen natáhnout a dosáhl by na revolver připravený pod pultem, ale věděl, že Jimmy má zatraceně rychlou ruku. Kreol najednou vystrčil bradu a dunivě se zasmál.

„Hahaha! To sem tu tak známej, jo? To není špatný. Eště jeden drink!“

Hostinský mu rychle vyhověl.

„Takže vy mě znáte?“ pokračoval kreol a pátravě si ho prohlížel.

„Jen podle jména, pane Hillmane.“

„Blbý, nudný hnízdo!“ zavrčel Jimmy. Chvíli bylo ticho. „Slyšel sem, že tu ale máte zatraceně posichrovanou banku.“

Hostinský sebou viditelně trhl. Banka tu byla. Spravoval ji šerif Edward Ferguson, protože jako šerif tu moc práce neměl.

„V takovým klidným hnízdě, kde se nic neděje, si spousta lidí jistě ráda uloží svý dolary. Tady se přece o ně nemusejí bát,“ nepěkně se zasmál pistolník, zastrčil palce za opasek a pohupoval se na špičkách. „Tak si myslím, že sem se sem přece jen neštval zbytečně.“

Bylo krátce před devátou dopoledne, den před Vánocemi. Nikdo v Redman Townu v tuto chvíli netušil, k jakému dramatu se schyluje. Desperát hodil na pult minci a pomalu došel k východu. Tam se ještě jednou otočil.

„Aby nebyla mejlka, já nejsem Šroťák Jimmy. To jen tak pro pořádek. Už párkrát si nás spolu spletli. Já se menuju Goldwater, Donald Goldwater. Byl bych rád, kdybyste si to zapamatoval.“

„V pořádku, pane Goldwater.“

Vedle saloonu stála kůlna, kde měl majitel postavené dva vozy. Vzadu pak byly stáje a na druhé straně sousedil jeho dvůr s kanceláří šerifa. A tedy zároveň s místní bankou.

Colin natahoval uši, aby slyšel, kterým směrem se cizinec vzdaluje. Vykouknout se neodvažoval. Muž pochopitelně zamířil k šerifovi.

V Redman Townu měli v tuto dobu všichni stejné starosti. Starosta Jonny Wait, místní švec, musel ještě spravit několik párů bot, které si zákazníci přáli mít hotové do svátků. Při práci myslel na zítřejší den. Jak budou jeho žena a dcera překvapené, až rozbalí ty krásné šaty, co jim objednal u svého bratra, který žije už sedmadvacet let v Los Angeles! Ty budou koukat!

Starý Wait byl léta částečně ochrnutý a mohl se pochybovat jen o berlích. Na Susan byl pyšný, však to taky byla nejhezčí holka ve městě! Právě se vrátila z nákupu, jako obyčejně zadem, aby nemusela kolem Timermanových oken. Teď něco dělala v kuchyni a přitom jí nešel z hlavy Ric Cramer.

Vedle ve škole začalo právě jedenáct dětí, které sem chodily, zpívat s panem učitelem Timermanem koledu. Paní Timermanová nahoře v patře něco šila.

V dalším domě nebylo zrovna veselo. Starý Hastings dostal těžký zápal plic a musel ležet, takže všechnu těžkou práci na dvoře musela zastat jeho žena. Neměli to lehké. Už byli oba staří a děti se o ně příliš nestaraly. Paní Hastingsová si přivydělávala úklidem, občas vypomáhala ve výčepu nebo v obchodě.

Jim Baker, jeho žena Alice, devatenáctiletý syn Frank a sedmnáctiletá dcera Elma se celí rozehřátí otáčeli v pekárně.

U Cramerů to vypadalo trochu veseleji. Paní Cramerová právě pekla koláč, jehož vůně se linula celým domem. Otec s dcerou obsluhovali v obchodě a Ric jim nosil z půdy pytle s potravinami. Dneska totiž všichni nakupovali jako o závod.

Starý Ferguson, šerifův otec, právě čistil bláto z vozu.

Výčep byl prázdný. Colin se necítil dobře – měl strach. Kdo ví, co se tady může semlít!

Dvě minuty po deváté vstoupil desperát do kanceláře šerifa. Edward Ferguson se právě snažil vypilovat svou zprávu o krádežích dobytka, se kterou se mořil včera celý večer. Na Websterově ranči, sedm mil severozápadně od města, ve čtvrtek zase došlo ke krádeži, a to už potřetí během jednoho měsíce.

Paní Fergusonová odešla na nákup. Děti Pat a Ann odjely na Loneganovu farmu, kde sloužila jejich teta. Nebylo to daleko, asi dvě a půl míle od města.

Šerif se otočil, když zaslechl skřípění dveří. Neviděl návštěvníkovi do tváře, protože stál proti světlu. Hillman zůstal stát ve dveřích.

„Pojďte dál, pane, z venku sem táhne zima,“ vyzval ho šerif, ale bandita se nehýbal z místa. Šerif rázně vstal a obešel stůl. Jakmile se k cizinci přiblížil, uviděl mu konečně do tváře. Zarazil se. Odkud ho jen zná?

V Hillmanově tváři se nepohnul ani sval. Upíral na šerifa svůj typický krutý pohled.

„Dobrejtro, šerife,“ řekl pak a konečně zavřel dveře. „Menuju se Goldwater. Donald Goldwater.“

Šerif se vrátil ke stolu a zeptal se:

„Co si přejete, pane Goldwatere?“

„Chtěl bych si něco uložit do banky.“

„Do banky? To vám ale musím otevřít účet. Počkejte, přinesu si papíry.“

„Du s vámi!“ řekl bandita ostře.

Šerif se otočil a podíval se na něj pozorněji. „Řekl jsem, že si věci přinesu sem, pane.“

„A já sem řek, že du s váma!“

Aby nebylo pochyb o jeho úmyslu, zableskl se mu v ruce revolver. Ferguson ani nebyl moc překvapen. „Skoro jsem něco takového čekal, pane.“

„Goldwatere.“

„A co vlastně chcete, pane Goldwater?“

„Tak blbě se snad nemusíte ptát. Prachy – co jinýho?“

„Peníze?“

„Poslouchejte, šerife, nebudu se tu s váma vybavovat. Mám naspěch, jasný? Tak navalte ty prachy!“

Ale Ferguson nebyl z těch, co se leknou hned, jak na ně někdo houkne. Věděl ovšem, že před sebou nemá žádného zelenáče. Ten chlap bude zatraceně nebezpečnej! Hlavně klid! Nesmím udělat chybu, blesklo mu hlavou.

„Je mi líto, pane Goldwatere, ale musím vás zklamat. V bance už není ani dolar. Jestli chcete vědět proč, snadno vám to vysvětlím: nikdy tu nejsou žádné velké úspory a i to málo si lidi vyzvedli na svátky.“

„To můžete vyprávět nějakýmu cucákovi, šerife. Tak přestaňte dělat ciráty a navalte prachy! Nebo byste taky moh slavit svátky v márnici.“

„To jsou dost silná slova!“

„Mně je fuk, co tomu říkáte, šerife. Tak sebou hněte! Nemám čas!“ Kohoutek revolveru cvakl.

Šerif otevřel dveře do sousední místnosti. V tu chvíli ho bandita praštil těžkou pažbou po hlavě a Ferguson se svezl k zemi jako podťatý.

Jimmy se rychle rozhlédl, kde by mohly být peníze. Sebral šerifovi svazek klíčů a ve spěchu je začal zkoušet. Otevřít primitivní trezor bylo dílem okamžiku. Moc peněz tam nebylo – v tom se přepočítal. No, ale sedmnáct set dolarů taky stojí za to. Netušil, že stačilo přijít o den dřív, a byla by kořist mnohem tučnější.

Ve spěchu zastrkal peníze do kapes, svázal šerifovi ruce a dal mu roubík. Pak se vrátil do kanceláře.

V tu chvíli vešla dveřmi ze dvora nějaká starší žena. „Šerif tu není?“ zeptala se.

„Ne. Myslím, že ho volali někam na ranč.“

Žena něco zavrčela a vyšla zase ven.

Bandita se ještě rozhlédl po kanceláři, ale neviděl nic, co by mu stálo za odnesení. Vyšel tedy na ulici a tady se srazil s Ferrym Timermanem. Jak už bylo v Redman Townu zvykem, každý zastával víc funkcí, a tak jeho otec nejen učil ve škole, ale obstarával i poštovní úřad. Kvůli tomu teď právě přicházel Ferry k šerifovi.

Ve chvíli, kdy Ferry narazil do bandity, se na ulici objevili další dva lidé – Susan Waitová vyšla z domu, aby vylila vodu z vědra do potoka, a Ric Cramer nakládal na vůz pytel mouky.

Na horním konci ulice třeskl výstřel. Ferry se zapotácel, ale střela ho na štěstí zasáhla jen do ramene. Hillman vztekle namířil ještě jednou, aby ho dorazil. Ric na to zíral s očima rozšířenýma hrůzou. Netušil, co se tu děje. Ferryho neměl v lásce, ale aby ho někdo zastřelil jako psa – to snad ne! Bez přemýšlení vytáhl revolver a vystřelil také. Kulka zasáhla banditu do předloktí. Divoce se otočil a spatřil mladíka u vozu.

Než mohl Ric zareagovat, vystřelil bandita třikrát. Náraz odhodil chlapce na vůz, po kterém se, zbrocený krví, svezl k zemi. Bandita skočil na koně a vyrazil z města směrem k jihovýchodu.

Svědkem celého dramatu byla jen Susan. Stála tu jako ochromená děsem a třeštila oči na zkrvaveného Rica. Před šerifovou kanceláří se sbíral otřesený Ferry. Také on nemohl odtrhnout oči od svého soka, který pro něj nasadil život.

Teprve teď vyběhli na ulici lidé a zděšeně zírali na krvavou scénu. Pan Timerman, který netušil, co se tu stalo, se vrhl na svého syna, protože si myslel, že kluci stříleli jeden po druhém.

„Ty zatracenej blázne!“ křičel na něj. „Neříkal jsem ti, že máš dát od revolveru ruce pryč? Teď ho budeš mít na svědomí, jen se podívej!“

„Táto…,“ koktal Ferry.

„Ticho! Nebo si mě nepřej!“

„Já sem taky raněnej!“ snažil se Ferry dál.

„Opravdu… Kulka asi zasáhla plíce…“

Učitel Timerman se rozhlédl kolem. Spousta lidí se skláněla nad nehybným Ricem. Susan, která pořád ještě stála u potoka, si nikdo nevšímal. Teď se pohnula kupředu, ale nohy ji neposlouchaly. Svezla se tiše k zemi a zůstala ležet v bezvědomí.

„Susan!“ vykřikl její otec. „Ona je taky zraněná! Proboha, co když ji zabili?“ Belhal se k ní, jak mu berle dovolily. „Pane Hastingsi! Kde je pan Hastings?“

Starý Timerman tam stál jako socha a díval se do očí muže, se kterým před devatenácti léty přišel sem do města: do očí Josepha Cramera. Nepotřebovali slov, oba věděli, co cítí ten druhý. Po dvě desetiletí byli přáteli a sdíleli spolu dobré i zlé. A teď tohle!

Oba sice věděli, že se jejich synům líbí Susan, ale nebrali to moc vážně. Vždyť jí bylo v říjnu teprve šestnáct, tak jakýpak spěch na ženění. A teď to skončilo krvavou lázní! Jak se to mohlo vůbec stát?! Oba otcové tu stáli v němém zoufalství. Starý Cramer nakonec přikročil ke svému příteli a řekl zlomeným hlasem:

„Neříkej nic, Jo, neříkej nic.“

„To nemůžu, Johne,“ zavrtěl Timerman hlavou.

„Tady se nedá nic říct…“

Paní Cramerovou museli odvést od vozu. Pak se jí ujala paní Hastingsová.

„Musíme zavolat Hastingse!“ dožadoval se starý Wait. „Kde jen vězí?“ naříkal, i když jako všichni ostatní věděl, že je nemocný.

Největší neštěstí v tuto chvíli bylo, že v Redman Townu neměli lékaře. Jediný, kdo se v léčení trochu vyznal, byl právě starý Hastings, ale ten měl sám smrt na jazyku.

Ferry Timerman byl pořád ještě otřesený.

„Táto… Co se stalo?“ vypravil ze sebe s námahou.

„Už je po všem, Ferry. Zkazil sis život. Sobě a nám taky.“

„Ale to ne, tati!“

Všichni kolem už byli přesvědčeni, že se tu odehrála tragédie ze žárlivosti. Začali se hrozivě srocovat kolem Ferryho. Jediný, kdo si dokázal zachovat chladnou hlavu, byl nakonec nešťastný Joseph Cramer.

„Neblázněte lidi!“ obrátil se k sousedům roztřeseným hlasem. „Jako by nestačilo, co už se tu stalo. Nemůžeme dopustit další neštěstí! Musíme se snažit zachránit, co se dá!“

„Je to vrah!“ vykřikl někdo.

V tu chvíli konečně Susan otevřela oči. Pár vteřin trvalo, než pochopila, co se kolem ní děje. Ta poslední slova musela patřit Ferrymu!

„Ne!“ vykřikla. „Otče, to ne! On přece nic neudělal! Stál u dveří, když ten chlap vyrazil z kanceláře šerifa!“

„Jaký chlap?“ Všichni se k ní rázem otočili. „Co jsi viděla?“

„Vylévala jsem vodu do potoka, když jsem ho viděla vycházet. Srazil se s Ferrym a hned vystřelil. Ferry se zapotácel a vtom vystřelil Ric…“

Lidé se nechápavě dívali jeden po druhém. Co se tu vlastně odehrálo doopravdy?!

Teprve teď se ozval hostinský. „Byl u mě, starosto.“

„Kdo?“

„Ten cizinec. Říkal si Goldwater.“

„Goldwater?“

„Nejdřív jsem si myslel, že je to Šroťák Jimmy, protože tak vypadal.“

Starý Cramer se k němu vrhl a chytil ho za klopy vesty.

