William Mark Železnice do Santa Fé

Předmluva

Na podzim roku 1873 dostal v Santa Fé bankéř Clyde Henderson nápad, že postaví železnici, která povede ze Santa Fé na severovýchod. Chtěl tak největšímu a zřejmě nejznámějšímu městu amerického jihozápadu dát něco, co už ostatní města, například Dodge City, dávno měla.

Existovalo hodně věcí, které se sem do Nového Mexika musely dovážet z Kansasu a z Colorada. Do roku 1873 tomu sloužily jenom staré, rozhrkané dostavníky Overlandu. Trasa vedoucí z Ratonu, od jižní hranice Colorada, do Santa Fé patřila muži jménem Austin Portland. Byl to velký boháč, v Ratonu vlastnil tři bary, velký saloon, několik obytných domů a velký ranč na hranici Colorada a Nového Mexika.

Austin Portland byl pokrytec. Mnozí současníci jej měli za pokrokového muže, jenž vykonal hodně pro obec a pro občany. Ale pletli se. Portland byl sobec, který cestu za svými cíli skrýval pod pláštíkem přívětivosti a obětavosti, ale jenž si šel tvrdě a bezohledně za svým.

Poštovní trasa do Santa Fé byla hlavním zdrojem jeho příjmů. Nestrpěl konkurenci a po celé téměř sto padesát mil dlouhé trase neměl ani žádného společníka.

V Ratonu i v Santa Fé se našli lidé, kteří by rádi zahájili provoz na další trase, ale Portland se vyznal a uměl jejich plány hatit.

Když v roce 1872 malý Jerome Walbrock přece jen získal vládní svolení k provozu vlastní trasy, Portland se do něj pustil ze všech sil a neustal, dokud ho nezničil. V nerovném konkurenčním boji používal prostředků, které nebyly vždy zcela zákonné…

I Allan Eastern, obchodník z malého města Black Lake, ležícího šedesát pět mil severovýchodně od Santa Fé, si vybudoval svoji vlastní trasu. Malý Overland se dvěma vozy a šestnácti koňmi. Austin Portland mu dal jenom tři měsíce - pak Eastern zbankrotoval.

Melwin Talbot, obchodník s obilím ze Santa Fé, byl posledním, kdo si dovolil sáhnout na Portlandův monopol a 17. května 1873 zahájil provoz na vlastní trase. Ze svého díla se netěšil ani jediný měsíc. Portland se postaral, že jeho tři vozy, tři kočí a tři gunmeni nalezli svůj konec v soutěskách hor severně od Rio Grande.

Všichni ti muži nebudovali další trasy proto, aby Portlandovi ublížili, ale proto, že Portlandovy dostavníky zdaleka nestačily pokrývat poptávku po dovozu zboží a materiálu. Skončili však špatně: Walbrock se oběsil, Eastern propadl alkoholu a Talbot odešel na Západ, protože ztratil vše, co kdy vlastnil. Věřitelé mu nenechali ani koně. Portlandova práce.

A nikdo nic netušil.

Nikdo by se ani v duchu neodvážil pomyslet, že onen drsný, bodrý chlapík může být zločincem, jenž neuhne ani před vraždou, aby prosadil své.

Neštěstí oněch tří mužů sebralo odvahu každému dalšímu následovníkovi. Zůstala jenom Portlandova trasa, nedalo se nic dělat. A tak se dál muselo celé týdny čekat na poštu a na další zásilky a bojovat dlouhé měsíce o místo v dostavníku, když chtěl člověk odejet.

Tak to tedy bylo, když na konci října 1873 napadlo Clydeho Hendersona, že postaví železnici. Snad je v této souvislosti ještě potřeba upozornit na to, že stavby železnic tenkrát byly věcí soukromníků. Ještě dnes patří většina železnic v Americe soukromým společnostem. Každý, kdo se tehdy chtěl pustit do stavby, musel disponovat velkým jměním.

Clyde Henderson ho měl.

Nevědomky ho vsadil do hry proti nepřízni osudu, která nesla jméno Austina Portlanda.

V létě roku 1960 jsem navštívil Santa Fé. Stopy Wyatta Earpa, po kterých jsem se ubíral, mne dovedly do tohoto starého města hráčů. Tady jsem vyslechl dramatický příběh o boji Clydeho Hendersona proti tajuplnému nepříteli.

Ten příběh vám chci vyprávět, chci vám podat zprávu o tom, jak se stalo, že se do něj zapletl Wyatt Earp. Příběh tohoto historického boje začal 24. října 1873.

William Mark

Joe Boswell si otřel zaprášený, rozpálený obličej. Vztyčil se a pohlédl ke kopcům, kde skupinka dělníků srovnávala terén pro Železného oře, jak říkávali železnici Indiáni.

Byla to tvrdá, vražedná práce. Henderson záměrně nezačal už v létě, aby muže ušetřil největších veder. To se pak taková práce stávala ryzím mučením.

Se stavbou se započalo na severním okraji Santa Fé.

Bankéř musel vyplácet vysoké mzdy, aby vůbec získal nějaké dělníky.

Mohutný Joe Boswell pocházel z Los Angeles. Byl inženýr. Henderson si ho povolal až z Kalifornie, protože se dozvěděl, že Boswell stavěl železnici z Los Angeles do Fresna. Všude v novinách se tenkrát psalo, jak těžké bylo stavět dráhu v horách drsného Temblor Range.

Joe Boswell přijel. A spolu s ním dorazily i dva tucty železničních dělníků z Kalifornie.

Terénní úpravy trvaly hodně dlouho. Podmínky v divokém Novém Mexiku se ukázaly podstatně složitější a tvrdší než v Kalifornii.

Přestože se rok už chýlil ke konci, vládla tu ještě stále sžíravá vedra.

Prvních pár mil bylo hotovo poměrně brzy. Boswell mohl objednat první zásilku kolejnic. Pak však přišlo stoupáni do hor. Začínalo už po deseti mílích severně od města.

Boswell věděl, co dokáže a nedokáže lokomotiva, a proto se snažil o co možná nejnižší úhel stoupání trasy. Avšak nemohl si dovolit okliku k Rio Grande. Musel přes hory.

Brzy mu bylo jasné, že stojí před zatím nejtěžším úkolem svého života.

Byli v horách teprve dva dny, když se večer v jejich táboře objevilo patnáct jezdců a požádalo, zda mohou přenocovat u společného ohně. Za ranního rozbřesku pak odjeli. Krátce před zahájením prací ohlásil stavbyvedoucí inženýrovi, že se ztratily čtyři bedny s důležitými nástroji.

Když to Boswell později ohlásil ve městě Hendersonovi, bankéř se jen usmál: „S těmito záležitostmi musíme počítat, Boswelli. Žijeme v podivné zemi. Je tu hodně lidí, kterým bude stavba železnice vadit…“

Henderson dal přivézt nové vybavení. Práce se do té doby zastavily. Dělníci čekali v Santa Fé.

Když se ráno dne 5. listopadu vrátili do tábora, byl malý průsmyk, který s námahou vysekali mezi skalami, zasypán kamením.

„Někdo nahoře navrtal skálu a vyhodil ji do vzduchu.” konstatoval Gennan.

Boswell mlčel.

Skupina dělníků potřebovala celý den na to, aby průsmyk opět uvolnila.

Práce mohly pokračovat.

Do rána 8. listopadu se pracovalo na vylamování skalnatého svahu, po němž měla vést trasa.

Boswell odjel ráno toho dne k jihu. U Tesque narazil na pokladače pražců, rychle postupující kupředu. Cestou zpátky do hor uvažoval, že snad už příští týden bude moci zahájit pokládání kolejnic ze Santa Fé do Tesque.

Vtom před sebou zaslechl výstřely.

Křoviska mu bránila ve výhledu na plošinu, kde pracovali jeho dělníci.

Boswell dal koni ostruhy a vyrazil.

Když objel křoví, spatřil šest svých mužů, poschovávaných za balvany a za vozy a divoce pálících k severnímu výběžku průsmyku.

Za kmenem jedné borovice zahlédl předáka.

„Gennane!” zvolal, seskočil z koně a plazil se k němu.

„Zdravíčko, šéfe!” odvětil rudovlasý muž. „Děláme si malou pauzu!”

„Kde jsou banditi?”

„Nevím. Střílejí z hor.”

„Kolik jich je?”

„Nevím. Ale určitě aspoň tucet. Jack Halbert a Jonny Covers jsou zraněný. I Maxwell něco schytal.”

Inženýr se plazil dál. Raněné nalezl u beden s nářadím.

„Damned!” zaláteřil při pohledu na velkou krvavou ránu v rameni Jonnyho Coverse. „Kde jsou obvazy, Gennane?” volal na předáka.

„Nahoře, v malým voze!”

Boswell si otřel tvář.

Zmíněný vůz stál vpředu, na malém terénním výstupku. Tam by se v téhle přestřelce se zdravou kůží nedostal. Dlouho neuvažoval, strhl si košili a rozškubal ji na dlouhé cáry, kterými pak Jonnyho obvázal.

O kousek dál ležel Halbert. Nahlas sténal.

Boswell vyrazil k němu.

Míjel přitom místo, kde se nemohl krýt. Dvě kulky zasvištěly a narazily na kámen těsně vedle něho.

Boswell zaryl obličej do země. Sevřel ruce v pěsti a zaklel.

Pak vyskočil a rozběhl se.

Zaduněla rána z pušky.

Boswell pocítil tvrdý úder na levé paži, ale běžel dál. Ještě další dvě kulky mu zasvištěly nad hlavou a pak už byl u Halberta.

Zděšeně pohlédl do zkrvavené tváře blonďatého mladíka. Na zlomek vteřiny pomyslel na to, že Halbert vlastně původně ani neměl do Nového Mexika jet, protože se měl ženit. Inženýr ho přemluvil. A teď tam ten chudák ležel, sténal a měl potrhanou tvář.

Boswell se doplazil až k němu a dal mu napít.

„Pomoc!” sténal dělník.

„Jacku…,“ řekl inženýr a vzal Halberta pod ramena. „Počkej…, dostanu tě vocaď…“

„Ne, šéfe, nechte mě ležet… ty mizerný svině… střílejte po nich… tak střílejte přece!”