„Člověče, tak mluvte! Co se stalo? Vidíte, že tady chtějí obvinit Timermanovýho kluka z vraždy!“

„Když já nevím,“ ustoupil hostinský o dva kroky a otřel si pot z čela. „Přišel sem, dal si dvě whisky a zase šel. Myslel jsem, že je to Hillman, a tak sem ho taky oslovil, jenže on se urazil a řek, že se jmenuje Goldwater. Donald…“

„Moment!“ vykřikl Cramer. „Kde je vlastně šerif?“

„To je pravda!“ přidali se k němu další.

Všichni se rozběhli ke kanceláři, ale dovnitř vstoupil Cramer sám. Po chvíli se vrátil se šerifem. Ten si třel rukou zátylek a otupěle se díval na lidi. Najednou byla situace jasná. Oba kluci se stali obětí zločinu. Přepadení banky!

Do nastalého ticha se ozval výkřik Ricovy sestry Liz:

„Tati! On není mrtvý! Honem sem pojď!“

Z domu vyběhla paní Cramerová a nedala se zadržet. Klesla na kolena vedle syna.

„On žije! Není mrtvý! Není mrtvý!“

Lidé se bezradně dívali jeden po druhém. Nikdo nevěděl, co dělat. Konečně si dodala odvahy paní Hastingsová, žena zkušeného zálesáka.

„Pojďte, musíme roztrhnout košili a podívat se, kde je zraněný!“ Jednu ránu objevili pod levým ramenem, druhou vpravo pod krkem. Třetí kulka uvízla v pravém stehně. „To nezvládneme,“ zamumlala paní Hastingsová nešťastně.

Všichni kolem mlčeli. A připadali si hrozně bezmocní. Šerif si přejel rukou přes oči a řekl tiše:

„Ale něco přece musíme udělat! A Ferry má taky kulku v těle.“ Aniž čekal na odpověď, rozběhl se k Hastingsovi, vyběhl po schodech nahoru a zastavil se přede dveřmi. Na zaklepání se ozvalo slabé:

„Dále!“

Opatrně otevřel dveře. Starý zálesák tu ležel s propadlými tvářemi a zbrocený potem.

„Stalo se něco hrozného, pane Hastingsi…,“ vyhrkl šerif.

„Já vím…“

„Vy to víte?“

„Slyšel jsem výstřely.“

„Máme dva zraněné. Mladý Cramer a Timerman.“

Starý muž ležel bez hnutí. Šerif k němu přistoupil blíž a nervózně žmoulal v rukách klobouk.

„Kdo to udělal?“ zeptal se tiše Hastings.

„To nevíme přesně. Colin si myslí, že to byl Šroťák Jimmy. On sám si říkal Goldwater. Ric má v těle tři kulky a Ferry jednu.“

„Tak to vypadá, šerife, když ve městě není doktor,“ povzdechl si starý zálesák.

„Co budeme dělat, pane Hastingsi?“

„Já nevím. Opravdu nevím.“

„Ale musíme přece něco udělat! Ric umře, když mu hned nepomůžeme!“

„Já mu nemůžu pomoct, Fergusone. Nemůžu pomoct ani sám sobě.“

„A co kdybysme vám ho přinesli sem?“ navrhl šerif.

„Vždyť se nemůžu hejbat.“

„Pane Hastingsi, moc vás prosím!“ Šerif si klekl vedle lůžka a vzal starce za ruku. „Pane Hastingsi, tomu klukovi je sedmnáct! Chtěl zachránit Ferryho. Taky mu tím život zachránil, a jemu teď nepomůže nikdo?!“

Stařec se zadýchaně pozvedl na levý loket. Všechno se mu před očima točilo. Zaťal zuby a řekl:

„Dobrá, šerife. Už du.“

Ed Ferguson okamžitě vyskočil a začal mu shánět oblečení. Když viděl, jak se chudák sotva drží na nohou, až se mu soucitem stáhlo hrdlo. A taky zoufalstvím, že tenhle na smrt nemocný člověk je jedinou nadějí Redman Townu.

Oba chlapce odnesli do přízemí Cramerova domu. Ric byl pořád v bezvědomí. V pokoji s nimi byli jen rodiče, ostatní zůstali venku. Když paní Hastingsová viděla, že šerif přivádí jejího muže, pomyslela si, že už se tu zbláznili úplně všichni.

„Ale vždyť z toho budeš mít smrt! Co vás to napadlo, šerife! Jak ste moh…“

Ferguson si nevšímal jejích nářků a vedl starce do Cramerova domu. Tam ho posadili na židli, aby se trochu sebral.

„Přestalo to krvácet,“ řekla jim Liz a hrdlo měla sevřené strachem.

Hastings si prohlédl rány a nešťastně zavrtěl hlavou. „Nesvedu to. Musíte to udělat sami. A rychle, kulky musí ven.“

„To přece nemůžeme, Ale!“ řekl Cramer zoufale. „Vůbec nevíme, jak se to dělá!“

Stařec se k němu otočil.

„Musíte to udělat, Johne. Nemáte jinou možnost!“

„Vždyť ho tím zabiju! Nemám o tom vůbec ponětí!“

„Já vám – pomůžu.“

Vtom vešla do místnosti zadýchaná paní Hastingsová a přinesla brašnu s nástroji. Cramer měl pocit, že pod ním podklesnou kolena.

„Já nemůžu!“ vypravil ze sebe. „Zabil bych vlastního syna!“ Hlas mu přeskakoval nervovým vypětím.

Starý zálesák se otočil k šerifovi.

„Já?“ zakoktal Ferguson překvapeně. „Já to taky nedokážu! Znáte mě přece, Ale, můžu kácet stromy, ale tohle ne! To nemůžu!“

„Ste slaboši! Radši zajdete, než byste si dodali odvahy,“ řekl stařec rezignovaně.

„Ale ne, tak to přece není!“ vykřikl Ferguson a chytil ho za kostnatou ruku. „Musíte nás chápat, vždyť o tom nevíme vůbec nic!“

„Nemluvte nesmysly!“ okřikl ho stařec a poručil své ženě, aby přinesla horkou vodu.

Liz postavila mísu s vodou na stoličku vedle něj. Ferguson ho podpíral. Když se sklonil nad zraněným, zatočila se mu hlava a skalpel mu vypadl z ruky. V místnosti bylo hrobové ticho. Pak začala Liz vzlykat a otec ji musel vyvést ven.

Na chodbě se ozvaly kroky a někdo zaklepal na dveře ložnice, kde leželi zranění. Byl to Colin.

„Viděl jsem, že přišel Hastings, tak jsem myslel, že by ho pořádnej doušek moh postavit na nohy,“ řekl a už otvíral láhev brandy.

Podali starci zpola naplněnou sklenici. Ani ji nedokázal udržet v ruce, šerif mu musel pomoci. Trochu se napil, ale vzápětí zavrtěl hlavou.

„Nejde to. Zabil bych ho stejně jako vy…“

Tombstone opouštěli za ranního šera. Do Vánoc chyběly dva dny. Nad hlavní ulicí se válely cáry mlhy, když Wyatt Earp nasedal na svého nádherného hřebce plaváka. Jeho nerozlučný přítel Doc Holliday ho vzápětí následoval. Nikdo by neřekl, že se sotva zotavil po těžkém zranění – už zase seděl v sedle zpříma.

„Opravdu si myslím, že byste tu měl radši zůstat,“ řekl zkusmo Wyatt Earp.

„To rozhodně ne,“ zněla energická odpověď.

„Ale jste na tom pořád ještě bídně… Nevím, jak zvládnete takovou dlouhou cestu.“

„Nejsem na tom tak zle, jak si myslíte. Kulka nebyla moc hluboko. Uvidíte, že zítra nebo pozítří bude všechno v pořádku.“

Pak se rozloučili s místním šerifem – byl to jejich přítel Luke Short – a s Nellie Cashmanovou, u které se v Tombstonu pokaždé ubytovali. Jestlipak se vrátí? pomyslela si Nellie stísněně, protože marshala tajně milovala.

Když projížděli kolem dosud spícího hotelu Grand, zahlédli nahoře za jedním oknem bledou tvář. Byla to Judy Hollidayová, sestra Doca Hollidaye, která sem přijela z daleké Georgie, aby odvezla bratra domů.

Ten se jí samozřejmě ani nezmínil, že má v úmyslu doprovázet marshala, ale Judy zřejmě něco tušila. Celou noc nemohla pořádně usnout, a když k ránu slyšela zaskřípat naproti u šerifa vrata, vyskočila a běžela k oknu.

Wyatt Earp a její bratr právě vycházeli na ulici. John jí zamával na pozdrav a za chvíli už slyšela jen vzdalující se dusot kopyt.

Vyrazili na jihozápad, směrem ke Clantonovu ranči. Marshal chtěl vědět, jestli je Ike Clanton doma. Stará Clantonová, matka někdejšího obávaného vůdce bandy, vyšla na zápraží.

„Dobré ráno, paní Clantonová. Je Ike doma?“

„Dobrejtro, marshale,“ odpověděla neochotně, ale ze stáje už se ozval mužský hlas: „Jo, jsem tady.“

Marshal přejel dvůr a u vrat seskočil s koně.

„Ahoj, Iku.“

„Zdravím vás, Wyatte.“

Oba úhlavní nepřátelé se na sebe chvíli mlčky dívali. „Tak si myslím, marshale, že jste přijel zase jednou kvůli mýmu synovci Jerrymu, ne?“

„Ne.“

Ike se nezeptal, proč tedy přijel.

„Koukám, že Doc Holliday už je zase v sedle.“

„Ano.“

„Zatraceně, to je teda nátura!“

Marshal si ho pátravě prohlížel. Měl na jazyku otázku, ale nevyřkl ji. O svém podezření nemůže tomuto lstivému chlapovi nic prozradit. Pořád ještě není vyloučeno, že by mohl být tajemným Velkým šéfem bandy Katů.

Pak Earp cvrnkl na pozdrav o okraj klobouku a znovu vyskočil do sedla. Ike byl v poslední době na takové podivné návštěvy zvyklý.

„Vím, že jste zvláštní chlap, Wyatte, ale jestli mě zas přijedete navštívit, koukejte s sebou vzít flašku whisky, jinak vám nemám ani co nabídnout. Víte, že nepiju. Jo, když tu byl eště Phin, vypadalo to jinak.“

„Budu na to myslet,“ řekl marshal a s tím vyjeli ze vrat.

Před nimi se rozprostírala rozsáhlá kaktusová pole. Savanu zalévalo červené prosincové světlo.

„Doufám, že to nechcete vzdát?“ zeptal se Doc Holliday.

„Já to nemůžu vzdát. Potkal jsem stovky chlapů, ale žádný nepřichází v úvahu tolik jako on.“

Marshal už dopadl řadu členů bandy Katů, kterým se tady v okolí říkalo podle jejich maskování šedé tváře, ale všichni byli jen malé ryby. Velký šéf zůstával stále v pozadí. Teprve po jeho dopadení se dalo skutečně počítat s tím, že banda Katů bude rozprášena.

Wyatt si vlastně přál, aby tajemným vůdcem byl Ike Clanton. Pak ale se na jihu v údolí San Pedro Valley objevilo nové nebezpečné jméno – Kirk McLowery. Ani toho nesměl spouštět z očí. Kolik tu bylo možných kombinací… Třeba je Ike Velkým šéfem a Kirk jeho zástupcem, nebo jen jeden z nich nebo třeba taky ani jeden… Celé týdny o tom marshal přemýšlel a probíral různé, více či méně pravděpodobné varianty s Docem Hollidayem.

Jeli na jih směrem k Modrým horám. Šest nebo sedm mil před údolím Silvalona se rozhodli, že projedou průsmykem do Mexika. Tady si jich zřejmě nikdo nevšimne, zvláště když pojedou v noci. Potřebovali se totiž dostat do Martini nepozorovaně.

Marshal byl rozhodnut, že tentokrát dostane šéfa bandy za každou cenu. Ale copak dříve k tomu rozhodnut nebyl? Nikdy přece nedělal nic polovičatě. Vždycky se mu ale do cesty postavila nějaká nepřekonatelná překážka.

Za úsvitu dorazili k rovině, kterou se od západu k východu vinula mexická hranice.

„Vidíte ten kouř?“ ukázal marshal kolem půl deváté k jihu.

„Ano. Co to je? Nějaký ranč?“

„To asi ne. Myslím, že je to město.“

„Město?“

V ranní mlze mohli zahlédnout jen pár domků. Rozjeli se tím směrem. Před prvním domkem byl do země zaražený kůl s prknem a na něm sluncem vyrudlý nápis Redman Town.

„Redman Town?“ podivil se marshal.

„Už jsem o něm slyšel,“ odpověděl Doc Holliday. „Luke Short tu jednou byl. Je to jen pár domků.“

Pomalu projížděli jedinou ulicí kolem starostova domu, školy, kolem Hastingse, pekárny, obchodu, až k saloonu, nad jehož vchodem visel nakřivo štít s nápisem Original Scotch.

„Jednu bych si dal,“ zasmál se Doc Holliday.

„Dobře. Snad tam dostanu doutníky, zapomněl jsem si v Tombstonu doplnit zásoby.“

Uvnitř nebyla živá duše. Doc Holliday zaklepal na pult a zavolal:

„Hej! Je tu někdo?“

Žádná odpověď.

Obešel tedy pult a nahlédl do chodby a do kuchyně. Pak prošel chodbou, aby viděl na dvůr. Na jeho volání nikdo neodpovídal.

„Nic?“ zeptal se ho marshal, když se vrátil do výčepu.

„Nikoho není vidět. Vůbec je to tu nějaké divné.“

Stejný pocit měl i marshal, když ani na ulici nezahlédli živou duši. Vyšli znovu ven ke koním.

„Tamhle je obchod, snad dostanu cigarety tam.“

Ale i v obchodě bylo prázdno.

„Haló!“ zavolal.

Otevřely se dveře a v nich se objevila uplakaná Liz.

„Stalo se vám něco, slečno? Chtěl jsem si jen koupit pár cigaret.“

„Kdo jste?“ zeptala se dívka.

„Poslyšte, chci jen pár doutníků, nic víc.“

Dívka beze slova zmizela a zavřela za sebou. Vzápětí se objevil šerif, za ním se tlačili a nahlíželi dovnitř Cramer, Timerman a Colin. Šerif držel v ruce revolver.

„Co se tady děje?“ zeptal se marshal nechápavě.

„Kdo jste?“ odpověděl šerif také otázkou.

„Jmenuji se Earp.“

„Earp?“ Ferguson se zachmuřil.

„Co je na tom divného?“

Šerif rychle přikročil k oknu a vyhlédl na ulici.

„Doc Holliday!“ vykřikl. „Ten člověk venku je Doc Holliday!“

„Správně,“ potvrdil marshal udiveně. Šerif se k němu vrhl.

„Vy jste Wyatt Earp!“

„Ano.“

„Marshale! Tady se stalo něco hroznýho! Jeden bandita přepad banku, která je u mě v kanceláři, a postřelil přitom dva kluky. Oba leží tady vedle a nikdo z nás neumí vyndat kulky z rány!“

Wyatt rychle došel ke dveřím a zavolal na svého přítele.

„Copak? Mají tam brandy?“

„Pojďte rychle a vezměte s sebou brašnu!“

Za dvě minuty byli u lůžka.

„Vy ste Doc Holliday?“ zeptal se starý zálesák Hastings, jako by tomu zázraku nemohl uvěřit. „Mám tady…“

„Mám všechno s sebou.“

Doc Holliday začal ošetřovat nejdříve Rica, který na tom byl hůř. Počínal si velmi zručně a po chvíli ukázal přítomným zdeformovaný kousek olova, který vyndal z rány pod levým ramenem. Zranění na pravé straně bylo nebezpečnější. Lidé v pokoji ani nedýchali.

Pak konečně Doc Holliday nahmatal kulku a začal pracovat pinzetou. Pátravě při tom pozoroval chlapcovu tvář a musel zastavovat krvácení. Kulka v noze už proti tomu byla hračkou, a konečně se mohl věnoval Ferrymu Timermanovi.

„Pane Hollidayi, jakou má šanci?“ zeptal se tiše Ricův otec.

„Kdo to může vědět?“ Doktor pokrčil rameny. „Olovo jsem odstranil a rány vyčistil. Víc nemůžu udělat.“

Starý zálesák souhlasně pokýval hlavou.

„Vy máte zápal plic,“ konstatoval Doc Holliday.

„Jo.“ přikývl stařec. „Už du zase do postele.“

„Počkejte, něco vám dám.“ Doc vyndal z brašny lahvičku a nakapal na lžíci několik kapek. „Spolkněte to.“

„Co to je?“

„Neptejte se. Spolkněte to rychle a zatněte zuby.“

Stařec poslechl a vzápětí se mu stáhla tvář odporem. „Fuj, to je jako jed!“

„Ale pomáhá to.“ Holliday pak začal balit své nástroje.

Cramer ho vzal za ruku.

„Nevím, jak bych se vám odvděčil, pane Hollidayi…“

„Jestli tu máte kapku brandy, není dál už o čem mluvit…,“ mávl rukou Doc.

Cramer mu nalil pořádnou míru. Doc Holliday se napil, poděkoval a rozloučil se. Cramer a jeho žena za ním vyběhli ven.

„Pane Hollidayi, takhle přece nemůžete odejít. Musíme přece…“

„Řekl jsem vám, že už není o čem mluvit.“

Doc Holliday se rozhlédl, ale marshala nebylo nikde vidět. Došel tedy k šerifově kanceláři a už oknem viděl, že to odhadl správně. Ferguson právě líčil, jak došlo k přepadení.

„Starý trik,“ poznamenal marshal.

„No jo, teď to vím taky. Ale v tu chvíli mě to nenapadlo.“

„Kolik mu bylo asi let?“

„Tak třicet, nebo i míň.“

„A jeho kůň? Viděl jste ho?“

„Ne.“

Doc Holliday zůstal stát ve dveřích.

Po chvíli k němu přistoupila Susan. „Vy jste Wyatt Earp?“

„Ne, slečno, ten je vevnitř.“

„Pak jste tedy Doc Holliday.“

„Ano.“

Podala mu ruku a celá se začervenala. „Chtěla bych vám poděkovat, pane Hollidayi.“

„Za co?“

„Ric…, tedy Ric Cramer je…, je to můj kamarád a… Viděla jsem, jak ho postřelil.“

Marshal, který ji slyšel, přistoupil ke dveřím. „Vy jste viděla, jak k tomu došlo?“

„Ano… Byla jsem naproti u potoka.“

„Vzpomněla byste si, jakého koně měl ten bandita?“

„Ano, šimla.“

„Díky, slečno.“

S tím se rozloučili a nasedli na koně. Tentokrát už městečko nebylo vylidněné. Starosta se jim přibelhal vstříc. Smekl klobouk a řekl:

„Pane Earpe, pane Hollidayi, navštívili jste naše město Redman Town v těžké hodině a my musíme poděkovat pánu bohu za to, že jste přišli. Na tenhle den nikdy nezapomeneme. A ani na vás nikdy nezapomeneme. Moc vám děkujeme, pane Hollidayi. Ať už to s chlapcem dopadne, jak chce, děkujeme vám.“

„Nedělejte si s tím starosti, pane,“ odpověděl Doc Holliday.

S tím vyjeli z města. Lidé stáli na ulici a dívali se za nimi.

„Víte, kde teď jsme?“ zeptal se Wyatt Earp svého přítele, když asi půl míle za městem zastavil koně.

„V savaně, řekl bych.“

„To ano. Ale taky v Mexiku.“

„Už?“ podivil se Doc Holliday.

„Ano. Hranice probíhá hned pod Redman Townem. Zrovna jsem to zjistil na mapě. Ty hory tam na jihovýchodě jsou Hampshirské hory. A náš muž mířil na jihovýchod.“

„Že by jel do hor?“ Holliday sklonil hlavu a pozoroval hluboké stopy ve žlutohnědém písku.

„Vypadá to tak.“

„Pojedeme za ním?“

Marshal se zhluboka nadechl. „Náš cíl je na jihu.“

„Já vím. Ale jestli to byl opravdu Šroťák Jimmy?“

„No právě,“ povzdechl marshal a pobídl koně směrem k Hampshirským horám.

Až do pozdního odpoledne mohl zkušený stopař Wyatt Earp sledovat stopu bandity bez problémů. Když se slunce na západě zbarvilo dorůžova a pomalu klesalo k obzoru, narazili na kamenitou půdu a stopy byly stále nezřetelnější. Před nimi se nepřátelsky tyčily Hampshirské hory.

„Tak teď je dobrá rada drahá,“ poznamenal Doc Holliday. „Jak daleko to ještě může být k horám?“

„Nanejvýš šest nebo sedm mil.“

„Kam tam ten ničema mohl mířit?“

„To nevím. Kdyby jel do Martini, musel by se držet jižněji. Ale třeba je tam ještě jiné město nebo ranč…“

Jimmy Hillman se vydal směrem k Hampshirským horám. Po poledni se před ním objevil nějaký ranč. Tady v Mexiku se mu říká hacienda. Zastavil koně a ohlédl se. Jeho stopy v kamení skoro nebylo vidět. A protože se odtud rozbíhá do hor vějířovitě několik údolí, nedá se zjistit, kudy pokračoval dál.

Tryskem se rozjel k haciendě stojící na jednom kopci. Bylo to několik nízkých, obílených stavení, obehnaných nepříliš vysokou bílou zdí.

Hillman už skoro zapomněl, jakou spoušť za sebou zanechal dole na hranici v Redman Townu. Rozhodně ho pro to výčitky svědomí netrápily. Levou ruku, do které ho škrábla kulka, si ovázal kusem košile a rukáv stáhl tak nízko, že nebylo nic vidět.

Dorazil ke kované bráně haciendy, zastavil koně a díval se skrz mříže na prostorný dvůr. Vpravo čerpali dva peoni ze studně vodu ve vědrech. O kus dál za nimi uviděl další tři, kteří hřebelcovali koně. Vlevo pak dvě dívky věšely prádlo. Bylo skoro teplo, což v těchto končinách nebylo zas tak neobvyklé.

„Hej!“ zavolal Hillman.

Jeden z mužů u studny zvedl hlavu, posunul si klobouk do týla a pak se rozběhl, aby otevřel bránu. Hillman kolem něj projel bez pozdravu a zamířil k obytné budově. Právě odtud vyšel muž asi čtyřicetiletý, aby se podíval, kdo to k nim přijel. Byl středně vysoký, podsaditý, měl hranatou hlavu, černé vlasy a stejně tmavé oči. Oblečen byl podobně jako peoni na dvoře.

„Jsem zdejší předák,“ řekl. „Farmář je nemocnej.“

„Hledám práci, pane,“ odpověděl Hillman.

„Proč ne? Odkud ste přišel?“

„Z druhý strany.“

„To sem si myslel. Ste kovboj?“

Hillman přikývl.

„Lidi potřebujeme pořád. Hlavně v zimě, to některý odcházejí dál na jih.“

„Vy ste tu šéf?“

V tu chvíli vyběhl s křikem z jedné stáje na dvůr chlapec asi dvanáctiletý a hned za ním se vyřítil mladý býček. Hillman pobídl koně ostruhami a vyrazil proti zvířeti. Odřízl mu cestu a chlapec stačil utéct k předákovi.

„José!“ ječel, jako když ho na nože bere. „Skoro mě dostal!“

„Nemáš blbnout, Eddie! Co pořád děláš u těch telat? Kdybys je nechal na pokoji, nic by se ti nestalo.“

„Já sem si s nima chtěl jen hrát.“

„Tak si budeš hrát se psem nebo s kočkou. Telata nejsou na hraní.“

„Když oni sou takový roztomilý!“

„Kolikrát sem ti říkal, že vůbec nejsou roztomilý!“

Chlapec mezitím zapomněl na nebezpečí, ze kterého sotva vyvázl, a zeptal se: „Kdo to je?“

„Nový kovboj.“

Hillman seskočil s koně, podal chlapci uzdu a řekl: „Na, odveď ho.“

Eddie se tázavě podíval na předáka a ten kývl.

„Odveď ho do stáje, Ede, a postarej se o něj. Johnny ti s tím pomůže.“

„Všechno je tu trochu jiný než na druhý straně,“ řekl Hillman.

„Eště ste v Mexiku nebyl?“

„Ne, sem tu poprvý.“

„Je to pěkná země, ale moc chudá. Ale lidi si za to můžou sami. Tady na hranicích to eště není tolik vidět. Spousta lidí sem přišla ze severu a tady se prostě usadili. Zdejší hacienda je velká, a kdyby nebyl farmář nemocnej, docela by vynášela.“

„Chudě to tu zrovna nevypadá,“ prohlásil Hillman a rozhlédl se.

„Chudě? Není důležitý, jestli je hacienda chudá nebo bohatá, ale jak funguje,“ poučil ho předák. „Nedělejte si starosti, pane…“

„Menuju se Coleman, Harry Coleman.“

„Dobře, Harry. Odneste si svý věci naproti, je tam eště pár postelí prázdnejch. V šest máme večeři. V poledne ste něco jed?“

Hillman zavrtěl hlavou.

„Tak si zajděte do kuchyně, děvčata tam pro vás něco najdou. Ale pozor – sou tam tři a všechny sou to farmářovy dcery!“

„Ty mě nezajímají,“ odpověděl Hillman, ale v duchu ho napadlo něco úplně jiného.

Děvčata se na něj dívala zaraženě.

Přinutil se zasmát a řekl:

„Zdravím vás, slečny! Poďte honem, starej Coleman má hlad jako vlk. Předák mě poslal za váma, že prej mě určitě nenecháte umřít od hladu.“

Děvčata mu dala jídla vrchovatě a nechala ho v kuchyni samotného. Když se posilnil, vyšel zase na dvůr.

„Můžete se hned dát do práce, Colemane,“ oslovil ho předák, ale Hillman jen mávl rukou. Neměl totiž rozhodně v úmyslu začít se živit prací.

„Ne, ne, začnu až ráno. Sem totiž pověrčivej.“ A příštího rána už po něm samozřejmě nebude na haciendě ani stopy.

Najednou ho polilo horko. Kořist z banky nechal schovanou v sedle! Rychle se rozběhl do stáje. V předních dvou boxech pracovali peoni. Hillman se musel v šeru trochu rozkoukat a pak si všiml otevřených vrat na malý dvorek za stájí. V posledním boxu, právě u těchto vrat, stál jeho kůň a chlapec se právě snažil přehodit těžké sedlo přes břevno.

A pak se to stalo… Dva nebo tři svazky bankovek vyklouzly z postranních kapes a spadly do slámy. Chlapec se hned sehnul. V tu chvíli dopadla na jeho hlavu rána pěstí takovou silou, že proletěl otevřenými dveřmi na dvorek.

Hillman na něj chvíli zíral, pak ho popadl za ruce a táhl dál na dvůr. Zatraceně! klel v duchu. Musím zmizet, a to hned! Začínal propadat panice. Rychle osedlal koně a zastrkal peníze zpátky. Každou chvíli se tu mohl někdo objevit. Zatracenej všivák!

Hillman by ani na vteřinu neváhal a odpráskl ho, ale výstřel by způsobil poplach. Vrátil se tedy k němu a aspoň mu svázal ruce a nohy a z kapesníku udělal roubík. Takto spoutaného ho hodil mezi bedny s krmivem. Pak vyvedl koně na dvůr.

„Hej, co to děláte?“ zajímal se předák.