Boswell se zoufale rozhlížel.

Vpředu stál vůz s léky. Pětadvacet yardů od něj. Docela sám. Tak nedosažitelně sám…

Kaliforňan vyskočil a rozběhl se k němu.

Předák ho hned uviděl a vyjekl: „Šéfe! Vy jste se zbláznil!!” Kulky pleskaly Boswellovi v patách.

Dělníci na něj ochromeně zírali.

Boswell se vrhl k zemi, skutálel se doprava, znovu vyskočil, hnal se dál, znovu padl k zemi, znovu vyskočil a už byl od vozu jen necelých sedm yardů, když dostal zásah.

Padl na záda a už se ani nehnul.

Dělníci řvali vztekem a bezmocí. Předák Jim Gennan vstal, zvedl winchestrovku a pálil z ní ostošest - a pak se taky skácel k zemi.

Boswell ležel a zíral do nebe.

V hrudi mu bušila strašlivá bolest.

Takový je to tedy, když se umírá! Projelo mu hlavou. Vidíš nebe, jinak nic. Je dokonce modrý a bez mráčku. A tam vzadu vrcholky hor.

Pak před sebou spatřil ten vůz.

Dělilo je sedm yardů.

Mimoděk si sáhl doleva na hrud’. Nahmatal kovové pouzdro na tabák.

Vytrhl ho ven.

Víko bylo prostřelené.

Pomalu pouzdrem otáčel…

Zadní stěna neporušená.

Otevřel ho: do tváře se mu vysypal tabák a taky něco tvrdého, horkého.

Třesoucí se rukou si ohmatával hrudník a zasunul prsty pod košili.

Pak mu srdcem projela horká vlna radosti.

Žiju! Nejsem zraněněji!

Rána kulky ho jenom omámila.

Okamžitě vyskočil a potácivě se hnal k vozu. Dostal se k němu dřív, než nepřátelé začali znova pálit.

Jim Gennan číhal za balvanem. Z čela mu stékala horká, lepkavá krev. Kulka ho jenom škrábla.

Vtom předák taky vyskočil a zařval: „Palte, hoši! Nedejte jim šanci vystrčit nos!”

A pak se rozběhl jako postřelený býk.

Dělníci ho kryli zuřivou palbou do skal.

Předák doběhl až k inženýrovi, chytil za postranici vozu a sklopil ji dolů. „Tak, a teď se nám můžou maximálně tak strefovat do podpatků,” zašklebil se.

Pak zabrali a vší silou tlačili krytý vůz jako štít před sebou ke svým mužům.

Dělníci zajásali.

Útočníci přestali střílet. Domnívali se, že ve voze musí být něco, co zvýší bojovou sílu napadených. Nikdy v životě by je nenapadlo, že ti dva riskovali život jen kvůli obvazům a pár krabičkám s léky.

Boj skončil.

Gennan a dva další dělníci objeli okolí a pak hlásili, že v dálce viděli tucet odjíždějících jezdců.

Ranění byli obvázáni.

Naštěstí nebyl nikdo vážněji raněn.

Jen Halbert měl silné bolesti.

Na další práci nebylo ten den ani pomyšlení.

Boswell ihned poslal do Santa Fé kurýra a ještě večer toho dne přijel do tábora Henderson a šerif Pat McCrea. Ale ve skalách žádné stopy nenašli…

Za tři dny přišel další úder.

Boswell se právě rozhlížel a zamyšleně hleděl do nebe.

Pak ho spatřil.

Indiána.

Stál na vrcholku skalnatého výběžku a tiše pozoroval údolí. Na sobě měl světlý kožený oděv s třásněmi, dlouhé černé vlasy měl spoutané čelenkou, zdobenou dvěma orlími pery. Kůň i jeho jezdec tam stáli bez hnutí jako pomník.

Silueta se proti nebi rýsovala téměř mírumilovně.

Mírumilovně? Boswell cítil, jak z Indiána vychází jakási hrozba.

Co chtěl?

Inženýr věděl, že nejbližší rezervace Komančů leží téměř sedmdesát mil západně odtud. A Apačové žili ještě dál, jihozápadně odtud, v Arizoně.

Ale tady kdysi bývala země Komančů.

Třeba ten jezdec přijel od Ratonu nebo od Black Lake, možná se vrací do rezervace.

Ale Boswell v duchu cítil, že to tak není. Že Indián není sám.

Pak ho spatřil i Gennan, vracející se z města na voze, naloženém nářadím. Pomalu dokráčel k Boswellovi.

„Hele, šéfe, máme návštěvu!”

„Jo“

Gennan si přejel rukou zpocené čelo. „Dneska je zatraceně horkej den…“

Boswell přikývl. „Jo.”

„Zvláštní vobrázek. Moc se mi nelíbí,” zavrčel předák, nespouštěje z Indiána oči.

Boswell předstíral, že ho Indiánova přítomnost zhola nezajímá. „Co byste chtěl, ten chlapec se dívá, jak tady pracujeme.”

Gennan přikývl. „Jo. Vypadá to tak. Ale stejně se mi to nelíbí. A víte proč? Protože jsem v životě eště neviděl rudocha.”

„Eště nikdy?”

„Ne.”

Boswell se slabě pousmál. „Vy jste ale vtipálek, Gennane.”

„Ne, šéfe, to je totiž tak: už jsem Indiány viděl. U nás doma v Los Angeles. Sedej na kraji města před svejma nabílenejma domama, kouřej z dlouhejch dýmek nějaký ohavný starý listí a nabízej barevný vlněný deky ke koupi. Ale…“

„Co?”

„Eště nikdy jsem neviděl Indiána takhle volně. Já… myslel jsem, že to už ani není možný.”

,,Proč by ne?”

„Myslel jsem, že jsou zavřený v rezervacích.”

„Znavřený snad ne.”

„Tak ale proč tam nezůstanou?”

Boswell pokrčil rameny a předstíral, že studuje mapu.

Předák upustil cigaretu a zašlápl ji. Hergot, člověk by je bral na vobrázku někde v saloonu, pěkně vyvedený v barvách, ale takhle: s puškou na zádech a dvěma pérama ve vlasech. A nehne se a nehne… Tak se mi zdá, že nám hoši přestanou makat, až ho uviděj.”

„Pročpak?”

„Nevím. Co se mě osobně tejče, tak mě ten rudoch znervózňuje.”

„Pojede pryč.”

Předák se podíval inženýrovi do tváře. „Dobře víte, že nepojede, šéfe.”

Boswell vydechl nosem. „Malujete čerta na zeď, Gennane.”

„Dovolte mi jet nahoru za ním. Já… zeptám se ho, co tady pohledává.”

Boswell se nejisté usmál. „Nedovedu si představit, že byste to skutečně chtěl udělat.”

Gennan si povytáhl nábojový pás a praštil otevřenou dlaní o rukojeť koltu. „Zatraceně, šéfe zatáh jste mě do pěkný bryndy. Stačilo mi, když jsem uviděl Santa Fé. Tam to vypadá jako… jako vypadaly naše města před třiceti lety. Lidi běhaj po ulicích vozbrojený po zuby, nosej starómodní kožený oblečení a chovaj se, jako by žili v roce 1845. To město se podobá sudu s prachem… A jak jsme se smáli, když nás pan Henderson vyzbrojil. Ten smích nás rychle přešel. Přepadávaj nás tady banditi… Henderson tvrdí, že kvůli našim bednám s proviantem. Ale tomu já už nevěřím, šéfe… A korunu všemu dává támdleten Indián. Kdyby se aspoň hnul…“

Boswell složil svoje mapy. Uvažoval o předákových slovech. Vtom do něj Gennan drcnul. „Hele…!“

Vrchol hory byl prázdný. Chladně trčel k nebi.

,,Zmizel!“ polkl Gennan a znovu si otřel čelo. „U Goshe, to vedro mě vyřídilo. U nás doma ve Valley Street sedává u Western Baru takovej stařík se šedivejma fousama. A pořád má u boku kolt. Lidi už to vzdali a přestali si z něj dělat legraci. Neustále vypráví vo Komančích. Kdysi dávno se s nima utkával na svým ranči… Nikdo už ho pořádně neposlouchá a hele, teď si to tady zažíváme se vší parádou…“

Boswell se opět tiše usmál.

Předák si posunul klobouk do čela. „Třeba je to fakt jenom tím vedrem…“

„Jistě.”

Gennan vyfoukl dým tabáku. „Jak voni to jen dělaj? Zmizej, ztratěj se jako pára nad hrncem. Proč? A co tady hledal?”

„To naštěstí není naše starost, Jime. My se musíme postarat, abysme se dneska dostali zase vo pár yardů dál.”

Gennan přikývl a zvolna vykročil k pracovišti.

Vtom se zarazil.

Zvedl hlavu a rozšířenýma očima vzhlédl k vrcholu hory.

Bylo tam devět jezdců.

Jako by najednou vyrostli ze země.

Indiáni.

Muž se dvěma orlími pery stál před nimi.

Gennan se zvolna otočil ke svému šéfovi. Ten už je taky viděl.

A pak je spatřili i dělníci. Zastavili práci a zděšeně na ně koukali.

Inženýr Joe Boswell dost dobře nevěděl, co dělá. Každopádně však zvolna vykročil ke koním, odvázal svého hnědáka, nasedl a rozjel se do hor.

Jim Gennan ho sledoval přimhouřenýma očima.

Boswell stoupal po příkrém svahu vzhůru.

Po čtvrthodině byl až nahoře, před skupinou Indiánů. Když je nyní viděl tak blízko před sebou, zamrazilo ho.

Měli tvrdé tváře, drželi v rukách křížem přes sedla pušky. Někteří si opírali pažbu o stehno a hlaveň pušky jim směřovala k nebi.

Devět rozpačitých, otrhaných postav. Boswell musel sebrat všechnu odvahu, aby se jim mohl podívat do tváří.

Bylo ticho.

Jenom slabý vánek profukoval skaliska.

Muž s orlími pery promluvil: „Kdo jsi?”

Boswell slyšel svůj hlas jako z velké dálky. Zněl mu cize a nejisté: „Jmenuji se Joe Boswell. Řídím dole stavbu železnice.”

„Co tu děláš?” zeptal se indiánský náčelník s kamennou tváří.

Boswell musel znovu nasucho polknout. „Stavíme tady dráhu. Ze Santa Fé do Katonu.”

Indián se zamračil. „Dráhu?’

Boswell se slabě pousmál. „Železnici. Všude v zemi se teď stavějí…“

„Kdo ti řekl, že tady máš stavět dráhu?”

Boswell se stále ještě usmíval. Ale úsměv mu ztuhl, když se v Indiánově obličeji najednou zračil hněv.

„Odpověz!”

Inženýr si odkašlal. „Přicházím z Los Angeles. Tento projekt vymyslel pak Henderson. Dodal ho vládě a dostal od ní povolení. Já jsem inženýr a tam dole jsou moji dělníci.”

„Nerozumím ti,” odsekl Indián.

Boswell zvolna sesedl z koně.

Indiáni si každý jeho pohyb měřili chladně a napjatě.

Inženýr sáhl do kapsy a vyndal kožené pouzdro s doutníky. Pak s napřaženou paží a pouzdrem v dlani vykročil k náčelníkovi. „Zakouříme si doutník!”

Rudoch zíral na pouzdro. Pak prudce hmátl a vytrhl ho Boswellovi z ruky.

V inženýrovi hrklo.

Pak se za ním ozval dusot kopyt. Ohlédl se a spatřil Gennana. Předák zastavil, ale zůstal v sedle.

Muž s pery pokynul hlavou: „Kdo je to?”

„Předák. Rozděluje práci a kontroluje muže…“

Náčelník mrštil inženýrovi pouzdro pod nohy. „Před šesti léty jsem se starým bílým mužem v Santa Fé uzavřel smlouvu. Chci ji dodržet. Ale nestálo v ní nic o stavbě cesty pro ohnivého oře v mojí zemi.”

Boswell měl dojem, že špatně slyší.

Vtom se ozval Gennan. „Uzavřels smlouvu s guvernérem. Co tu chceš? Patříš do rezervace. My tu stavíme dráhu. Proč tě to zajímá?”

Rudoch pozvedl otěže a dojel až těsně ke Gennanovi. „Já mluvím jen s náčelníkem! Ty budeš mlčet!” Pak se vrátil k Boswellovi a řekl: „Pověděls mi, co tady chceš. Teď ti povím, co chci já: tohle je moje země. Země Komančů kmene Racurro. Já jsem náčelník. Starý bílý muž mi řekl, že chce mír. A ty stavíš cestu pro ohnivého oře naší zemí. Aniž by ses mě zeptal, vedeš horami dlouhou stopu. Poslouchej, bledá tváři! Vezmeš vozy a své muže a vrátíš se do Santa Fé. Řekni starému bílému náčelníkovi, co bydlí v domě z červených kamenů, že jsem tu byl a že jsem s tebou mluvil. Stopa, kterou jste tu zanechali, brzy zaroste. Chci dodržet smlouvu a nebojovat. Ale i on musí dodržet smlouvu. Nestrpím, aby mojí zemí jezdil ohnivý oř. Řekni mu to! Ale jestli zapomeneš a vrátíš se se svými lidmi sem, budu vědět, že bílý náčelník porušil slovo! Potom začne boj!”

Když se vraceli do tábora, Gennan zuřil. „Jste zbabělec, Boswelli. Táhnete vod těch rudochů jako zpráskanej pes. Měli jsme je rovnou vyřídit. Hele, ve winchestrovce mám deset ran. Já nejsem zbabělec. Víte co? Já jim to ukážu!”

Strhl koně, obrátil ho, vzal pušku do ruky, a než mu Boswell mohl zabránit, vystřelil.

Indiáni zmizeli jako mávnutím kouzelného proutku.

Gennan se rozchechtal. „Well, co jsem říkal…“

To už byl Boswell u něj a vytrhl mu pušku z ruky. „Gennane, okamžitě se vraťte do tábora!”

Předák se chechtal. „A takovejdle posera chce stavět železnici! Ty rudí psi přece nemaj šanci! Co vlastně chcete? Přestat? Zabalit to? Poslouchejte, Boswelle, já jsem sem nejel lán světa, abyste mě připravil vo mojí mzdu. Jste zbabělec a…”

Tvrdá rána inženýrovy pěsti srazila předáka ze sedla.

Gennan seděl na zemi, z nosu mu tekl pramínek krve: „Ty zatraceny pse, já ti zpřelámu všecky kosti v těle…!“

Štěkl vystřel.

Gennan se složil. Na jeho šedé košili, nahoře vlevo na hrudi, se objevila malá, tmavočervená skvrna.

Boswell na něj zděšeně zíral.

„Gennane!” vykřikl, seskočil dolů a poklekl k předákovi. Vzal mu hlavu do dlaní. „Joe!”

Předák se najednou usmál. Jenom jeho skelné oči se podivně dívaly na inženýra. „Je po všem…, šéfe…, měl jste pravdu… Já., já…“

Předákova hlava bezvládně klesla.

Boswell zatnul zuby. Chtěl křičet, chtěl řvát, ale nevydal ani hlásku.

Nad krajinou se stahovaly mraky. Boswell naložil mrtvého na jeho koně, nasedl, drže Gennanovy otěže v rukou, a rozjel se do tábora.

Večer toho dne odjel dělník Jonny Fuller do Santa Fé. Vyhledal nejdřív šerifa a pak se společně s ním odebral k bankéři Hendersonovi.

Bankéř vyslechl, co se stalo, a drbal si přitom bradu. „To je zatrolená patálie…“

McCrea se zamračil. „Co ta smlouva, vo který byla řeč?”

Henderson se podrbal. „Starosta tenkrát uzavřel smlouvu s rudochama, protože neustále napadali domy na kraji města nebo osamělé jezdce. Owen Lloyd je starý indiánobijce, ale do naší doby už nepatří. Potřebovali bychom nového starostu…“

„Nerozumím,” přerušil ho šerif.

Henderson si zapálil.

„Ta věc je vcelku jednoduchá, šerife. Lloyd zvolil cestu nejmenšího odporu. Tenkrát uzavřel smlouvu se Žlutým koněm, náčelníkem Komančů. Ten rudoch docela dobře mluví i čte anglicky. Vzájemně se zavázali, že se město Indiánů nedotkne, a naopak: že Indiáni dají pokoj městu a jeho lidem. Je to k zbláznění…“

,,Proč?“ podivoval se šerif. „Starosta zabránil dalšímu krveprolití…!“

„Ale je to smlouva z roku raz dva!” odporoval bankéř. „Starosta ve smlouvě uvedl, že se na bývalém komančském území nesmí stát nic, co by se Komančům nelíbilo! To je přece nesmysl! Kdysi to mohlo mít svůj význam, ale dnes? Indiánů je pár stovek. Nikdy v životě by nemohli městu ublížit…“

„Městu asi ne,” namítal šerif. „Ale těm pár chlapům, co stavěj železnici.”

Henderson si znovu zapálil. „Nechte to na mně, šerife. Já to zařídím.”

Šerif vykročil ke dveřím, pak se ale otočil a zeptal se: „Co chcete udělat?”

„Povolám armádu, aby bránila stavbu železnice.”

Šerif se podmračil. „Armádu? Vodkaď?”

„Z Fort Dawsonu!”

McCrea se rozesmál. „Když banditi přepadli stavbu, poslal jsem do Fort Dawsonu zprávu. Víte, co mi kapitán Collins odpověděl? Tady, mám ten canc eště v kapse…,“ podal lístek bankéřovi. Ten ho rychle přelétl pohledem.

„No jistě,” odvětil. „Kvůli pár grázlům nebude kapitán uvolňovat lidi. To je jasné. Ale když jde o to, aby zahnal rudochy zpátky do jejich děr, musí přijet. Má závazky k městu.”

„K městu?”

„No a ne?”

McCrea si dal ruce v bok. „Copak dráhu staví město, pane Hendersone?”

Bankéř se rozzlobil. Jeho hladká, téměř nevrásčitá tvář znachověla. „Já stavím dráhu, šerife. Ale stavím ji pro město.”

McCrea přikývl. „Jistě. Je jenom otázkou, jestli město bude na vaší straně. Vojáci musej bejt zaplacený, když opustěj pevnost. To je chcete platit vy?”

„Když to bude nutné, tak ano.”

„A co starosta? Podepsal přece smlouvu!”

„Smlouvu? Kecy! Myslíte si snad, že je ještě platná? Indiáni opustili rezervaci. Proti tomu se musí něco podniknout. Co, je úplně jedno. Já každopádně svoji dráhu postavím. A v tom mi nikdo nezabrání. Ani starosta, ani vy šerife!”

Šerif na bankéře tázavě pohlédl.

„Pane Hendersone, vaše slova byla vedena zlobou. Vy sám nejlíp víte, že nestojím proti vám.”

Henderson zuřil. „Všichni jsou proti mně. V Santa Fé jsem nedostal jednoho jedinýho dělníka. Přestože tady bydlí hromada lidí bez práce, kteří by si rádi nějaký ten dolar vydělali. Ale neozvali se. Nikdo z nich nepřišel…“

Když šerif mlčel, Henderson pokračoval: „A vy víte dobře, proč je to tak, proč nemám dostatek dělníků, aby stavba pokračovala rychle. Může za to starosta a městská rada! Starosta mlčel, protože je staromódní, mlčel, když jsem přišel s moderním návrhem stavby železnice! Je proti mně, ten ješita Owen Lloyd, starosta Santa Fé, největšího města Západu!”

Šerif vzal za kliku dveří. Polohlasem pravil: „My oba víme, proč starosta mlčel. Pane Hendersone…“

„Co chcete!?”

„Starosta mlčel ze dvou důvodů. Nechci mluvit o smlouvě s Indiány, možná je doopravdy už zastaralá. Je tu jiná věc. Austin Portland má pod palcem všechnu spedici ve městě. Každý, kdo se pokusil mu konkurovat, skončil špatně…“

„Snad si vážně nemyslíte, že mě starosta nepodpořil z tohoto důvodu?”

„Proč by ne? Je to opatrný muž. Třeba vám nepřál neštěstí!” „Ale ani štěstí!” zavrčel bankéř.