„Po jídle se dycky potřebuju project, aby mi vytrávilo.“

,,No jo. Tak jen koukejte, abyste pak haciendu vůbec našel.“

„Bez starosti, šéfe!“

Teprve cestou mu postupně došlo, jakou udělal blbost. Jediným výsledkem toho, že na haciendu vůbec vlezl, bylo jídlo, zato ale po sobě zanechal pěknou stopu. Nejpozději večer začnou kluka hledat a taky ho najdou. Tryskem se rozjel k jihovýchodu podél úpatí hor.

K večeru dorazili k haciendě i Wyatt Earp a Doc Holliday, zatímco před banditou se objevila světla nějakého městečka. Tady někde si bude muset najít nocleh. Zimní noci bývají i v severním Mexiku chladné.

Znovu pobídl koně a vjel do města. Jmenovalo se Fortesa a skládalo se z dvaceti až pětadvaceti domů, stejného počtu stodol a malého kostela. Na západním okraji byla řada ohrad. Od městeček na jihu Unie se Fortesa lišila pouze tím, že domky byly nízké, bez patra, a natřené sněhobílým vápnem. Hillman projel hlavní ulicí k osvětlenému výčepu a tam se ptal po nějakém hotelu.

„Hotel?“ odpověděl jeden z mužů lámanou angličtinou. „Nic takovýho tu nemáme, seňore. Ale jestli chcete přespat, tak si zajeďte tamhle naproti do tý uličky, tam je noclehárna.“

Noclehárna byla dokonce jednopatrová a vypadala slušně. Připomínala malý penzion na druhé straně hranice.

Bandita předal koně desetiletému chlapci, ale tentokrát už byl opatrnější. Peníze vzal předtím k sobě. V malé vstupní hale seděl starší muž, opásaný širokým opaskem s dvěma těžkými předpotopními revolvery.

„Hledám pokoj,“ oznámil Hillman.

„Máte čím zaplatit?“

Bandita položil na pult desetidolarovku. Muž po ní rychle sáhl, ale vzápětí mu na ruku dopadla Hillmanova tlapa.

„Moment, amigo, platit se bude až ráno.“

Starý kývl a podal mu klíč.

„Hele, tady není žádný číslo!“

„To je fuk, vemte si, kterej chcete.“

„Všechno je volný?“

„To ne, ale však už si všimnete, kde je obsazeno.“

„Aha,“ řekl bandita a šel si tedy něco najít.

Všechny pokoje byly v přízemí. Hned první dveře byly otevřené a nějaká žena uvnitř popíjela whisky. Zkusil třetí dveře, ale přivítal ho pronikavý ženský výkřik. Chlap jako hora se vrhl ke dveřím a chtěl se prát. Uklidnil ho teprve pohled na Hillmanův namířený revolver.

Pátý pokoj byl konečně prázdný. Hillman se svlékl, opláchl si obličej vodou z mísy a natáhl se na postel. Okamžitě usnul a probudilo ho až řinčení nádobí z jídelny. Hned vstal, oblékl se a šel se najíst.

Přede dveřmi do jídelny se zarazil a rychle se přitiskl ke zdi. Stál tam vysoký muž s rozložitými rameny a úzkými boky. Měl větrem a nepohodou ošlehanou tvář s ostře řezanými rysy, vlasy černé jako uhel a neskutečně modré oči. Oblečen byl v černé kůži, na krku červený šátek a na hlavě černý klobouk.

Po obou stranách opasku měl zavěšené velké revolvery. Zbraň po levé straně měla nezvykle dlouhou hlaveň a musel to být jeden z poměrně vzácných šestihranných revolverů buntline special, které jsou pověstné svým dostřelem. Tvář muže byla ve stínu, ale Hillman ho okamžitě poznal.

„Wyatt Earp!“ projelo mu hlavou a zachvátila ho panika. Pak udělal chybu. Prudce se otočil a schoval se za závěs.

Marshal se tvářil, že si ničeho nevšiml. Naopak přešel k okénku, kde se vydávalo jídlo, a hlasitě zavolal, kdy budou hotové steaky, které si objednal. Na odpověď ale nečekal. Místo toho rychle ustoupil stranou, aby na něj nebylo z chodby vidět, přiblížil se tiše k závěsu a prudce jím trhl.

Jimmy Hillman uskočil stranou a sáhl po revolveru. Marshal instinktivně sklonil hlavu. Kulka proletěla kolem něj a naproti rozbila okno. Bleskurychlým pohybem vykopl banditovi zbraň z ruky. Revolver dopadl na dlaždice a odskočil. Hillman se po něm vrhl, ale naběhl marshalovi na pravý hák, kterým ho odhodil na zeď.

Hillman byl však jako ze železa. Vztekle zařval a vrhl se na protivníka. Velkou šanci neměl, ale náhodou se v běhu chytil za závěs a jak jím prudce trhl, skoby ve zdi nevydržely a těžká dřevěná konzole spadla marshalovi na hlavu a ramena. Rána to nebyla příliš nebezpečná, ale srazila ho k zemi a navíc na něj spadl těžký plyšový závěs. Hillman okamžitě využil šance a vyrazil ven.

Vzápětí vešel do tmavé chodby Doc Holliday. Nevěřícně se díval na změť na podlaze.

„Wyatte!“

„Tady!“ ozvalo se zpod těžké látky.

Holliday prudce odhodil zaprášený plyš a marshal s kašláním vstal.

„Rychle, utekl nám!“

Holliday se vrhl k východu a tam se srazil s nějakým mužem. Měl na prsou hvězdu.

„Co se to tu děje?“ zeptal se přísně. „Kdo jste? To vy jste střílel? Půjdete hned se mnou!“

Ale to už k nim dorazil Wyatt Earp a vysvětloval, že pronásledují zločince.

„To by moh říct každej. Sami jste zločinci. Tak hezky pracky nahoru!“

Doc Holliday ho rýpl hlavní do žeber.

„Uhni z cesty, chlape, nebo něco uvidíš!“ Šerif o krok ustoupil, ale vchod neuvolnil. Z ulice se ozval dusot kopyt. Marshal prudce odstrčil šerifa a vrhl se na ulici.

„Bože! Ukradl mi koně!“

Doc Holliday zaklel a vyrazil za ním. Nemělo smysl střílet po banditovi, byl už příliš daleko. Vrhl se ke svému koni a vyskočil do sedla.

Vtom za marshalovými zády třeskl výstřel a Doc Holliday se svezl k zemi.

„Chlape, copak jste se zbláznil?!“ zařval na tupého šerifa a vrhl se k příteli. Ten už se však zvedal ze země.

„To nic, jen mě to trochu škráblo.“ Přitiskl si na ránu kapesník a společně se vrátili dovnitř. Tam si ránu obvázal. Šerif mezitím zmizel.

Oba muži z Dodge City stáli zachmuřeně v hale a zvažovali co dál.

„Toho už nedoženeme. Na vašem koni rozhodně ne,“ prohlásil Doc Holliday.

„Kde je ten šiml?“ zeptal se marshal na dvoře peona.

„Jakej šiml?“

„Ten, co ho tu nechal ten cizinec.“

„Stojí ve třetím boxu, pane.“

Marshal ho osedlal a Doc Holliday už mezitím také seděl na koni. Po šerifovi nebylo ani stopy. Taková smůla! Už měli banditu na dosah a v posledním okamžiku všechno zmařila náhoda! Kam se tak asi desperát vydal?

Nad krajem se prostírala neproniknutelná tma. Bylo nemyslitelné najít před úsvitem nějakou stopu. Stáli na kraji města a dívali se k horám, které tvořily na jihovýchodě hradbu ještě černější než okolí.

„Chcete jet dál?“ zeptal se Doc Holliday klidně.

„Ano.“

„A kam?“

„K jihovýchodu.“

„Vypadá to, že tam má namířeno,“ přikývl Holliday. „Pokud to na nás ovšem jen tak nehraje.“

„To už musíme riskovat.“

Vyjeli do tmy. V noci se ochladilo a od západu vál ostrý vítr, takže si museli vyhrnout límce. Tak pokračovali v cestě podél západních svahů Hampshirských hor vstříc neznámému cíli.

Kolem druhé hodiny v noci uviděli v dálce slabé světlo. Byla to hacienda. Brána byla zamčená, ale na sloupu objevil marshal táhlo zvonku. Někde naproti se otevřely dveře, k vratům přiběhl se štěkotem pes velký jako tele a začal oba muže očichávat. Pak se přišoural nějaký malý muž. V pravé ruce mu chrastil svazek klíčů. Nechal si odstup asi dvacet metrů a zeptal se, co se děje.

„Můžeme mluvit s farmářem?“ zavolal marshal.

„Ne, ten spí. A co chcete?“

„Hledáme jednoho jezdce. Američana.“

„Tady žádnej Američan není.“

„Škoda,“ ozval se Doc Holliday, „Je to náš kámoš a říkal, že se tu staví.“

„Kámoš?“ opakoval muž a podrbal se na hlavě. „Je to fakt váš kamarád?“

„Jasně!“

„No tak poďte. Aspoň mu vemete, co tu ztratil.“

„Ztratil?“

„Jo. Prsten. Když napájel koně u studny a nacpával si pytel s proviantem. Farmář ho sám našel, úplně náhodou.“

Oba muži napjatě poslouchali. „Vlastně, když o tom tak přemejšlím,“ pokračoval peon, „já vám ten prsten dát nemůžu. Co kdybyste přece jen nebyli jeho kamarádi. Třeba ho ani neznáte… Ale jestli ste jeho kamarádi, tak musíte vědět, jak ten prsten vypadá, ne? Tak jak?“

„Je velký a je na něm něco vyryto,“ odpověděl Doc Holliday.

„Něco vyrytýho. Ale co?“

„Trojúhelník,“ vyhrkl marshal a sám si později nedovedl vysvětlit, proč to řekl.

„Aha, vidím, že ste opravdu jeho kámoši.“ Peon přistoupil k vratům. „Tak si ten prsten vemte. A řekněte mu, ať si dává lepší pozor na svý věci. Chlap, kterej se tu prohání na takovým koni, si musí dávat dobrej pozor, jinak bude po něm.“

„No jo,“ souhlasil Doc Holliday, „Fred má nádhernýho hřebce, co?“

„To teda jo,“ přikývl peon uznale. „V životě sem tak krásný zvíře neviděl.“

Wyatt Earp si krátce prohlédl prsten a zastrčil ho do kapsy. Takže Hillman patří k bandě katů! To je tedy překvapení…

„Tak co říkáte teď?“ zeptal se marshal, když už nebyli na doslech.

„Neříkám nic. Jestli je to opravdu Šroťák Jimmy, víme teď, že mají mezi sebou o jednoho pořádně nebezpečného ničemu víc.“

Bylo jim jasné, že bandita má před nimi velký náskok. Jeho kůň, na kterém teď jel marshal, nebyl sice špatný, ale moc dobrý taky ne.

Když konečně začalo svítat, objevilo se před nimi v dálce na úpatí jednoho z údolí město. Cesta, kterou urazili v noci, nebyla moc dlouhá. Terén byl značně nerovný a občas museli přebrodit říčku, což je samozřejmě zdržovalo.

„To bude asi Aduca,“ řekl marshal.

Pomalu se přiblížili k prvním domkům. Aduca bylo středně velké pohraniční město a jako řada jiných mexických měst bylo už v okamžiku svého založení předurčeno k zániku. Podloží, na kterém bylo postaveno, se totiž pod stavbami pomalu propadalo.

Tenkrát na počátku osmdesátých měst to ještě vypadalo, že se Aduca rozrůstá a má budoucnost. Ale první náznaky konce už tu byly patrné – některé domky byly opuštěné. V jednom okně na hlavní ulici uviděli slabé světlo.

„Kolik může být hodin?“ zeptal se marshal.

„Tři čtvrtě na tři.“

„Tak to bude pekařství, tam už se pracuje.“

Skutečně už přede dveřmi ucítili vůni čerstvého chleba. Žena v bílé zástěře leknutím vykřikla, když uviděla mužskou postavu. Marshal se informoval, kde by našli šerifa.

V jeho domě byla samozřejmě tma a ve vedlejší kanceláři také. Noční službu, která byla ve státech Unie obvyklá, tu zřejmě nedrželi.

To však bylo jen zdání, protože v příštím okamžiku se prudce otevřely dveře a objevil se muž s namířenou puškou. „Co chcete?“ křikl na ně.

Marshal seskočil s koně a vysvětlil mu, co tu hledají.

„O tom vám nic nepovím,“ pokrčil muž rameny. „Asi byste měli ject kousek dál a zahnout do druhý ulice. Tam je velkej výčep – počítám, že eště nebude zavřenej.“

Popsaný dům našli podle toho, že se tam skutečně ještě svítilo. Doc Holliday držel oba koně za uzdy a marshal vykročil ke vchodu. V tu chvíli se dveře otevřely a vyšel nějaký muž. Udělal pár kroků a zarazil se.

„Hej, tady se zrovna zavírá! Jestli se chcete eště napít, musíte sebou hodit! Ale moc vám to neradím, ty splašky, co tady ten zloděj čepuje, za to nestojí…“

Muž mluvil anglicky.

Marshal mu popsal Hillmana a zeptal se, jestli ho tu neviděl.

„To vám tedy nepomůžu. Ale počkejte… Vevnitř sedí eště Toby Jeremy a jeho bráchové, od půlnoci hrajou poker. Třeba ho mohli vidět oni.“

Marshal mu poděkoval a vešel do výčepu. Uvnitř skoro nebylo vidět pro štiplavý kouř, který se držel pod nízkým stropem. Jak se tu vůbec dá dýchat? Zmínění Jeremyové vypadali jako kovbojové z Unie. Marshal přistoupil k jejich stolu, cvrnkl rukou na pozdrav o okraj klobouku a zeptal se na Šroťáka Jimmyho.