„Těžko říct,” odvětil šerif a v duchu myslel na ten druhý důvod starostova mlčení: na starostovu krásnou dceru. Ještě před dvěma lety byla s bankéřem Hendersonem zasnoubena. A pak jednoho dne spadla z koně a od té doby kulhala. Ze svatby sešlo.

Henderson došel k šerifovi a vzal ho za ruku. „Pane McCrea, vy mi asi nerozumíte, ale já chci městu postavit železnici, dát mu něco skutečně velkého…“

Pat McCrea přikývl. „Ale jo, pane Hendersone, rozumím tomu.”

„Rudoši zavraždili jednoho z mých mužů.”

„Ten muž střílel první.”

„To je jedno. Indiáni ho zavraždili.”

„Zítra zjistím, jestli to byla vražda, pane. Pojedu s Fullerem do tábora.”

„A já pojedu s vámi!” rozhodl Henderson.

Nálada mezi železničními dělníky nestála za nic. Všichni byli u toho, když se to stalo. Všichni viděli, jak jejich šéf odjel za Indiány, jak ho pak následoval jejich předák a jak se to posléze semlelo.

Bezradně stáli nad Gennanovým hrobem spolu s inženýrem, Hendersonem a šerifem.

„Věc je jasná,” konstatoval Henderson. „Rudoši ho zavraždili. Pošlu do Fort Dawsonu kurýra, aby sem přivedl modrokabátníky. Ti si s rudochy už poradí.”

Boswell zavrtěl hlavou. „To bych vám neradil, pane Hendersone.”

„Oč vám jde? Chcete, aby mi rudoši vyvraždili všechny dělníky?”

Boswell se mamě snažil bankéřovi vysvětlit, že by snad bylo lepší, kdyby s Indiány rozumně vyjednávali.

„To vypadá, že jste přítelem rudochů, Boswelle?” poznamenal bankéř posměšně.

Ne, inženýr nebyl jejich přítelem. Jenom měl obavy. Obavy z pomsty Komančů.

Henderson a šerif pak opustili tábor. Už zítra ráno vyrazí vojáci, aby potrestali vraždu předáka Gennana.

Uprotřed noci se inženýr něčeho lekl. Ústa mu zakryla drsná, tvrdá dlaň. Pak zaslechl hrdelní syknutí: „Ticho a ani hnout, jinak ti do těla vjede můj nůž. Přišel jsem, abych ti řekl, že smlouvu, kterou jsme uzavřeli s bílým mužem, považuji za porušenou…“

Boswell se vytrhl a odkutálel se stranou.

Indián vyskočil. V ruce se mu zablýskl nůž.

Hleděli si zpříma do očí.

Indián zašeptal: „Hodím ti nůž do prsou, jestli probudíš ostatní!”

Boswell sevřel rty. Indián pomalu odcházel.

Inženýr se vrhl k zemi a křikl: „Gibbone, Vaughame, Baxtere! Vstávat! Jsou tu Indiáni!”

Dělníci, zabalení do dek a přikrývek, se trochu nemotorně, ale rychle stavěli na nohy, už s kolty v rukou. Pak zazněly první výstřely.

Ale to nestříleli stavební dělníci. Výstřely přicházely ze stráně.

A za několik minut leželo na zemi sedm raněných dělníků.

Boswell zůstal zraněný za vozem. Kulka mu zasáhla stehno pravé nohy.

Dlouhán Gibbon, Fuller, mohutný Baker a Jesse Milion leželi za dalším vozem a stříleli.

„Kde je šéf?” zvolal Baker.

Gibbon kývl hlavou. „Dostal to! Viděl jsem ho, jak padnul.”

Vtom zaslechli Boswellův chraptivý výkřik: „Přestaňte!”

„To byl šéf,” řekl Milton.

„Přestaňte střílet!” zvolal Boswell a bolestí zkřivil tvář. „Musíme šetřit municí…“

Baker k němu dolezl po čtyřech. „Damned, šéfe, my jsme mysleli…“

„Jo, já vím co. Ale eště žiju. Mám kulku ve stehně… Nestřílejte. Za chvíli je ráno. Buď Indsmeni vodtáhnou, nebo na ně líp uvidíme. Fuller ať ihned jede k Hendersonovi…“

Hořká noc uplynula.

I následující den byl pryč.

Všude kolem zavládl klid.

Nepřítel, který rád přicházel ve tmě a zákeřně napadal tábor, jako by se propadl do země.

Včetně inženýra bylo raněných osm mužů. Nikomu z nich nehrozila smrt, ale všichni toho tady měli už po krk.

Všichni! I Joe Boswell.

Když druhý den nepřijel ani Fuller, ani Henderson, Boswell přikázal zapřáhnout a naložit a zavelel k ústupu.

Ano, byl to opravdový ústup.

Šest vozů pod plachtou se vracelo z hor k jihu po cestě, zplanýrované pro podloží kolejí.

Boswell dřepěl na kozlíku předního vozu vedle Jeffa Bakera. Nohu měl zavázanou a třásl se zimnicí.

Nikdo neřekl ani slovo. Muži mlčky hleděli k západu, tam, kde klesalo krvavé slunce. Bylo pozdě po půlnoci, když jejich vozy vjely do Fiorella Street v Santa Fé.

Široká Mainstreet byla plná lidí. Bar vedle baru, saloon vedle saloonu. V srdci Santa Fé kypěl divoký noční život.

Vozy zastavily před domem bankéře Hendersona.

Boswell sklouzl dolů a ploužil se ke dveřím.

Na klepání dlouho nikdo neodpovídal.

Konečně, po dlouhých minutách, vyšel černý sluha. Zničeně pohlédl na inženýra. „Pane Boswelle. O, vy chtít mluvit s panem Hendersonem. On tu nebýt. On odpoledne odjet, s panem Fullerem…“

Boswell přikývl a dokulhal k šerifově úřadovně. McCrea o něm už věděl. Když za ním inženýr přišel, šerif dal poslat pro doktora Toggera.

Starý, bělovlasý doktor přišel ihned a prohlížel zraněné dělníky.

„Hm, kdo vyoperovával kulky?” zeptal se doktor a otevíral brašnu s nástroji.

Boswell ukázal na širokoplecího Bakera. „To on, doktore.”

Baker udělal nešťastný obličej.

Doktor pravil: „To jste udělal skvěle, příteli. Vypadáte sice jako kovář, ale byl byste určitě dobrým lékařem.”

Baker se otočil a kráčel pryč.

Boswell se za ním díval. Věděl, že se hranatý Jeff Baker chtěl stát doktorem, že za války sloužil v polním lazaretu, ale že ho osud zavál jinou cestičkou.

Když doktor ovazoval Boswella, řekl: „Měl jste štěstí, pane, ten Baker je génius. Rány ošetřil jako starý rutinér.”

Šerif mezitím hledal bankéře Hendersona.

Našel ho v jednom ze salonků City Hallu. Henderson a tři další muži tam seděli u stolu pod hustou clonou tabákového dýmu.

Fuller odpočíval na lavici u dveří.

Šerif pohlédl na bankéře: „Pane, vaši lidé jsou ve městě!”

Henderson vyskočil. „Co říkáte0 Je tu Boswell, s dělníky0”

„Se všemi dělníky a se všemi vozy,” dodal šerif klidně.

Bankéř si otřel čelo. Pak se podíval na dva muže, se kterými seděl: „Už je to tady, pánové. Vypadá to, že se někomu podařilo můj projekt rozbít…“

Ale Clyde Henderson se jen tak hned nevzdal. I když zjistil, že mu armáda nemůže pomoci, dál trval na svém. Železnici ze Santa Fé do Ratonu položí, i kdyby to mělo být jeho celoživotní dílo. Nástroje, které nakoupil, dřevo, vozy, objednávky kolejnic, to všechno stálo hromadu peněz a on nemínil ty peníze jen tak zbůhdarma vyhodit.

Postaral se o ubytování dělníků ve městě. Ranění byli dobře ošetřeni.

O dva dny později přijel posel z tábora pokladačů pražců a informoval o tom, že v noci byli napadeni ohnivými šípy.

„Indiáni,” procedil bankéř mezi zuby. Stál v šerifově kanceláři a svíral dlaně do pěstí.

McCrea přemýšlel. „Zruinujete se, pane Hendersone. Tady v Santa Fé jste zbohatl a tady taky o všecko přijdete. Jako Eastem a Talbot. Dejte vod tý železnice ruce pryč. Jestli tady má nějaká bejt, ať ji postaví stát…“

„Vy jste snad slepý a hluchý!” volal Henderson rozrušeně. „Stát tady přece žádnou dráhu nepostaví. Ale my ji tu potřebujeme, takže ji postavím já!” McCrea pokrčil rameny. Mlčel.

Do místnosti vstoupil starosta Owen Lloyd, mohutný bělovlasý a bělovousý muž. „Helou, šerife… Helou, pane Hendersone. Jak se daří?”

Bankéřovi se zdálo, že se mu starosta vysmívá. „Díky, dobře, starosto.”

Lloyd vytáhl mohutný holandský doutník, škrtl sirkou o rám dveří a dodal: „To rád slyším… Ale kdyby se vám nedařilo, věděl bych, jak vám poradit…“ „Díky! Nepotřebuju vaši radu!” vyjel bankéř.

Starý muž na něj shovívavě pohlédl a pak pravil: „Stejně vám poradím…“

„Díky!” zlobil se Henderson. „Chcete mi doporučit, abych ve vlastním zájmu stavbu železnice ukončil!”

Lloyd zavrtěl masivní hlavou. „Ne, Hendersone, tohle bych si vám neodvážil doporučovat. Vím, jak jste paličatý. Měl jsem na mysli něco docela jiného: pokud nechcete být během jednoho měsíce chudý jako kostelní myš, povolejte si na pomoc muže, který umí zacházet s koltem…“ „Díky, starosto, to moji dělníci umějí také.”

„Viděl jsem,” oponoval starosta. „Přesto byste si měl objednat pistolníka. A nejlépe hned toho nejlepšího: například Wyatta Earpa…“

Clyde Henderson se rozesmál. „Mockrát děkuju, starosto. To je skutečně skromná rada. Asi bych tomu Earpovi měl napsat…“

„To není hloupá rada, Hendersone,” přidal se šerif. „To je opravdu asi vaše jediná záchrana. Earp je muž, jehož jméno na Západě zná každej bílej, černej nebo i rudej!”

Henderson se podrbal na zátylku a zahleděl se do země. „Vy si vážně myslíte, že by zvládnul hordu Indiánů? Myslíte si, že by si Indiáni z něj něco dělali?”

McCrea přikývl. „Jo, to si myslím. Earp má mezi Indiánama hodně přátel a…” Henderson si dupl. „To by mi eště tak scházelo!”

„Máte příliš horkou hlavu, pane,” mírnil ho šedovlasý šerif. „Chtěl jsem jen říct, že to Earp s Indiány umí.”

„Může bejt, ale tam v horách je zřejmě ještě i banda bělochů, který jdou mým lidem po krku!”

„Jistě, právě proto je Wyatt Earp tím správným mužem pro tento případ.”

Henderson se zvolna uklidňoval. „To myslíte vážně, šerife? Hmm. Ale jak ho sem dostat? Je to šerif ve Wichitě, má své stálé místo.”

McCrea vstal. „To je právě to. Na podzim a v zimě je většinou na cestách, protože stáda nejsou na pastvinách ani na transportech. Ve Wichitě se nic neděje. Earp nevydrží sedět a čekat na jednom místě. Možná už je dávno někde v horách Colorada nebo ve Wyomingu anebo v Montaně. Ale je taky klidně možný, že eště sedí doma. Napište mu. Jsem přesvědčenej, že ho tohle bude zajímat. Stavba železnice…, to je moderní, pokroková věc a…,” pokrčil šerif rameny. „Každopádně to zkuste. Je to ta nejlepší rada, jakou vám starosta mohl dát.”

Koncem listopadu jednoho dne pozdě odpoledne vjel od severu na Mainstreet v Santa Fé osamělý jezdec. Byl to vysoký muž se širokými rameny, úzkými boky a opálenou tváří. Měl modré oči a černý klobouk nosil stažený hluboko do čela. Sako i kalhoty byly z černé látky, košile bílá, zdobená černou sametkou. Měl vážnou, tvrdou tvář. Tvář, na kterou se nezapomíná.

Dovedl svého plaváka k Berryho saloonu, sklouzl ze sedla a vystoupil na verandu.

Slunce vrhalo poslední paprsky v zlatorudých pruzích bočními uličkami na Mainstreet. Jezdec otevřel houpací dveře a vstoupil do lokálu.

U baru stálo sedm uprášených mužů v kovbojském oblečení. Stoly hustě obsadili hráči pokeru.

Barman vytáhl láhev whisky a křikl k těm sedmi: „Tuhle rundu platím já!” A naléval jim. Tmavě oblečený cizinec přistoupil k nálevnímu pultu.

Hospodský si ho krátce změřil. Každý den se setkával s tolika lidmi, že ho jen tak někdo nepřivedl do rozpaků. Tahle tvář ale ano.

Cizinec se postavil mezi dva kovboje a ostře pohlédl na barmana. „Máte tady Fire Point?”

„Jistě. My máme všechno,” pravil barman podlézavě a sáhl pro čtyřhrannou láhev s rubínovou tekutinou. Nalil sklenici, cizinec ji do sebe obrátil, hodil na bar minci, cvrnkl na pozdrav o okraj klobouku a otočil se, že půjde.

Vtom mu jeden z kovbojů nastavil nohu.

Cizinec přes ni však neupadl, rychle se otočil a srazil útočníka k zemi.

Blonďatý kovboj na cizince překvapeně zažíral: „Hej, pane, co to mělo znamenat?”

Cizinec se otočil a odcházel ke dveřím.

Blonďatý honák krav vyskočil na nohy. „Hej, hoši, všimli jste si toho? Ten špinavej chlap do mě strčí, až mě povalí, a ani se nevomluví. Hej, stůj!” křikl ostře.

Cizinec se pomalu otáčel. Hlavu měl skloněnou, oči skryté pod krempou klobouku. „Co je?” „Shodils mě, fellow, a za to se vomluvíš!” Cizinec tam stál bez hnutí, jako vytesaný z kamene.

Při pohledu na něj nebylo kovboji dvakrát dobře, ale už se nemohl před kamarády blamovat. „Shodils mě, amigo a za to se vomluvíš.”

Cizinec se ani nehnul. Jen polohlasem pravil: ,,Myslím, že by bylo lepší nato zapomenout, pane.“

Blonďatý kovboj jménem Nat Higgins svěsil ruce nad kolty.

Muži stojící za ním se uhýbali.

Do nastalého ticha cizinec pravil: „To seš vážně tak hloupej, abys kvůli tomu sahal po koltu, chlapče?”

Nat zpopelavěl. „Hloupej? Kdo je tady hloupej?”

„Ty, jestli se chceš střílet!” „Shodils mě na zem!”

„Buď zticha, chlapče… Podrazils mi nohy a já jsem ti předved, že se to každýmu nemusí líbit. To je všecko, hotovo, vyřízená věc.” Nat pohlédl ke svému předákovi Halu Claybornovi.

Ten se šklebil přes celou tvář. „Hej, Nate, je to cizinec. Von neví, jak dobře střílíš…“ Cizinec na to odvětil: „A ani na to není zvědavej.” Vtom Nat zařval: „Tas!” a okamžitě sáhl po koltu.

Ale nestačil ho ani zpola vytáhnout z pouzdra. Zděšeně zíral na matně se lesknoucí obrovitý kolt, který cizinec svíral v dlani a mířil jím na jeho hruď.

Předák si vrazil ruce v bok. „Well, pane, Nat je eště zelenáč, to je to, co jsem vám chtěl říct…“

Velký revolver se otočil kolem cizincova ukazováčku a sklouzl zpět do pouzdra.

Hodně mužů v baru v tu chvíli pochopilo, že před nimi stojí skutečná osobnost. Ale předák kovbojů to ve své zaslepenosti nechápal.

„Rád bych tu hru viděl eště jednou,” sykl. „Ale abyste stál proti chlapovi, pane!”

Cizinec měl ruce založené na prsou. „Rád byste něco viděl? To mi chcete platit za show?” Otočil se a vykročil ke dveřím.

V předákových očích se zablesklo. Cizinec mu zkazil zábavu. To si Clayborne před lidmi nemohl dovolit. „Hej! Cizince! Tas!” zařval předák.

Cizinec se prudce otočil a kolt, který Clayborne právě vytáhl, byl kulkou odmrštěn z předákovy dlaně proti ostění baru.

Clayborne tam stál jako zasažený bleskem. Očima zle propichoval cizince. „To… todle…“

Cizincův revolver už zase vězel v pouzdře. Cizinec chladně pohlédl na Clayborna a jeho muže. Jeden z nich poznamenal: „Je to pistolník, Hale, pistolník!” Clayborne si oddechl. „Jo to teda asi je.”

Rudovlasý kovboj pokračoval v utěšování šéfa: „Je to pistolník, Hale, bere zato prachy, je to chlap, kterej za peníze…”

Cizinec vykročil k zrzkovi. Zastavil se krok před ním: „Cos chtěl říct, chlapče?” Zrzavému Tedu Fergusonovi přeběhl mráz po zádech. Damned! Co tohle bylo za oči! Jako kusy ledu!

Teď zakoktal cosi bezvýznamného. Cizinec mu klidně naslouchal. Vytáhl z kapsy dlouhý černý doutník a zapálil si.

Ted Ferguson si oddechl. Mrazení pominulo a knedlík, co měl v krku, byl taky pryč. Radoval se, že se nemusí střílet. Věděl, že by neměl šanci.

Zato Hal Clayborne se nedokázal smířit s porážkou: „Jo, střílet uměj, tydlecty týpkové, ale jinak jsou z papíru.”

Cizinec na něj pohrdavě pohlédl, přehodil si doutník z jednoho koutku úst do druhého a chtěl jít.

Předák po něm skočil, chytil ho za rameno a otočil ho tváří k sobě, aby mu dopřál zásah svého levého háku. To byl jeho záměr.

Ale i tenhle útok dopadl jinak, než jak si ho Hal Clayborne představoval. Cizinec byl rychlejší a nasadil mu direkt přímo na bradu. Hal najednou seděl na zemi a lapal po dechu.

„Hej!” ozval se Ted Ferguson. Chtěl si napravit reputaci. Koneckonců to byl známý a obávaný rváč.

Když cizinec spatřil, že po něm ten zrzek jde, otočil se, vyndal doutník z úst a podal ho blonďatému Natovi: „Podrž mi to, Nate!” Nat doutník mechanicky převzal.

Rudovlasý Ted vyrazil a silou bucharu vymrštil několik ran proti cizinci.

Ale měl smůlu. Narazil na nepravého. Tenhle cizinec neuměl jenom střílet. Když odblokoval několik nebezpečných ran, vymrštil od boku levý hák, který, když dopadl, vzal protivníkovi zem pod nohama.

Cizinec pak natáhl ruku a zašklebil se: ,,Můj doutník, Nate! Well, díky za výpomoc.” Pak se otočil a šel ke dveřím. Ostatní kovbojové za ním hleděli přimhouřenýma očima. Dveře do saloonu se rozletěly. Stál v nich šedovlasý starosta a prohlížel si přítomné. Pak jeho zrak padl na cizince a jeho slova rozlomila ticho v saloonu:

„Wyatt Earp!”

Owen Lloyd vykročil cizinci vstříc a ještě jednou zvolal: „Wyatt Earp! Je to možný?”

Cizinec potřásl nabízenou pravicí. „Zdravíčko, Lloyde!”

Srdečné pozdravení se těch dvou vyvolalo bouři. Přítomní muži je obklopili.

Damned! Tenhle muž byl Wyatt Earp! Nechal se klidně vyzvat provokatéry a přitom by bylo stačilo jeho jedno jediné slovo.

Nat se najednou proměnil v jiného člověka. Přitočil se k Earpovi a pravil: „Pane, jestliže jste Wyatt Earp, tak jste to moh ze slušnosti říct. Mimochode, kde máte hvězdu?”

Earp odhrnul lem saka. Na vestě se mu třpytila stříbrná pěticípá hvězda. Nat Higgins na ni zíral s otevřenými ústy.

I předák přišel. Podával Earpovi ruku. „Marshale, byl jsem osel, to je jasný. A že moji chlapi jsou hlupáci, vím už dávno.”