„Počkejte, pane…“ Jeden z bratří přimhouřil oči a přemýšlel. „Myslím, že takovýho, jak říkáte, sem viděl tamhle u výčepu.“

Otočil se a zavolal na hostinského: „Alfredo!“

Ke stolu se přiblížil neduživý chlapík a utřel si špinavé ruce do ještě špinavější zástěry.

„Hele, Alfredo, vzpomínáš si na toho cizince, co tu byl včera večer? Stál u pultu a byl v ksichtě celej poďobanej…“

Hostinský se krátce podíval na marshala, pokrčil rameny a vrátil se k pultu.

„Nic si z toho nedělejte, pane,“ potěšili ještě bratři marshala a věnovali se svému pokru.

Marshal vyšel ven a za ním ještě jeden muž.

„Slyšel sem, že ste se ptal po tom cizinci, pane,“ oslovil ho neznámý. „Možná bych věděl něco, co vás zajímá. Včera tu stál hezkou chvíli u pultu a lil do sebe Miracolo. Zrovna sem náhodou vyšel na ulici, když nasedal na svýho hřebce.“

„Viděl jste jeho koně?“

„Aby ne! To vám teda byl kus! V životě sem takovýho krásnýho plaváka neviděl! Jako by měl oheň v těle!“

„Viděl jste, kam ten člověk jel?“ přerušil marshal jeho chvalozpěv.

„Jo, dá se to tak říct…“ Co se týkalo konkrétních informací, byl už chlapík skoupější.

Doc Holliday se k nim přiblížil, vyndal z kapsy minci, hodil, ji do vzduchu a levou rukou zase chytl.

„No, jen se zamyslete. Třeba si vzpomenete…“

„Jo, kdyby mi ta mince říkala pane, asi bych si vzpomněl.“

„Tak prosím.“ Doc Holliday znovu vyhodil minci a Mexičan po ní hbitě skočil.

„Jel ke Castellovi.“

„Ke Castellovi?“

„Jo. To je jedna hacienda na svazích Hampshirskejch hor.“

„Je to daleko?“

„Pěknej kousek cesty.“

„Jak dlouho se tam jede?“

„Přijde na to.“

„Na co?“

„Když zná člověk cestu, je tam za hodinu a půl. A když ne, tak třeba za půl dne.“

„Vy tu cestu znáte?“ zeptal se Doc Holliday.

Muž přikývl. „Ale nenamáhejte se. Teď v noci nikam nejedu.“

„A proč ne?“

„Protože mě eště neomrzel život.“

„Je to tak nebezpečné?“

„Jo. A sice hned nadvakrát. Zaprvý je poslední část cesty pěkně strmá a zadruhý lidi z Castellovy haciendy nemají rádi, když se okolo motá někdo cizej. A navíc mám taky svou práci.“

„Měl bych pro vás návrh,“ řekl marshal. „Kdybyste nás dovedl k haciendě, dobře bychom vám zaplatili.“

„Já bych rád,“ muži se chtivě zaleskly oči, „ale fakt si to nemůžu dovolit. Když teď v noci nezačnem péct, nebude ráno chleba a to by byl se mnou konec. Je tu ve městě eště jeden pekař a ten nečeká na nic jinýho, než jak by mě vyřídil!“

„Nevíte o nikom, kdo by nás tam mohl zavést místo vás?“

„To teda ne. Tam se nikdo nepožene, a zvlášť potmě.“

„Ale za chvíli se přece rozední. Pak bychom třeba někoho našli, ne?“

„Pochybuju. Tam nahoře na haciendě uměj moc rychle střílet…“

Marshal zastrčil pekaři do kapsy další minci, která zazvonila o tu první, a nechal si podrobně vysvětlit cestu.

„To můžete ject rovnou ke všem čertům a dopadlo by to stejně,“ zabručel si pro sebe pekař, který se za nimi ještě chvíli díval.

Hillman skutečně vyjel z města na východ směrem k horám a dostal se k průsmyku, který vede ke Castellovu ranči. Cestu znal, ovšem vždycky sem jezdíval z druhé strany a ne jako dnes od Redman Townu. Věděl, jaké záludnosti se cestou skrývají, a proto pro něj nebyly tak nebezpečné.

Ovšem jeho náskok nebyl zase tak velký, protože ho hřebec nechtěl poslouchat. Hillman nebyl člověk, který by uměl zacházet s takovým ušlechtilým zvířetem. Všechno dělal špatně – bil ho a bodal ostruhami. Výsledkem bylo, že se hřebec choval stále tvrdohlavěji. A na strmých horských stezkách často mnoho nechybělo, aby jezdce shodil.

Poslední část cesty už byla tak nebezpečná, že bandita radši seskočil a šel pěšky. Konečně se objevila planina, na které stála hacienda. Hillman znovu naskočil a dojel k ní tryskem. Kus od stavení si uvázal přes tvář šedý šátek.

Velká brána byla zavřená. Za mřížemi se objevili dva chlapi s revolvery.

„Kdo je tam?“

„Jimmy.“

Vrata se otevřela. Hillman vjel do dvora a uvázal koně. Pak vystoupil na verandu a nahlédl do otevřených dveří. Stál tam muž a přes hlavu měl nataženou kápi. Stejnou podal i Hillmanovi. Ten si sundal šátek a muž ho odvedl do velké místnosti chatrně osvětlené jedinou petrolejkou.

Kolem mohutného stolu tu sedělo na dvacet mužů, všichni maskovaní kápěmi. V čele stolu seděl muž, jehož kápě měla černou špičku. Velký šéf! V mihotavém světle petrolejky vypadala celá scéna strašidelně.

Muž vpravo vedle šéfa trochu zvedl hlavu a Hillman měl pocit, jako by otvory v kápi viděl, jak mu žhnou oči.

„Sedni si!“

Bandita se usadil na konci stolu. Po celou dobu bylo ticho.

Pak zvedl šéf ruku a dal znamení jednomu muži. Byl to tentýž, se kterým se marshal už dvakrát setkal. Jmenoval se Lazaro Capucine. Podruhé ho dokonce zatkl, ale od té doby byl bandita zase dávno volný. Banda Katů byla příliš mocná, než aby někdo z jejích prominentů seděl ve vězení dlouho. Proto se také nechal zatknout tak klidně.

„Vypadá to, že náš muž z Douglasu už nepřijde,“ řekl Capucine. Na toho by se načekali dlouho, padl totiž u Flagstaffu v přestřelce. Capucine pokračoval: „Museli jsme se setkat tady místo v Nogalesu, protože nahoře ve Státech máme horkou půdu pod nohama. Jde po nás jako ohař a pár našich už na to zařvalo. Nebyli dost opatrní a každý si za to mohl sám.“

Několik mužů něco nesouhlasně zavrčelo. Velký šéf zvedl ruku a všichni okamžitě zmlkli.

„Musíme být ještě opatrnější!“ zvýšil Capucine hlas. „Mnohem opatrnější! Wyatt Earp nás připravil o pět vůdců a řadu lidí z mužstva. Velký šéf se proto rozhodl, že od dnešního dne bude naším prvořadým cílem toho muže zničit. Wyatt Earp musí zemřít!“

Kolem stolu se opět ozvaly tlumené hlasy.

„V tuto chvíli je marshal zase v Tombstonu. To se samozřejmě může změnit, ale tohle je nejčerstvější zpráva, kterou šéf dostal teprve včera…“

Jeden u stolu to věděl líp: Jimmy Hillman. Ale dával si dobrý pozor, aby se neprozradil. Musel by totiž zároveň také prozradit, za jakých okolností se s marshalem setkal. A to by si s ním Velký šéf pěkně vyřídil!

„Šéf vypracoval plán a ten se nesmí zhatit! Všichni se na něm budeme podílet…“ Pak je seznámil s podrobnostmi. Plán to byl skutečně ďábelský. Bylo vidět, že je výplodem geniálního mozku – bohužel však mozku geniálního zločince.

Velký šéf mlčky naslouchal svému zástupci. Jako obvykle sám nepronesl na shromáždění ani slovo. Plán počítal nejen se zabitím Wyatta Earpa jako nepřítele číslo jedna, ale měl zároveň vyřídit i Doca Hollidaye. A aby bylo dílo dokonalé – i tombstonského šerifa Lukea Shorta.

Američan Capucine, původem z Itálie, se před deseti lety zapletl v Bostonu do aféry Holmany a po velkém monstrprocesu byl odsouzen za vraždu k pěti letům káznice. Teď se dostal zase nahoru, tak vysoko, že mohl rozkazovat celé velké bandě.

Velký šéf zavedl novinku – jména se vůbec nepoužívala, každý z nižších velitelů měl přiděleno číslo. Jimmy Hillman byl číslo sedmnáct. Tak se navzájem neznali a ani nevěděli, kdo k nim promlouvá. Znali jen jeho hlas.

Venku začínalo svítat. Velký šéf se zvedl a poodešel k oknu. Capucine mluvil dál. Najednou se šéf prudce otočil a pokynul mu, aby přistoupil k oknu. Capucine okamžitě uposlechl. Šéf mlčky ukázal na dvůr.

„Komu patří ten kůň?“

„Mně!“ ozval se Hillman.

„Tenhle kůň?“ vypravil ze sebe Capucine.

„No… proč by ne?“ nechápal Hillman, co se děje. Co na tom koni mají?

„Ty blázne!“ praštil Capucine pěstí do stolu. „Jak jsi k němu přišel?“

„Je můj!“

Capucine rychle obešel stůl a zastavil se před ním. „Ptal jsem se, jak jsi k němu přišel, číslo sedmnáct!“

Hillman vstal a levou ruku držel pro jistotu na dosah revolveru. „Už sem přece řek: patří mně!“

Tvářil se jakoby nic, ale dobře mu nebylo.

„Ten kůň patří člověku, kterého tu nechceme potkat ani náhodou!“

Hillman jen pokrčil rameny a neřekl nic.

„Je to kůň Wyatta Earpa!“ vykřikl Capucine do ticha.

„Jo, to je fakt,“ odpověděl Hillman. „Teda – byl to jeho kůň. Teď je můj.“

„Jak tomu máme rozumět?“ Capucine o krok ustoupil a dal hlavu na stranu. Každý, kdo ho znal, věděl, že teď je třeba dát si na něj pozor. „Mluv, sedmnáctko!“

„Já sem toho koně koupil.“

Capucine se otočil a vyměnil si pohled se šéfem. Ten zavrtěl hlavou.

„Tak poslouchej, sedmnáctko, teď okamžitě řekneš pravdu, nebo tě odtud vynesou nohama napřed.“

„Řek sem, že sem ho koupil,“ napřímil se Hillman. „A je to pravda.“

„Ptám se tě potřetí a naposledy.“

„No dobře,“ zavrčel Hillman, „tak teda sem ho ukrad.“

„Kde?“

„V Tombstonu.“

„Kdy?“

„Před čtyřma dnama.“

Teď došel k Hillmanovi pomalým krokem i Velký šéf. Zastavil se těsně před ním. Hillman měl pocit, že se šéf celý chvěje. Pak se rychle otočil a beze slova vyšel na dvůr. Hned na to uslyšeli dusot kopyt.

„Ty idiote!“ zíral na Hillmana Capucine. „Na co jsi přitom myslel? Že si Wyatt Earp nechá jen tak ukrást koně? A ještě k tomu od někoho, jako jsi ty?“

„A co by asi tak moh dělat?“ odvážil se Hillman.

„Já ti řeknu přesně, co udělá! Bude ti v patách, tak dlouho, až tě najde! Což znamená, že najde taky nás! Nebo aspoň místo, kde se scházíme. A všechno je tvoje vina!“ Capucine se vrátil na své místo a řekl už klidným hlasem: „Pro dnešek končíme. Sejdeme se zase o půlnoci v Meranitu za radnicí.“

Místnost se vmžiku vyprázdnila. Banditi nasedli na koně a rozjeli se.

Jen hodinu a půl poté dorazili Wyatt Earp a Doc Holliday na okraj planiny a spatřili před sebou haciendu. Vyměnili si krátký pohled beze slov a Doc Holliday pak vyjel k budovám sám.

Cestou se dohodli, že bude lepší, aby Doc Holliday nejprve prosondoval situaci. Sice i tak existuje nebezpečí, že bude odhalen, pokud se na haciendě zdržují další členové bandy, ale přece jen není tak všeobecně známý jako Wyatt Earp. Kromě toho má rychlého koně, který by ho mohl zachránit, kdyby bylo kolem haciendy příliš horko.

Doc dojel k bráně. Všude bylo ticho. Hacienda vypadala opuštěně. Objel dvůr dokola a našel postranní branku, která nebyla zamčená. Seskočil z koně a vešel. Nejdříve uviděl velkého kocoura, kterého zřejmě vyrušil z klidu, a pak si všiml dvou mužů. Dělali něco u kůlny s nářadím.

Vlevo stálo obytné stavení, dlouhý, obílený dům s prostornou verandou. Doc Holliday vystoupil po několika schodech na verandu a znovu se rozhlédl. Pořád bylo ticho. Došel k domovním dveřím. Také nebyly zamčeny. V předsíni uviděl nějakou ženu, kterou jeho příchod velmi překvapil.

„Kdo ste?“

„Hledám pár přátel,“ odpověděl neurčitě.

„Ale ty už sou dávno…,“ zarazila se, že prozradila příliš mnoho a bez dalšího vysvětlení vběhla do jedněch dveří.

Když se za minutku vrátila s chlapem jako hora, Doc Holliday už na chodbě nebyl. To, co slyšel, mu stačilo. Podařilo se mu zmizet tak nepozorovaně, jak přišel.

„Jsou pryč!“ mávl znechuceně rukou, když dorazil k marshalovi.

„Kam jeli?“

„To kdybych věděl!“

„Před pár hodinami tudy projela spousta jezdců. Mířili na východ,“ mohl teď konstatovat marshal, který zatím prozkoumal stopy okolo ranče.

Doc Holliday se podíval přes planinu na příkré svahy na jihovýchodě.

„To není moc příznivá situace. Za kterýmkoli kamenem může ležet chlap s puškou a přivítat nás pěkně olovem.“

„Nemáme jinou možnost, pokud se nechceme vrátit stejnou cestou, kudy jsme se sem nahoru vyškrábali.“

Doc Holliday se obrátil k místům, kudy přijeli, a zavrtěl hlavou.

„Tak teda jo, pro mě za mě pojedeme dál. Ale nepodíváme se nejdřív na haciendu, jestli tam někdo z banditů nezůstal?“

„To by nemělo smysl. Stejně by nám nic neprozradili. Buď budou patřit k bandě, nebo budou strachy bez sebe, že by se jim banda mohla pomstít. Kdo žije takhle osaměle v horách, naučí se opatrnosti, to mi věřte. Ostatně už jsem se trochu zorientoval. Odjelo odtud dost jezdců, víc jak deset.“

Pronásledování ovšem bude velmi namáhavé a především nebezpečné. Krajina tu byla přesně stejně odlehlá a opuštěná jako kolem Červeného jezera ve Stříbrných horách. Oba muži z Dodge City museli vynaložit veškerý svůj um a zkušenosti, aby na sebe bandity neupozornili.

Kolem poledne už bylo marshalovi jasné, kam banditi míří.

„Jedou do Meranita,“ oznámil. Zastavili na úpatí jednoho údolíčka a začali studovat mapu, kterou vozil marshal na všech cestách s sebou.

K městu dorazili v noci. Meranito bylo větší než okolní městečka. Rozhodli se, že by nebylo rozumné vjet do města od severozápadu, tedy v místech, odkud přijeli, a objeli ho obloukem k jižnímu konci hlavní ulice, na kterou pak dorazili jednou postranní uličkou.

I tady byly typické nízké obílené domky, postavené dost daleko od sebe, kostel s dvěma věžičkami a ohrady na koně přímo uprostřed města. Na hlavní ulici bylo několik výčepů, kterým se tady říká cantina. Ještě se v nich svítilo. Oba muži se drželi ve stínu a pozorovali ulici.

„Tamhle naproti to vypadá jako nájemní stáj,“ řekl Doc Holliday.

„To ano, ale koně tam rozhodně nedáme.“

„Nemůžeme přece znovu riskovat, že je uvážeme jen tak na ulici. To jim můžeme rovnou oznámit, že jsme tady!“

„To rozhodně nemám v úmyslu.“

„Co tedy chcete dělat?“

„Pojďte, uvidíte.“ Marshal vzal koně za uzdu a vedl ho do jednoho dvora, který předtím hezkou chvíli pozoroval. „Vypadá to, že je ten dům prázdný. A stáj je tu taky. Myslím, že tady bychom mohli koně pár hodin nechat.“

To také udělali. Uvázali je v prázdné stáji a zajistili vrata závorou. Když chtěli vyjít do uličky, zaslechli blížící se kroky dvou mužů. Okamžitě strnuli, aby si jich nevšimli. Chlapi ale měli namířeno do cantiny a o okolí se nestarali.

Wyatt Earp a Doc Holliday tedy vyšli ze vrat a zamířili také k hlavní ulici.

„Obejdeme výčepy?“ zeptal se Doc Holliday.

„Ne, to je příliš nebezpečné. Kromě toho si myslím, že si Hillman bude dávat pozor, aby se neukazoval po cantinách. Musí přece počítat s tím, že jsme mu v patách.“

Pomalu šli tmavou ulicí. V místech, kde se rozšiřovala a tvořila oválné náměstí, stála před jedním domem šibenice! I to byl nápad Velkého šéfa. Když nahoře na Castellově ranči uviděl marshalova koně, vyrazil odtud jako štvaný fúriemi, protože byl přesvědčen, že jim Hillman přivedl marshala na krk.

Když už to Hillman tak zvrtal, musí situaci nějak využít ve svůj prospěch. Nastraží marshalovi léčku! Věděl, že Wyatt Earp už na takovou šibenici narazil několikrát, a vždycky se v okolí našla nějaká mrtvola. Tentokrát ovšem ten mrtvý bude on sám!

Capucine vysvětlil chlapům šéfův plán. Byl jediný, kdo byl se šéfem v přímém kontaktu. Jakým způsobem mu šéf předával rozkazy, ovšem nikdo nevěděl přesně.

„Věc se má tak,“ začal Capucine. „Šéf chce marshalovi nastražit past, ze které nebude úniku. Tady postavíme šibenici a jestli se vůbec marshal objeví ve městě, zaručeně vejde do tohoto domu. Tím bude vyřízený.“

Pak rozdělil muže do skupin. Sedm jich číhalo v pustém domě, bývalém hotelu – dva hned u vchodu, další dva v chodbě, jeden u dveří do dvora a po jednom v kuchyni a v hale. Na dvoře hlídali další tři chlapi. Ostatní čekali v sousedství, v malém domku po pravé straně hotelu. Měli rozkaz hlídat celou noc. Pokud se marshal do svítání neobjeví, mohli stanoviště opustit.

Dohromady se jich tu skrývalo sedmnáct. Osmnáctý – sám šéf – ani nepomyslel na to, že by se měl vyskytovat poblíž hotelu. Jeho stanoviště bylo na druhé straně náměstíčka u okna jednoho také opuštěného domu. Na dvoře stál připravený osedlaný kůň.

Vymyšleno to bylo dobře. Marshal se jistě bude chtít podívat do domu s šibenicí – jak by ho mohlo napadnout, že je to past?

Chlapi tu stáli s připravenými revolvery a napínali oči i uši, aby pronikli tmou. V podstatě byli rádi, že se nemusí hnát za marshalem do Tombstonu. Tam je Wyatt Earp jako doma a nebylo by snadné dostat se mu na kobylku. Tady naopak, když už jim sám vlezl do cesty, bude celá věc mnohem snazší. Nemá šanci uniknout.

Muž, který těm sedmnácti nešel z hlavy, se v tu chvíli nacházel na hlavní ulici asi tři sta kroků od nich. Podíval se na kostelík, z jehož oken dopadalo na ulici slabé světlo.

„Co to je? Že by byli lidi ještě v kostele?“ zajímal se Doc Holliday.

„Nevím.“

Najednou se Doc Holliday pleskl do čela.

„Vždyť je přece Štědrý večer! Asi to bude katolický kostel, takže se tam slouží půlnoční mše.“

Došli ke dveřím kostela a nahlédli dovnitř. Bylo tam jen pár lidí, hlavně starých. Mladí asi slavili Vánoce jinak. Kněz právě scházel se sklopenou hlavou od oltáře a obrátil se k sakristii.

Pár minut nato zaklepal na dveře sakristie Wyatt Earp. Trvalo hezkou chvíli, než mu otevřeli.

„Mohl bych s vámi mluvit, otče?“

„Samozřejmě, synu, i když jste přišel oklikou. Správnější by bylo jít k Bohu a ke mně přímo, přes chrám Páně.“

„Jmenuji se Earp, otče.“ Marshal smekl klobouk a vešel do sakristie. „Přijíždím…“

„Earp?“ podíval se na něj kněz pozorně. „Vy jste z Unie?“

„Ano.“

„Už jsem to jméno slyšel. Počkejte, jeden známý šerif se tak jmenuje. Vy jste…“

„Jsem Wyatt Earp.“

„Wyatt Earp!“ vyhrkl kněz. „Takže přece! Hledáte nějakého banditu?“

Marshal přikývl.

„Ano, ano… To je tedy těžká rada.“ Kněz rukama neklidně žmoulal tmavočervenou sváteční štolu, kterou měl přehozenou přes sněhobílý ornát. „Máme Vánoce, seňore.“

„Já vím, otče. Ale to přece pro mě nemůže být důvod, abych nechal lupiče uprchnout, aby mohl páchat další zločiny.“

Stručně pak knězi vysvětlil, o co jde. Starý muž nešťastně pokyvoval hlavou.

„Ano, to je strašné. Já vím, ale bohužel vám nemůžu pomoct. Toho člověka, kterého jste popsal, jsem neviděl. Ani žádnou skupinu jezdců. Ovšem musím přiznat, že jsem byl celé odpoledne v kostele.“

„Kde tu bydlí šerif?“

„Kousek dál v ulici, nad náměstím. Takový velký dům a před ním svítí světlo. Nemůžete se splést.“ Marshal poděkoval a než stačil otevřít dveře, ozval se za ním kněz ještě jednou: „Počkejte, seňore.“

Wyatt Earp se k němu otočil. Kněz měl ruce složené na prsou a díval se na něj nejistým pohledem.

„Lhal jsem vám, seňore. Je mi to líto, ale věřte mi, udělal jsem to jen proto, abych zachoval klid této svaté noci.“

Marshalovy oči se rozšířily údivem. Kněz se odmlčel. Zjevně sváděl vnitřní boj. Marshal mlčel. Kněz se opřel rukama o komodu a sklonil hlavu.

„Viděl jsem ho, šerife. Jeho, i ty ostatní. Přijeli před setměním a naproti před výčepem Mexičana seskočili z koní. Počítám, že jich bylo víc jak patnáct.“ Znovu se odmlčel. „Stál jsem právě ve dveřích kostela. Neviděli mě. Samozřejmě jsem neviděl podobanou tvář, protože všichni měli masky, ale poznal jsem toho koně podle vašeho popisu. Hned mi byl nápadný, jak přijeli.“

Teď se kněz otočil tváří k marshalovi.

„Víc už vám opravdu nemůžu říct, šerife…“

„Viděl jste, kam šli?“

„To právě ne. Když jsem za hodinu zase vyhlédl na ulici, koně už tam nebyli. A v cantině taky bylo ticho. Chvíli jsem čekal, ale nic se nedělo. Tak jsem tam naproti zašel. Sice jsem nebyl v cantině, ani nepamatuju, ale tentokrát jsem měl pocit, že bych tam měl zajít. Hostinský nebyl doma. Ani jeho žena s dcerou. Jen starý černoch, co tam posluhuje, ale ten je hluchoněmý. Sice na mě divoce gestikuloval, jenže jsem mu nerozuměl.“

Znovu bylo chvíli ticho.

„Po půlhodině jsem našel hostinského s rodinou ve stodole. Všichni byli spoutaní a měli roubíky v ústech. Pohrozili jim smrtí, kdyby něco prozradili… A teď už je to opravdu všechno, co vím.“

„Děkuji vám, otče,“ řekl Wyatt Earp a vyšel ven.

Starý kněz došel ke dveřím, otevřel je a zašeptal za ním:

„Bůh vás provázej, šerife…“

Když marshal obcházel kostel, vystoupil ze stínu křoví Doc Holliday. Marshal měl najednou nepříjemný pocit, své typické tušení nebezpečí. Kde se mohou banditi skrývat? Musí být přece někde ve městě!

Pomalu šli oba na ulici a na rohu se zastavili. Od nastražené pasti je dělilo sotva dvě stě padesát kroků. Doc Holliday si zapálil cigaretu a dával pozor, aby na sebe neupozornil zábleskem ohně.

„Nemůžu se zbavit pocitu, že jsme se zase jednou dostali do zatraceně nepříjemného města. Něco tu připomíná Tombstone, nemyslíte?“

Marshal mu musel dát za pravdu. Svíravý pocit v hrudi už se blížil fyzické bolesti. Pomalu šli dál po ulici k náměstí. „Říkal, že tady někde bydlí šerif.“

Doc Holliday jen přikývl a zašlápl do písku nedopalek. Právě procházeli kolem tmavého dvora, kde se ve tmě rýsovaly obrysy několika vozů na vysokých kolech, jaké se používají na severu Mexika. Oba muži vešli do stínu a pozorně se rozhlíželi po okolí.

„Tak se mi to nějak nechce zdát,“ řekl Doc Holliday.

„Třeba jeli dál,“ odpověděl marshal, ale nebyl o tom ani trochu přesvědčen. „Odtud vede přímá cesta do Martini.“

„Kdepak, dál nejeli.“ Doc Holliday zavrtěl hlavou. Zamyšleně kousal v zubech zápalku. „Určitě ne. Trčí někde tady ve městě…“

„Jestlipak vědí, že je sledujeme?“ uvažoval marshal.

„Těžko říct.“ Doc Holliday pokrčil rameny. „Ale je s nimi Šroťák Jimmy.“

Vtom se otevřely dveře domu a objevily se dvě ženy. Jedna druhou vyprovázela. Oba muži se museli rychle schovat za vůz. Žena prošla kolem nich a kroky se vzdalovaly. Pak se ale vrátila. Došla zpátky na dvůr, zastavila se, něco si pro sebe zamumlala, pak vyšla na ulici a zaklepala na jedno okno. Po chvíli jí někdo otevřel a ona zmizela v domě.

„Co říkala?“ zeptal se Doc Holliday.

„Moc jsem jí nerozuměl, bude to nějaká klepna, co obchází dům za domem…“

Vyšli ze svého nepohodlného úkrytu a pokračovali po ulici.

V tu chvíli se zase otevřely dveře a žena vyšla ven. Uviděla je a zavolala:

„Seňor Ramirez?“

„Bohužel ne.“

Zdálo se, že se trochu lekla.

„Na koho čekáte?“

To už bylo na Doca Hollidaye trochu moc. „Na Ježíška!“ odpověděl.

Žena zaječela a vrhla se ke dveřím, ze kterých právě vyšla. Divoce na ně zabušila.

„Christino! Honem otevři! Přepadli mě!“

Když se konečně dveře otevřely a ona celá zadýchaná ukázala rukou za sebe, byla ulice prázdná. Oba muži se ukryli na sousedním dvoře.

„Začíná to moc hezky,“ neodpustil si Doc Holliday. „Budeme mít asi rušné svátky.“

Vtom ho marshal chytil za loket a ukázal na náměstí. „Podívejte! Tam!“

„Šibenice…“ Mlčky se dívali na tu strašidelnou scenérii.