Starosta vyvedl Earpa ven. „Pojďte, pane Earpe. Smím vás pozvat na večeři, že?”

„Bohužel. Mám naspěch. Před třemi týdny jsem dostal dopis od Clydeho Hendersona. A protože jsem stejně měl cestu dolů do El Pasa, řekl jsem si, že se podívám, co se mezitím na železnici postavilo.”

„Nic, pane Earpe, vůbec nic. Henderson do toho projektu vrazil spoustu peněz, a zatím jenom prodělává a ztrácí. Ještě dnes leží u doktora tři ranění dělníci. Jeden přišel na stavbě o život…“ „Jo, psal mi o tom…“

Owen Lloyd chvíli přemýšlel a pak řekl: „Ale proč chodit kolem horký kaše. Henderson bydlí tamhle v tom domě. Dojdu pro něj.” Když černý sluha otevřel dveře, stál už Henderson na chodbě.

Starosta vstoupil. „No, pane Hendersone, rád bych vám představil jednoho starýho přítele. Přichází z Kansasu a chce dolů do El Pasa. Psal jste mu.” „Wyatt Earp?” zvolal Henderson. „Jo, Wyatt Earp!” dodal Lloyd, otočil se a šel pryč.

Tímto dnem počínaje se hodně věcí změnilo.

Joe Boswell a jeho lidé odjeli na vrzajících vozech zpátky do hor. Práce pokračovaly.

Jméno muže z Missouri zapůsobilo jako kouzlo. Všichni se pustili do práce. Dodal jim odvahu.

Vysoký muž s tvrdou tváří se stal součástí jejich všedních dnů. Neustále v pohybu, neustále v sedle…

Po několika dnech v horách se marshal zeptal inženýra: „Mohl byste mi ukázat to místo, kde byl zastřelenej Gennan?” „Jistě, ale je to už kus za náma…“ Vrátili se na místo, kde zemřel předák Joe Gennan. „Tady stál!” vysvětloval Boswell.

Wyatt Earp si prohlížel okolí, pak se podíval na vrcholek hory. „A tam stáli Indiáni?” „Jo.” „A vy?” Boswell se zamračil. „Jak to myslíte? Myslíte si snad, že já bych…

„Nesmysl, chci jen vědět, kde jste stál, když kulka zasáhla Gennana.”

„Tady, přesně tady, co stojím.”

„A Gennan dostal kulku zpředu do prsou?”

Boswell znovu polkl.

Marshal pohlédl nahoru k horám. Pak pravil: „Indiáni ho nezastřelili.” S tím se vyhoupl do sedla a rozjel se k severu.

Boswell spěchal za ním. „Marshale!” volal rozrušeně. „Já vám nerozumím…“

Wyatt Earp na něj klidně pohlédl. „Není čemu rozumět. Věc je přece jasná. Tam, kde stál Gennan, ho kulka nemohla zasáhnout do prsou. Možná do zad, nanejvýš ale z boku.”

Inženýr zastavil koně a plácl se do čela. „U Goshe! Teď je mi to taky jasný! Jo, ale kdo ho teda zabil?”

„To bych taky rád věděl. A ještě něco: prohlédl jsem si tábořiště, kde vás v noci ohrožovali nožem. Stopy byly sice už zčásti smyté, ale přece jen jich tam zůstalo ještě dost na to, abych rozeznal, že koně měli podkovy a jezdci podrážky a vysoké podpatky. Všecko to jsou věci, které u Indiánů nebývají zrovna běžné.” „Chcete tím říct, že tam byli i běloši?”

„Jo, přesně to chci říct.” Wyatt Earp podmračeně hleděl před sebe a pak inženýrovi vysvětlil, že musí s dělníky odjet pryč. „Pojedete až k Silver Hills. Tam v jeskyni, co jsme ji spolu navštívili, si zbudujte tábor.”

Boswell vůbec nic nechápal. „A proč? Odtud to přece je na pracoviště hrozně daleko!”

„Zítra do práce nepůjdete.”

„Nechápu vás, marshale.”

„Chci, abyste jeden den nepracovali.”

„A proč?”

„Protože musím cestovat. Pojedu navštívit lidi, kterým vadí, že stavíte železnici.”

Boswell přikývl. Ale pořád nic nechápal. Přesto se podřídil. Měl na paměti bankéřova slova, že má udělat všechno, co marshal Earp řekne.

Nad horami visela téměř egyptská tma. V maličké horské kotlině sedělo kolem ohně sedm mužů.

Mohutný chlap s hlubokými vráskami kolem úst položil do popela novou větev.

Vedle něj seděl křivonohý kreol. Podíval se na svůj protějšek.

„Co máš za lubem, Speedy?”

Obr se protáhl a ubalil si cigaretu. Pak požitkářsky nasál dým a odvětil: „Vyrazíme ve tři.” „Kam?” „K jihu!”

Kreol si přejel rukou přes mastnou bradu, prozrazující slušnou večeři. „Ty nevěříš tomu, co Jimmy vyčmuchal?”

„Ani slovo. Vymysleli si to na nás. Wyatt Earp nikdy v životě nemůže bejt v táboře. Za prvý má stálej džob ve Wichitě a za druhý by si Henderson tak drahýho hlídače nemohl dovolit.”

Kreol svěsil hlavu. „Já ti nevím, Speedy. Lonegan mi říkal, že Earp hodně jezdí po kraji.”

„Možná dřív. Ale teď, když je marshalem ve Wichitě, asi už sotva.” „Já nevím. Při pomyšlení na něj mi není dvakrát dobře.”

Dlouhán Speedy se rozchechtal. „Ty chudinko! Ty máš strach už z jeho jména!”

Prcek pohodil hlavou. „Seš ale buvol, Speedy. Já nemám strach z jeho jména, ale z něj samotnýho!” „Řek jsem ti přece, že tady není. Vůbec nevím, vo co ti kráčí. Šéf vydal rozkaz, že stavbu železnice musíme na každej pád zarazit. Víš, co to znamená? Na každej pád!! I kdyby tady byl Wyatt Earp!”

„Well, ale pak beze mě. Ten chlap dostal Billa Hogeetera a Jacka Donegana. Chytil Silka Cassedyho a vyřídil bratry Thompsonovy.” „Seš posera, Larry…“

Vtom kreol vyskočil a hodil do ohně poleno, až vyletěly jiskry. „Nemáš všech pět pohromadě, Speedy. Znals Hala Flanagana? Viděls ho někdy9 Neznal jsem tvrdšího chlapa. Střílel jako sám ďábel a uměl si to rozdat s půltuctem chlapů, jako seš ty. Wyatt Earp ho zatknul. Docela sám. Když se to stalo, byl jsem tenkrát u toho. V Panhandle City. Na ten den nikdy v životě nezapomenu!” Pak u ohně zavládlo mlčení.

Dlouhán Speedy vstal a pohrdlivě pohlédl na kreola: „Poslouchej, Larry, bejvals náš nejlepší kovboj. Uměls vzít za práci. Ale trvalo tři roky, než jsem pochopil, že seš zbabělec.” V kreolově levici se zableskl nůž.

Speedy na něj pohlédl. „Co to má bejt? Myslíš si snad, že z tebe mám strach?”

Mrňous měl oči podlité krví. „Je mi jedno, jestli máš strach, Speedy. Stačí mi, že seš hlupák. Nikdy nepochopím, jak z tebe šéf moh udělat předáka. A je mi to vlastně jedno… Ale urážet mě nebudeš! Jestli uslyším eště jedno jediný křivý slovo, budeš mít tendle nůž mezi žebrama.”

Na druhé straně ohně vstal šlachovitý dlouhán s bledou tváří a s koltem v ruce. „Tak dost, Larry. Schovej tu kudlu!”

Kreol na něj pohlédl. „Ani náhodou. Speedy se zbláznil. Nemíním se vod něj nechat zahnat do pekla!”

Obr se napřáhl k úderu.

Kreol uhnul a chystal se k výpadu nožem. Snad by byl předáka i zasáhl, ale výstřel z koltu bledého muže souboj ukončil.

Larry svíral zkrvavenou dlaň a tiskl si ji k hrudi: „Zatracená svině…,“ sípěl.

Speedy se zeširoka ušklíbl a vycenil zuby. „Ty mizerná kryso! Já vím, že ti jde vo můj džob. Vztekáš se, protože jsem předákem já, a ne ty. Ale trpaslík jako ty nemůže velet drsnejm chlapům. Máš smůlu. Greg včas zasáhnul. Teď z tebe nadělám třísky…“

Greg s tváří barvy sádry, muž oblečený natolik čistě a úpravně, že se do prostředí divočiny ani nehodil, opět natáhl kohoutek svého koltu. „Stop, Speedy. Larry už je potrestanej. To by stačilo!”

Obr se ohlédl. „Co chceš, mizernej pistolníku! Skovej tu bouchačku, nebo tě zadupu do země. Ten trpajzlík se třese hrůzou ze šerifa, kterej sedí čtyři sta mil vocaď v houpacím křesle a pulíruje si hvězdu!”

Greg Boston Smith měl oči jako škvírky. „Slyšels, co jsem řek… Seš předák, all right! Ale nemáš na práci nic jinýho než jenom vést partu. Nic víc!”

„A právě todle teď dělám!” vrčel předák a pak se zašklebil. „Aha, teď chápu…, je tady víc lidí, co si brousej zuby na můj flek… All right. Eště uvidíme,” řekl a posadil se. I pistolník si pak sedl. Kolt zastrčil do pouzdra.

Kreol mlčel. Obvazoval si ruku do modrobíle károvaného kapesníku.

Ticho kolem ohně narušovalo jen praskání dřeva a občas i křik nočních ptáků.

Předák po chvíli pravil: „Vyrazíme kolem třetí ráno. Všechno proběhne přesně podle mejch rozkazů. Mike a Jim objedou tábor. Greg, Lad a Tobby zůstanou na severní straně. Já vyrazím na vozy od západu. Až se ozve můj výstřel, hodíte na plachty vozů louče.” „A Larry?” zeptal se pistolník. Speedy se na kreola zašklebil. „Ten zmizí! A hned!”