„Banda Katů…,“ řekl marshal chraplavým hlasem. Mimoděk zaťal pěsti. Zase se historie opakuje? Zase narazil na nějaký jejich zločin? Zavraždili v tom domě někoho? „Asi bychom neměli ztrácet čas. Třeba se ještě nic nestalo. Třeba si jen připravili šibenici předem.“

„Já nevím,“ odpověděl Doc Holliday. „Nemůžu se zbavit pocitu, že špacírovat po tomhle náměstí není ten nejlepší nápad.“

Stáli tam nehnutě a úporně přemýšleli. A jen o dva domy dál stál u okna, u škvíry mezi zataženými závěsy muž, kvůli kterému urazili několik set mil – vůdce bandy Katů, sám Velký šéf osobně! V jeho ruce se sbíhaly nitky celé zločinecké organizace. A naproti čekalo sedmnáct jeho mužů na nenáviděného marshala z Dodge City…

„Pojďte,“ řekl marshal a zašel hlouběji do dvora, kde byla branka do postranní uličky. Prošli přes další dvůr a zastavili se na dvoře domu, ve kterém se skrýval velký šéf.

„Co chcete dělat?“ zašeptal Doc Holliday.

„Chtěl bych se na to podívat trochu zblízka.“

Vtom před nimi zaharašil řetěz a začal štěkat pes. Vypadal natolik nebezpečně, že radši přeskočili zeď. Netušili, jak blízko byli u svého cíle.

Asi za dvacet minut stáli vzadu za hotelem a dívali se do temného dvora. I tady bylo naprosté ticho. Najednou se ozval zvuk, jako by někdo otvíral okno. A skutečně, najednou se z okna vysunula maskovaná hlava. Marshal zvedl ruku, aby upozornil svého přítele. Ten jen mlčky přikývl.

Muž tiše seskočil na dvůr, zůstal stát, sundal si kápi a zapálil cigaretu. Netrvalo ani půl minuty, otevřely se dveře a vyšel druhý. Byl to Capucine.

„Ty ses musel zbláznit!“ zasyčel zlostně. Muž leknutím cigaretu upustil. Capucine k němu přistoupil a dal mu políček. „Koukej zmizet!“

Muž ani nestačil sebrat kápi, která mu přitom spadla na zem, a vlezl zpátky oknem. Capucine se opatrně rozhlédl a zmizel také.

Marshal na nic nečekal a přehoupl se přes zídku do dvora. Doc Holliday ho následoval.

„Chcete tu kápi, že?“ zašeptal.

Wyatt přikývl. Byl to ovšem velmi riskantní pokus. Když se dostal skoro k cíli, objevila se zase nahoře v okně hlava. Bez masky – to znamená, že to byl muž, který tu kápi ztratil.

Wyatt se přitiskl k zemi těsně u zdi. Ještěže byl celý oblečen v černém! Nesměl se ovšem ani pohnout. V tu chvíli něco zapraskalo u rohu domu a kolem něj přeběhla krysa. Muž v okně se pořád díval na dvůr. Potřeboval zpátky svou masku, ale bál se vyjít ven. Měl strach z Capucina.

A skutečně se dole znovu otevřely dveře. Muž v okně hned zmizel. Capucine vyšel na dvůr, zřejmě si všiml ztracené masky. Udělal pár kroků – a objevil ležící postavu.

Marshal neměl na vybranou. Pružně vyskočil a zasadil mu levý hák. Ještě v pádu ho zachytil, sehnul se pro kápi a už táhl bezvládné tělo k brance. Když se dostal z dohledu oken, sebral muži kápi a spoutal ho. Samozřejmě mu dal i roubík. Capucine byl zajat!

Uvnitř hotelu si ničeho nevšimli. Marshal dal znamení Docu Hollidayovi. Oba si nasadili kápě. Připlížili se ke dveřím a ostražitě naslouchali. Pak marshal vstoupil jako první a hned za ním Doc Holliday. V chodbě byla tma.

„Ksakru!“ ozval se najednou mužský hlas. „Už toho mám pomalu plný zuby! Ty už nepřijdou!“

„To si šéf vymyslel, abysme tu tvrdli do rána?“

„Mlčet!“

Teď se ale přidal i druhý:

„To bych rád věděl, k čemu je to dobrý, že tu sedmnáct chlapů čeká na jednoho! To je přece blbost! Tři by na něj úplně stačili. Pro mě za mě můžete vypadnout všichni, vyřídím ho sám!“

Takhle je to tedy! Banditi nastražili past.

„Dyť je to úplná ostuda,“ ozval se znovu první hlas. „Sedmnáct chlapů na Wyatta Earpa!“ Marshal měl pocit, že ten hlas už někde slyšel. Kdo to může být?

„Mám s ním eště nevyřízený účty, to můžeš klidně říct šéfovi, jedničko!“

Marshal hned pochopil: místo jmen zavedli systém čísel. Je to jednoduché a méně nebezpečné. Určitě nápad Velkého šéfa! Opatrně došel k oběma nespokojencům.

„Kdo je eště v chodbě?“ zeptal se šeptem.

„Devítka a desítka.“

„Kde vězí?“

„Však víš, sám si je postavil vedle dveří.“

„Ať sem přijdou!“

Když se přiblížili další dva, řekl: „Tak jdeme!“

.„Tak jo,“ odpověděl ten, co se prve vytahoval. „Už mi stejně lezlo krkem trčet tu potmě.“

„Budeme vycházet po jednom,“ přikázal marshal. „Vždycky až zaklepu, vyjde jeden z vás. Je to jasný?“

„Jo,“ zavrčeli.

Doc Holliday už čekal přede dveřmi. Wyatt vyšel na dvůr a pustil jednoho chlapa před sebe. Ten dostal okamžitě ránu do hlavy pažbou revolveru a sesypal se jako prázdný pytel. Pak ho rychle spoutali a dali mu roubík.

Marshal zaklepal na dveře a všechno se opakovalo. Se třetím ale měli smůlu. Doc Holliday ho netrefil přesně, protože bandita se sehnul, aby viděl na schody. Marshal se sice na něj vrhl znovu, ale chlap mezitím stačil zařvat. Rychle ho hodil Hollidayovi a vtrhl do chodby, aby chytil čtvrtého, který se chtěl pokusit utéct. To se podařilo. Měli tedy proti sobě o čtyři bandity méně.

Uvnitř teď ale nastala vřava. Ozývaly se výkřiky a dokonce výstřely.

„Mizíme!“ rozhodl marshal. „Toho prvního vezmeme s sebou!“ Popadli Capucina, kterého správně považovali za velitele, a zmizeli s ním ze dvora. Ke kostelu to bylo jen asi tři sta kroků, ale daly jim zabrat. Marshal zase zaklepal na dveře sakristie. Trvalo hezkou chvíli, než jim starý kněz přišel otevřít.

„Je mi líto, otče, že vás zase rušíme, ale máme tu zajatce. Mohli bychom ho uložit tady u vás?“

„Zajatce?“ vyhrkl kněz a hlas se mu zachvěl.

Doc Holliday otevřel dveře dokořán a vtáhl banditu dovnitř.

„Ale on je mrtvý, šerife!“ děsil se kněz.

„Kdepak, není mrtvý. Je jen omámený a do rána bude spát.“

„A to všechno zrovna ve svatou noc!“ zanaříkal duchovní, sepjal ruce a začal se v duchu modlit.

„Bohužel jsme s tím nemohli počkat do Silvestra!“ zavtipkoval nenapravitelný Doc Holliday.

„Banda Katů!“ vyděsil se starý kněz, když uviděl v Hollidayově ruce kápi. „A vy k nim taky patříte!“

„Nelekejte se, otče, ty kápě jim Wyatt Earp sebral. Naproti v tom opuštěném hotelu je jich plno. Asi se rozhodli, že tu budou slavit Vánoce!“

„Ale já nechápu, co to má znamenat?“

„Tak to my také ještě nevíme přesně. Ale jistě nic příjemného,“ řekl marshal. „Toho muže vám tu zatím necháme, otče.“

Nečekali na odpověď a vyšli ze sakristie.

Vřava v hotelu zatím utichla. Když se marshal a Doc vrátili na dvůr, leželi spoutaní banditi pořád ještě v řadě vedle zdi. Byli sice při vědomí, ale nemohli se hýbat ani křičet.

„Jsou v pořádku,“ řekl marshal tiše a vstoupil znovu do domu.

V chodbě bylo ticho. Kupodivu však byly dveře do přední místnosti otevřené. Marshal nahlédl dovnitř – nikde nikdo.

V tu chvíli se ozval z ulice dusot mnoha kopyt. Bandité prchali z Meranita… Když padl první výstřel, vyběhl Velký šéf na dvůr a naskočil na připraveného koně. Vzápětí vyrazil z města. Ostatní ho následovali o něco později.

Naproti v šerifově domě se rozsvítilo světlo. Marshal přešel náměstí a zavolal:

„Jmenuju se Earp. Mám tu pár zatčených, šerife.“

„Já vám nerozumím,“ odpověděl šerif, ačkoli s ním marshal mluvil španělsky.

„Řekl jsem, že tu mám pár zatčených a potřebuju je dát do vězení.“

„Do mýho vězení? A co sou zač? A kdo ste vůbec vy?“

„Jmenuji se Earp a jsem marshal ze Spojených států.“

„My nemáme se Státama nic společnýho! Ať nás ty zatracený gringové nechají na pokoji! Pořád sem lezou lidi přes hranici a střílejí se v našich městech…“

„Jsou to členové bandy Katů a zajal jsem je naproti v hotelu,“ řekl stroze marshal, který už toho začínal mít dost.

„Banda Katů!“ lekl se šerif. „To nemůže bejt pravda!“

„Tak pojďte, půjdete se mnou naproti.“

Chtě nechtě ho šerif musel doprovodit k hotelu, kde Doc Holliday zatím bandity hlídal.

„Můžete jim sundat pouta na nohou,“ vyzval marshal šerifa. Ten se sehnul a celý se rozklepal. Dobře věděl, jak se s bandou Katů věci mají. Tady na severu Mexika se už dávno vědělo, že velká část bandy se shromažďuje v okolí Martini a na svazích Hampshirských hor. Nikoho se tady nebáli víc než právě jich. Však s nimi měli své zkušenosti.

Stále znovu se ve městech a vesnicích hlavně večer nebo v noci objevovali jezdci maskovaní šedým šátkem nebo kápí, podobnou té, kterou nosí příslušníci obávaného Kukluxklanu. A nezřídka po nich zůstávali mrtví…

Čtyři banditi se tedy octli za mřížemi. Když jim ve vězení konečně sundali kápě, čekalo marshala překvapení. Muž, jehož hlas mu připadal povědomý, byl Sid Coleman, barman z jednoho tombstonského saloonu.

„Sidney Coleman! To je tedy překvapení!“ Bandita jen sklopil hlavu. Ostatní odvedli do cel, ale Colemana si tu marshal ještě nechal. „Tak kde je?“ zeptal se, když za ostatními zapadly dveře.

Coleman mlčel a díval se k zemi. Wyatt ho vzal za bradu a trhl mu hlavou vzhůru. „Tak mluvte! Kde je šéf?“

„Nevím, o kom mluvíte, marshale.“

„No tak to je váš konec, Colemane.“

„To je mi fuk, pane Earpe!“ procedil bandita skrz zuby.

„To se ještě uvidí. Až budete stát pod šibenicí s oprátkou kolem krku, asi vám to moc jedno nebude.“

„To se teda mejlíte!“

Marshal se obrátil k šerifovi:

„Toho chlapa ráno před svítáním pověsíte!“

„Já, marshale? Jak ste na to přišel?“

„Vy jste tu strážcem zákona, takže je to vaše práce. Tohle je banda Katů. Každý z nich má na svědomí mrtvé. A na jejich hlavy je vypsána odměna.“

„Jo, jasně, marshale, ale já…, já sem nic takovýho eště nikdy nedělal!“

„Mlčte!“ obořil se na něj marshal.

Pokus o zastrašení bandity se však minul úspěchem. Sidney Coleman nepromluvil. Strach z Velkého šéfa byl větší než strach z šibenice. Každý zločinec se totiž utěšuje, že cesta k šibenici je dlouhá a může se na ní leccos přihodit. Před šéfem však není úniku.

Pak i Colemana odvedli do cely. Wyatt Earp podepsal zprávu, kterou šerif po nekonečné námaze sesmolil, a odešel s Docem Hollidayem do sakristie. Capucine tu ležel na podlaze a oči měl zavřené. Soucitný farář mu dal pod hlavu starý polštář. Malou místnost osvětlovala petrolejka a několik svící.

„Capucine!“ skoro vykřikl překvapením Doc Holliday.

„Vy ho znáte?“

„No jasně. To je Lazaro Capucine, jeden Italoameričan z Bostonu. Byl před léty zapletený do jednoho těžkého zločinu.“

„Vida, jaké lidi si vybírá Velký šéf.“ Wyatt Earp mu sundal pouta z nohou. „Vstaňte, Capucine.“

Bandita ale dělal, že neslyší. Doc Holliday vytáhl revolver a namířil mu na hruď.

„Bože, ochraňuj nás všeho zlého!“ vykřikl farář. „Tady v mé sakristii?“

„Uklidněte se, otče. Ten chlap musí stejně zemřít, tak mu to čekání můžeme trochu zkrátit.“

„Ale prosím vás…“

Doc Holliday samozřejmě blufoval, ale tak dobře, že to na banditu zapůsobilo. Capucine konečně otevřel oči a rozhlédl se, jako by se teprve teď probral.

„Vstaňte!“ poručil mu marshal.

Bandita se pomalu zvedl a probodával marshala očima.

„Toho ještě budete litovat, Earpe. Naši lidi nepřipustí…“

„Mlčte! V kostele nemá člověk jako vy co mluvit!“

Pak se rozloučili s farářem a odvedli Capucina s sebou.