Malý kovboj vyskočil. „To by se ti hodilo, co? Poslouchej, Speedy, já jsem u Portlanda pět let. Než jsi k nám přišel, dělal jsem na ranči předáka. Nedopustím, abys chlapce poslal na smrt!” „Co budeš dělat?” zeptal se Greg předáka. „Co tě to zajímá?” odsekl Speedy. Larry mu skočil do řeči: „Chlapce to zajímá. Slyšels.”

Předák znovu vstal. Rozkročil se před ohněm. „Well, ropucha má velkou hubu. Tak jí tu hubu zacpeme. Vyrazíme ve tři ráno. Kdo je proti a myslí si, že tady má Larry co rozkazovat, ať vstane.” Muži zůstali všichni sedět.

Speedy se na kreola zašklebil. „No, brachu, kde jsou tvoji chlapci? Co? Jen se neboj. Já nejsem takovej idiot, jak si myslíš. Jim se byl podívat v táboře. Nebyl jenom v Santa Fé. Ta parta má u sebe chlapa, kterej jezdí na plavým koni a u boků nosí dva kolty. Je to texaskej střelec, kterýho vyřídím osobně levou zadní!”

Larry sebou trhl. „Jezdí na plaváku! Well, já Wyatta Earpa viděl v Panhandlu, tak vím, že jezdí na plavákovi. A nosí dva kolty. Vlevo má kanón toho šílenýho Nata Buntlina. S tím ti na čtyřicet yardů prostřelí díru do nosu! Zamlčels nám, co Jimmy viděl? Proč s to zamlčel? Protože seš natvrdlej hlupák. Protože věříš tomu, že stavbu železnice zastavíš hrubou silou. Takže pošleš chlapce proti US marshalovi, na kterýho jsme všichni krátký! Well, já vidím, že chlapci jsou při tobě. Ale beze mě. Nemůžeš mě poslat pryč. Pojedu s váma, ale ani náhodou se nepoženu po hlavě do záhuby.”

Mike Douglas si drbal neholenou bradu. „Drž hubu, Larry. Speedy je předák. Von ví, co dělá!”

Hubeňour Tobby Kay si posunul klobouk do týla a položil si hlavu na sedlo. „Už dva tejdny se plácáme po horách. Dvakrát jsme je přepadli. Greg dokonce jednoho z nich vodprásknul. Navíc víme, že podezřívaj rudochy. Henderson dal poslat do rezervace třicet vojáků, aby tam srovnali Žlutýho koně. Byla by hloupost udělat teď chybu.” Jesse Hunter přitakal, aniž by zvedl hlavu. I Tobby zabručel něco jako souhlas.

Předák zavrčel: „Takže tak je to. Čtyři proti třem. Čtyři zbabělí kojoti proti třem mužům.”

Dlouhán Tobby vstal. Vypadal jako loutka, vytažená na dlouhých nitkách. „Cos to právě řek, Speedy?” Předák zavrčel: „Vy jste…“

Pistolník Austin Portlanda opět ukončil hádku. Vstal, v ruce kolt. „Mám ve stříkačce šest kulek, pánové. Dost pro vás pro všechny. Nic mi nebude vadit, když se vrátím do Ratonu a našemu šéfovi povím, že jste se všichni zbláznili.” Kovbojové vyjeveně zírali.

Greg Boston Smith tam stál, jako by si právě v poklidném městečku na východě objednal v krámě balíček tabáku značky Durham. Chladně se usmíval. „Speedy nám teď poví, co Jimmy zpozoroval na výzvědách. Máme právo se to dozvědět.” „Správně!” vykřikl kreol.

Speedy si vrazil chlupaté pěsti v bok. „Well, střelec má v ruce bouchačku. Momentálně vede. Takže já vám povím, co mi Jimmy Porter hlásil. Muži na plavákovi je tak pětačtyřicet. Sedí v sedle ztuhle jako stařec a pořád vobjíždí pracoviště. Kdyby to byl Wyatt Earp, muselo by mu bejt aspoň vo deset let míň, seděl by líp v sedle a…”

Larry ho okřikl: „Říkám, že seš buvol. Marshal má takovej divnej způsob posedu. Sám jsem ho viděl. Proč neposlals na výzvědy mě?”

„Protože seš posera!” štěkl předák. „Protože se pro takovou práci nehodíš! A teď ti něco povím: mně je jedno, kdo stavbu hlídá, jestli je to někdo z Mexika, nebo z Kansasu…“ „Wyatt Earp je marshal. Nosí hvězdu,” namítal kreol.

„To mě čerta starýho zajímá, rozumíš? Já jsem Speedy Turner, předák Portlandova ranče. Šéf má něco proti železnici, tak mám i já něco proti železnici. Chce, aby Overland dál jezdil, takže bude jezdit dál…“

Larry White se uchichtl. „Ty seš palice dubová! A když šéf bude mít něco proti tobě, tak ho taky poslechneš a budeš sám proti sobě? A já vám všem něco povím: pro mě za mě si kvůli Portlandovi jeďte třeba do horoucích pekel! Já končím. Ta věc pro mě skončila ve chvíli, kdy Greg zabil toho dělníka. To už bylo na mě moc…“ Práskl výstřel.

Malý, křivonohý kreol udělal veliké, překvapené oči. Potom se skácel a zůstal tiše ležet.

Tobby Kay se podíval na pistolníka, jenž v ruce držel kouřící kolt. „Gregu Bostone Smithe,” řekl. „To bylo mistrovský dílo.” A otočil se. Pistolník znovu zvedl ruku se zbraní. Práskl výstřel a kolt mu vyletěl z ruky.

Z křoví vyšel muž. Byl vysoký a ramenatý, klobouk měl vražený hluboko do čela. V levačce držel velký, matný kolt značky Buntline. Muži na něj zírali jako na ducha. Tobby Kay špitl: „Wyatt Earp!”

„Jo,” odvětil cizinec. „Jsem Wyatt Earp. A vy jste banda vrahů, lupičů a budižkničemů!” Od obrovitého předáka ho dělily jenom tři kroky. „Parta Austina Portlanda! Jo, tak nějak jsem si vždycky představoval partu z velkýho a hrdýho ranče. Statečnej předák s prázdnou hlavou, pistolník, kterej je hledanej ve třech státech…“

Greg Boston Smith okamžitě jednal. Tasil kolt a dvakrát vystřelil.

Ale kulky zahvízdaly Earpovi vysoko nad hlavou, protože se bleskurychle skulil k zemi.

Pak zaduněla rána z koltu Buntline. Ukončila neslavnou kariéru pistolníka Grega Bostona Smitha. Pistolníkova ruka byla prostřelena.

Smith zíral na děravou pravačku s očima rozšířenýma děsem. Pak vykřikl, hodil se k zemi a sahal levou rukou po vypadlém koltu, ale ten mu uskočil, zasažen další Wyattovou kulkou. A Earp promluvil: „Jestli ti eště záleží na tom, abys žil těch pár dní, než ti v Santa Fé upletou provaz a hoděj ho přes tvůj špinavěj krk, pak se chovej slušně. Moje trpělivost je u konce.” Marshal pohlédl na Tobbyho Kaye. „Honem, svaž mu ruce za zády!” Tobby okamžitě splnil rozkaz. „Tak, a teď předák, co poslouchá svýho šéfa na slovo!” Za pár minut Tobby svázal ruce všem svým druhům.

Teprve pak se kovbojové vzpamatovali ze šoku. „Zatraceně, copak jsme se všichni zbláznili, nebo co?” zavrčel Speedy Turner.

„Asi ano,” řekl marshal s ledovým klidem. „Tobby, vezmi ze sedla laso a uvaž tomu nezdvořákovi smyčku kolem krku…“ Ale to už bylo na Tobbyho příliš. Skočil po Wyattovi, doprovázen jásotem svých kumpánů. Ale jásali předčasně.

Wyatt se v poslední chvíli uhnul a Tobby kolem něj prolétl jako projektil. Earp ho zachytil a udeřil ho pod zátylek do krku. Tobby skončil na zemi, Wyatt na něm klečel a taky ho svázal.

„Na něj!” zařval Speedy, ale on i jeho dva kamarádi se zarazili, když pohlédli do zívajícího ústí koltu Buntline.

Pak na konci lasa skončil sám Tobby. Wyatt potom protáhl laso pod paže zajatců a pobídl koně. „Hej, co máte v úmyslu?!” křičel Speedy. „Poběžíte za mnou do Santa Fé!”

„Zbláznil jste se? Už jste někdy viděl nějakýho kovboje běžet?”

„Hned jich uvidím šest naráz!” zvolal Earp pobaveně a rozjel se. Ale protože nebyl nelida, dopřával tomuto podivnému transportu čas od času chvilku pauzy. A když dorazili k táboru překvapených železničních dělníků, dokonce si půjčil vůz a zajatce na něj naložil.

Zpráva o zatčení šesti banditů vyvolala v Santa Fé velký rozruch.

Wyatt Earp informoval starostu a šerifa, že jejich stopu sledoval už téměř dva dny. Sledoval je a zároveň zhruba tušil, kde je najde. V noci se pak připlížil k jejich táborovému ohni a vyslechl, o čem si povídali. „Všichni budete viset!” rozkřikl se na zajatce Henderson. ,,O tom bude rozhodovat soudce!” mírnil ho Earp. „Well, soudce Geoffrey je můj přítel, postarám se, aby…“

„…vyslovil spravedlivý rozsudek!” dodal Earp. „Tak, pane Hendersone, teď vyřídíme ještě dvě záležitosti. Nejdřív pojedu do rezervace Komančů…”

„Co chcete? Jet do indiánskýho tábora? Bože…, vy jste ztratil rozum! Rudoši vás roztrhaj. Kapitán Collins zajal Žlutýho koně a osm jeho lidí a odvedl je.” „Kam?” „Sem. Ti psi sedí ve vězení.” „Kde tady máte vězení?”

Šerif ukázal palcem přes rameno. „Za mojí kanceláří. Tam, co je teď těch šest kovbojů.” „Pojďte,” řekl muž z Missouri a vykročil.

Zastavil se až přede dveřmi cel. „Šerife, okamžitě tyhle muže propusťte!”