Šerif se zaručil, že se postará o bezpečný transport banditů až na hranice, kde si je převezmou muži zákona. O ně se tedy marshal nemusel dál starat. Šlo mu o větší kořist! A Lazarovi Capucinovi se dostane řádného procesu – v Tombstonu.

Wyatt Earp a Doc Holliday se hned vydali na zpáteční cestu, na sever, podél svahů Hampshirských hor, kde se jim podařilo zasadit „elitě“ bandy Katů takovou povážlivou ránu. Capucine nebyl žádná malá ryba, byl druhým mužem hned po Velkém šéfovi.

Marshala však velmi mrzelo, že jim unikl Šroťák Jimmy s jeho nádherným hřebcem.

Nemělo smysl vydávat se teď do Martini. Banditi byli vystrašení a určitě si dají dobrý pozor, aby nejeli do svého tajného tábora a tím ho neprozradili. Ostatně ani nebylo jisté, zda je Martini skutečně tím správným místem. Dokonce je možné, že se rozprchli na různé strany a bude třeba počkat, až se zase dají dohromady, aby úder měl smysl. Zatím tedy proběhne proces s Capucinem.

A bylo tu ještě něco jiného, co Earpa pohánělo zpátky. Jimmy Hillman. Ten určitě nepojede do Martini, protože má před šéfem špatné svědomí a nebude se mu chtít ukázat na očích. Není přece pochyb o tom, že právě on přivedl marshala na jejich stopu.

Marshal a Doc se svým zajatcem jeli mlčky. Kolem poledne si udělali přestávku na jídlo. Capucine seděl, díval se do ohně a tvářil se zarputile. Najednou se zeptal:

„Co se mnou chcete udělat, marshale?“

„Odvezu vás do jednoho města a tam se bude konat proces.“

„Jaký proces? Co to má znamenat?“ Banditovi se oči rozšířily strachem.

„Co by to znamenalo? Půjdete před soud. A samozřejmě dostanete provaz.“

Bandita zaskřípal zuby. Chvíli neříkal nic a pak se ozval znovu:

„Vy jste určitě blázen, když si od toho něco slibujete!“

„Od vaší smrti? Ne, od toho si neslibuju nic. Vy jste mi úplně lhostejný. Mě zajímá ten proces!“

Capucine vyskočil a chtěl se na něj vrhnout. Na štěstí měl spoutané ruce.

„Koukejte si sednout!“ obořil se na něj marshal.

„Co máte s tím procesem?“

„To víte stejně dobře jako já.“

„Snad si nemyslíte, že se přitom něco dovíte?“

„Přesně tak.“

„To se tedy pletete, Earpe. Nedovíte se nic. Vůbec nic.“

„Však ono už něco vyjde najevo, a bude toho dost. Taky počítám, že se sjedou vaši kamarádi z široka daleka, aby si poslechli, co budete vypovídat.“

„Já nemám vůbec nic, co bych řekl!“

„To ještě uvidíme.“

Marshal si všiml, že banditovi na čele vyrazily kapičky potu. Věděl dobře, čeho se bojí. Stejně jako ostatní byl sice přesvědčen, že cesta na šibenici je dlouhá, zato věděl moc dobře, jak rychle ho může zasáhnout kulka z revolveru některého z kompliců.

Kdo by mohl vědět lépe než on, jak umí banda popravovat! Jakmile byla řeč o procesu, což je pro bandu vždycky nebezpečné, mohl si být jist, že Velký šéf už vymyslí, jak ho včas umlčet.

„Oni mě odprásknou!“ vyhrkl najednou.

„Ani to se nedá vyloučit,“ odpověděl marshal se zdůrazněnou lhostejností.

„Nedá vyloučit, jo?“ začal Capucine ztrácet nervy. „To je jistý jako nic jinýho! A pak si můžete celej proces strčit za klobouk!“

„Tak si zkrátka kat ušetří práci.“

Banditovi hrál ve tváři každý sval. Bylo vidět, že úporně přemýšlí.

„Vím, kam mě chcete dostat!“ zavrčel nakonec. „Ale to máte smůlu! O Velkým šéfovi neřeknu ani slovo, i kdybych měl zdechnout!“

„Uvidíme.“

Marshalova domněnka se ukázala jako správná. Hillman vyrazil na severozápad. Bylo brzy ráno a bandita se blížil k Redman Townu. Ani ve snu ho nenapadlo, že by se tomuto městu, kde napáchal tolik neštěstí, měl radši vyhnout. A navíc ještě, když jel na marshalově koni.

Naopak. Hillman seskočil z koně a vešel do kanceláře šerifa. Ferguson nevěřil svým očím.

„To se mi snad jen zdá!“ vyhrkl.

„Tak to se ti nezdá, chlapče! Sem tu zas! I když se ti tomu nechce věřit, sem tady!“

„Vy ste se musel zbláznit, Hillmane!“

„Menuju se Goldwater. Už sem to tu říkal, tak byste si to moh pamatovat, šerife.“

„Kde jsou peníze?“

Odpovědí mu bylo cvaknutí kohoutku revolveru. Bandita vypadal hrozivě. „Ruce vzhůru! Otoč se!“ poručil.

Šerif pomalu poslechl. Pořád si připadal jako ve snu. Hillman k němu rychle přistoupil a vytrhl mu zbraně, které měl zavěšené na opasku. Pak ho strčil do jedné cely a zamkl. Klíč si schoval do kapsy.

„Hned se vrátím a pak si promluvíme! Sem zvědavej, kolik peněz mi sem mezitím došlo do banky!“ Taková nestydatost! Bandita vyšel bezstarostně z kanceláře a vydal se do Colinova saloonu. Colin právě zametl a teď rovnal židle ke stolům. Byl otočen zády.

Hillman si sedl k velkému hracímu stolu v rohu, zády ke stěně. Nad hlavou mu visel zaprášený obraz Abrahama Lincolna. Pravou ruku měl položenou na stole a levou jako vždy na dosah revolveru.

„To jste vy!“ ujelo Colinovi, když srovnal poslední židli a otočil se. V tu ránu celý ztuhl.

„Whisky!“

Colin se nemohl pohnout z místa.

„Řek sem, že chci whisky!“ vyjel na něj bandita. „Si snad hluchej?“

Colin měl dojem, že ho kolena neunesou. Vtom vyletěla banditovi levá ruka nad stůl a hostinský se díval do ústí revolveru.

„To neuděláte, Hillmane!“ vyhrkl.

„Poslouchej, ty šizuňku, mý méno je Goldwater. Donald Goldwater,“ odsekával zlostně.

„Ne! Vy ste Jimmy Hillman! Šroťák Jimmy!“

Colin sám nevěděl, co to do něj najednou vjelo. Nikdy nebýval moc odvážný, a teď tu stál, ve tváři popelavý, sám proti banditovi vyhlášenému svou bezcitností, a dovolil si mu odporovat.

V Redman Townu zase třeskl výstřel. Celé městečko ho slyšelo. Susan Waitová právě chystala otci nějaké věci k práci.

„Co to bylo?“ vyhrkla polekaně.

„Řekl bych, že výstřel.“

Vedle ve škole učitel Joe Timerman strnul a snažil se nedat leknutí najevo před dětmi. Starý Hastings, kterému se dařilo trochu lépe, seděl právě dole u okna. Celý sebou trhl, když uslyšel ránu. I vedle v pekárně ji nepřeslechli, ale nikdo se neodvážil zeptat se nahlas. Měli příliš velký strach.

V domě Johna Cramera leželi oba postřelení chlapci. Ferry Timerman byl pořád ještě bledý, ale vedlo se mu už lépe. Ric na tom byl hůř, ale zdálo se, že nejhorší má za sebou. Byl to skoro zázrak. Nikdo příliš nevěřil, že se z toho dostane, i když pochopitelně své obavy neříkali nahlas. V místnosti s nimi byli rodiče.

„To byl výstřel!“ zašeptal Ric.

„Možná,“ odpověděl otec neurčitě. „Nerozčiluj se, chlapče, půjdu se podívat.“ Vyšel na ulici a před saloonem uviděl koně, kterého okamžitě poznal. Vběhl zpátky do světnice.

„Mám pro vás dobrou zprávu: Wyatt Earp je ve městě!“

Jenže Wyatt Earp ještě bohužel zdaleka ve městě nebyl…

Bandita zranil Colina na hlavě. Kulka ho sice jen škrábla, ale z rány teklo hodně krve. Colin si přejel rukou po hlavě a zděšeně zíral na krev. Potácivým krokem došel k pultu a ponořil ruku do škopku s vodou.

„Jen se nedělej!“ zavrčel na něj bandita, „Je to jen škrábnutí, od toho neumřeš! Ale příští rána bude lepší!“

Z rámu proděravělého červotočem se pořád usmíval Abraham Lincoln. Hillman doplnil vystřelenou patronu a zastrčil revolver do pouzdra.

„Čekám teď přesně deset vteřin na svou whisky,“ prohlásil. „Jestli do tý doby nebude stát přede mnou, máš to spočítaný, jasný?“

Colin si pospíšil a roztřesenýma rukama naléval sklenici. K ráně si přiložil kapesník a ustrašeně se díval po Hillmanovi.

„Pane Hill… Goldwatere, strašně vás prosím, nedělejte tu eště víc neštěstí! Oba ty kluci…“

„Sou mrtví?“ zasmál se ošklivě bandita. „No jo, kdo si se mnou něco začne, musí počítat s tím, že špatně pochodí!“ Hodil do sebe whisky a poručil si další. Colin si pospíšil, aby mu vyhověl. Byl ale tak nervózní, že vylil hodně vedle.

Bandita zase vyprázdnil sklenici naráz. Pak vstal. Trhnutím odsunul stůl, až sklenice spadla a rozbila se. Beze slova došel ke dveřím a panovačně je rozrazil. Zastavil se na zápraží a rozhlédl se kolem. Ulice byla prázdná. Hlučným krokem šel dál, ke Cramerovu obchodu.

V domě se ozval zvuk zvonku, který oznamoval, že vstoupil zákazník. Liz přiběhla do obchodu. Když uviděla, kdo přišel, jako by jí železná ruka sevřela hrdlo, že ani nedokázala vykřiknout.

„Copak, slečno? Ztratila ste řeč?“ posmíval se Hillman. „No, jen se dobře podívejte, sem to já!“

V tu chvíli dívka zaječela. Starý Cramer vběhl do obchodu. I on zůstal stát jako solný sloup a zíral na příchozího, jako by nevěřil svým vlastním očím.

„To se mi snad jen zdá!“ zašeptal.

„Ale nezdá, ani náhodou! Sem to já osobně, starouši!“

„Vy se ještě odvažujete sem přijít? Ale varuju vás, marshal je ve městě!“ Cramer ztěžka polkl.

„To by si teda musel sakramentsky pospíšit! Hahaha, nevím, jak by to tak asi stihnul, dyž sem mu sebral koně!“

Teď Cramer pochopil svůj omyl. Marshal ve městě není, ale Hillman někde ukradl jeho koně!

Bandita obešel pult, odstrčil majitele a vešel do chodby. Odtud bylo otevřenými dveřmi viděl do místnosti, kde leželi oba chlapci. Hillman se postavil do dveří. Ric i Ferry zbledli jako smrt. Bandita si založil ruce v bok a díval se z jednoho na druhého.

„Hele, tak vy ste tu eště! Myslel sem, že ste dávno pod kytičkama. Takže tu eště máme nedovyřízený účty!“

Od jihovýchodu se k městečku blížili tři jezdci. Wyatt Earp poháněl koně, jak mohl, ale pouze na hřebci Doca Hollidaye nebyla patrná únava.

„Trochu se rozhlédnu po ulici,“ řekl Doc Holliday a vyrazil napřed. Brzy se však otočil, vracel se a dával rukou znamení. „Už je tam,“ oznamoval, když se dostal na doslech. „Váš kůň stojí před saloonem.“

Přiblížili se tak, aby je z hlavní ulice nebylo vidět. Marshal odvedl Capucina zadem přes dvůr do šerifovy kanceláře. Jaké bylo jeho překvapení, když našel Fergusona zamčeného v jedné z cel!

„Marshale! Díky bohu, že jste tady!“ vyhrkl šerif. „On je tu! Rychle, musíme něco udělat!“

„Ano, já vím.“

„A klíč má u sebe.“

„V tom případě musíte mít ještě chvíli strpení, šerife. Hned jsem zpátky. Kam můžu zavřít tady toho?“

„Vepředu je komora na zbraně. Odtud se nedostane.“ Marshal Capucina zamkl a vyšel předním vchodem na ulici.

Doc Holliday se držel vzadu a zadním vchodem vešel do saloonu. Hostinský mu řekl, že bandita šel o dům dál, a Doc Holliday se vydal za ním. Bylo třeba jednat rychle, u takového ničemy člověk nemůže vědět, jaké zase natropí neštěstí!

Do Cramerova domu vstoupil ze dvora téměř v tomtéž okamžiku, kdy marshal otevřel dveře z ulice. Hillman stál pořád ještě ve dveřích a díval se na oba chlapce jako had na kořist.

Najednou prudce sáhl po revolveru, ale ve stejnou chvíli už třeskl chodbou výstřel. Hillman to dostal do levého lokte. Rána jím smýkla proti zdi. Ve dveřích se proti světlu rýsovala mohutná silueta muže.

„Marshal!“ zachrčel bandita.

„Zvedněte ruce nad hlavu!“ přikázal mu Wyatt Earp.

V tu chvíli se otevřely zadní dveře. Hillman zlostně blýskl očima. Teď má i zadní vchod odříznutý! Odtud neunikne! Pomalu a neochotně zvedl ruce nad hlavu. Marshal ho popadl za rameno a smýkl jím na ulici.

O pár minut později seděl Jimmy Hillman ve vězení v Redman Townu vedle Lazara Capucina. Jeho krvavá cesta skončila.