Henderson vběhl do místnosti a zarazil se před marshalem. Zapřísahal ho: „Vy chcete tu hordu rudochů pustit?” „Jsou nevinní, pane Hendersone.” „Nevinní? V noci napadli moje muže a…”

„Možná. Proto s nimi chci mluvit. Ale nemají nic společného se smrtí předáka Gennana.”

Wyatt nasadil veškerou vážnost a respekt své osoby, aby Indiány vysvobodil.

Přišel i Owen Lloyd. „Uzavřel jsem se Žlutým koněm smlouvu a tu také dodržím,” řekl svým hlubokým hlasem.

„Well, to byste měl,” řekl Earp. „Ti lidé se můžou vrátit do své rezervace.” Náčelník na něj pohlédl. „Kdo jsi?” „Wyatt Earp.”

Náčelník kývl. „To je dobře. Už jsme o tobě hodně slyšeli. Vrátíme se zpět. Věříme, že smlouva bude dodržena.”

Marshal chytil náčelníka za paži. „Jistě, tak se stane. Ale chci s tebou o něčem mluvit…“

Henderson se hrubě rozchechtal. „Vy s ním chcete mluvit? Well, marshale, zatkl jste ty lumpy z Portlandova ranče, ale jak se bavíte s těma špinavejma rudochama, překračuje všecky meze. Nemaj tady vůbec co pohledávat…“

Muž z Missouri sklonil hlavu. Ostře pohlédl na bankéře. „Svěřil jste mi ochranu stavby železnice se vším všudy. A tak se starám!” „Ale Indiáni přece nemají ani to nejmenší právo…“

„Já se na jejich právo podívám a pak si s náčelníkem Žlutým koněm promluvím.”

Henderson se odvrátil. „Well, když myslíte, že máte tolik času, tak si s ním klidně jednejte třeba týden…“

Marshal ostře dodal: „Tady jde o právo a o zákon, Hendersone, a dokud budu na hrudi nosit tuhle hvězdu, budu se řídit právem a zákonem.”

O dvě hodiny později mluvil Earp na dvoře šerifovy úřadovny s náčelníkem Žlutým koněm. Pak si potřásli rukou a Indiáni pomalu vjeli na Mainstreet. Lidé se zastavovali a nenávistně po nich pokřikovali.

Když se nějaký chlapec shýbl pro kámen, Earp ho okřikl: „Nech ten kámen ležet!” A okamžitě bylo ticho. Komančové odjížděli ven z města směrem k severovýchodu.

Stavba železnice pokračovala.

Boswell jenom s velkou nevolí přikývl na Earpovu žádost, která znamenala, že dělníci zůstanou pár dní v horách sami.

„Pracujte klidně dál. Brzy se vrátím,” řekl Earp a vyrazil k severu.

Rozlehlý dvůr Portlandova ranče odpočíval v poledním klidu. Dva peoni unaveně seděli před plotem corralu a přivírali oči před sluncem.

Nahoře na verandě se v houpacím křesle slunilo asi dvacetileté děvče a ospale koukalo před sebe.

Z domu vyšel hranatý chlap. Měl na sobě šedý oblek a červenou košili. Na širokých ramenou mu seděla mohutná selská hlava s holým temenem. Rančer Austin Portland. Velkopansky přehlédl dvůr. Oba čeledíni okamžitě vstali a zmizeli v corralu.

Portland se podíval na dívku. „To už ses zase zasnila?” zeptal se podrážděně. „Bolí mě hlava, otče.”

„Tebe bolí hlava pořád,” odsekl Portland a sešel ze schůdků na dvůr. „Macu!” zařval.

Okamžitě se rozskočila vrata od stáje. Vyšel z nich chlapec s olivovou pletí a jako uhel černými vlasy. „Vosedlej mi koně!” „All right!”

Mac Gibbon se v mžiku vrátil s překrásným běloušem. Portland se vyhoupl do sedla. Bylo mu sice už přes padesát, ale měl pohyby mladíka. Otočil koně zpět k verandě. „Poslouchej, Susan, jestli ve městě najdu tvýho bratra, toho lenocha, tak mu zpřerážím všechny kosti v těle! A kdyby se tady náhodou mezitím vobjevil, tak mu vyřiď, že tady už nemá co pohledávat!” Dívka ustrašeně vzhlédla. „Slyšelas, co jsem řek?” Susan přikývla.

Portland prudce otočil koně, málem přitom porazil čeledína, a vyrazil ven z ranče.

Ale těsně zabranou se zastavil.

Od jihu se rychle přibližoval jakýsi jezdec. Mladík na zpoceném koni.

Portland si jej chladně změřil. „Co tady chceš, Jimmy? Co to Speedy provádí? Včera se mi sem doplazilo vosům postřelcnejch chlapů a tvrdili, že patří ke mně.”

„Byli ranění v boji proti železničním dělníkům, šéfe. Speedy je poslal domů…“ „A tebe taky poslal pryč, protože za nic nestojíš, co?”

Kovboj si otřel zpocenou, uprášenou tvář. „Ne, rančere, neposlal mě sem…“ „Takže zdrhnuls, zbabělej pse?”

„Ne!” odporoval kovboj. „Já nejsem zbabělec, a…”

Cholerický rančer pobídl koně, dojel k Jimmymu a vrazil mu ránu pěstí.

Jimmy se rychle chytil hrušky sedla, aby nespadl. Hodil po rančerovi pohledem plným strachu a nenávisti.

„Jste všichni zbabělci!” zavrčel Portland. „Najal jsem si bandu neschopnejch zlodějíčků a srabů! Larry White mě varoval. Já hlupák mu nevěřil… Ale až se vrátí, bude všecko jinak!” Kovboj otevřel krvácející rty. „Larry se už nikdy nevrátí…“

„Cože?” divil se Portland. „Copak ho ty zatracení krtci dostali?”

„Ne,” zvedl kovboj hlavu. Následující slova pronesl očividně s chutí: „Zabil ho Greg. Chtěl zastřelit i Tobbyho, ale nedostal se k tomu. Wyatt Earp mu v tom zabránil…“ Rančerova tvář byla nyní vzorem překvapené grimasy. „Co ?” „Wyatt Earp!” „Tobě přeskočilo!”

„Ne, šéfe. Wyatt Earp už drahnou dobu hlídá dráhu. Našel Speedyho tábor a zajal vaše lidi.”

„Co, co, co to žvaníš…!“

„Říkám to, jak to je. Byl jsem v Santa Fé, když je marshal přivezl na voze pod plachtou. Netrvalo dlouho a celý město se dovědělo, co se stalo. Jeden z dělníků mluvil. Wyatt Earp zatknul všechny naše lidi…“ Rančer zařval a znovu udeřil kovboje pěstí do zkrvavené tváře.

Mírně pobavený výraz v Jimmyho očích pohasl. Kovboj spadl ze sedla a jen zvolna se zvedal z prachu. „I kdybyste mě zabil, šéfe je to tak, jak jsem řek. Marshal má Speedyho i vostatní.”

Rančerovy ruce se roztřásly. Oči mu vystupovaly z důlků. Hrud’ se rychle zvedala a klesala. Pak strhl otěže, vrazil vyděšenému běloušovi ostruhy do slabin a vyrazil k jihozápadu.

Ve Front Street ve městě Ratonu seskočil ze zaprášeného šimla muž a vykročil k saloonu s názvem Whisky Paradise.

Jezdec měl slámově blond vlasy a vrásčitou tvář, připomínající skalnaté hory Colorada. Oči měl tvrdé a šedé. Na horním rtu měl nepěstěný knírek. Jeho oděv sestával z černé teletiny a na překřížených nábojových pásech mu visely dva kolty. Muž rozrazil dvířka do saloonu a vešel. Podíval se k baru.

O bar se opíral mladík v bílém stetsonu, posunutém do týla. Právě do sebe obracel sklenku brandy. Naproti u stolů sedělo několik mužů. Tupě před sebe zírali.

Muž v černé teletině došel k pultu a zavolal na barmana s žabíma očima: „Dvojitou whisky!”

Pak prošel přes výčep a vhodil do orchestrionu minci. Hudební skříň zacinkala a spustila rozvrzanou westernovou píseň. Cizinec se ohlédl k mužům u stolu. „Zahrajem si!” pravil chraptivě. Muži se na něj ani nepodívali.

Cizinec přistoupil k nim, zvedl nohu a špičkou boty překotil stůl. Muži vyskočili. Cizinec jim ukázal záda. Hospodský zíral s otevřenými bezzubými ústy. Jenom starý orchestrion drnčel svoji nemelodickou píseň. Muž v teletině do sebe hodil whisky. Pak chtěl ke dveřím.

„Hej!” křikl na něho chlapec v bílém stetsonu a opřel se o bar zády. Cizinec se zastavil a zvolna se otáčel. „Copak je, hochu?”

Chlapec ukázal na překocený stůl. „Na něco jste zapomněl, pane. Zvedněte ten stůl a zaplaťte svoji whisky!”

Přes cizincovu vrásčitou tvář přelétl zlý úsměv. Pomaličku se blížil. Zastavil se těsně před mladíkem. „Říkals něco, mladej?”

Mladík se napřímil a posunul si stetson do čela. „Jo, to jsem říkal. Přijdete si sem a chováte se tady jako doma…“

Cizinec se ďábelsky zašklebil. „Kdo ti řek, jak to vypadá u mě doma?”

„Tady každopádně doma nejste, pane. Raton není hnízdo banditů. Tady si nedělá každej, co se mu zachce. Postavíte stůl a zaplatíte whisky. Pak můžete jít!” „Jo, můžu?” „Jo.”

Muž v teletině se stále hrozivě usmíval. „Docela jsi mě pobavil, mladej…“ „Jmenuju se John Portland.”

„Fajnový jméno,” vysmíval se cizinec. „Ale seš eště moc zelenej nato, abys musel na hřbitov.”

Rančerův syn se zamračil. Čelo se mu zpotilo. Tři whisky, které vypil, mu dodávaly až moc odvahy.

„Já to věděl, vy jste pistolník. Ale pro takový lidi není v Ratonu místo. Tady ve městě vládne klid a…”

Muž v teletině chytil Portlanda za límec a přitáhl ho k sobě. „Není tvůj děda náhodou šerif, mladej?”

John se rychle uvolnil ze sevření. Oči se mu blýskaly. Po otci podědil neschopnost sebeovládání. Pravačka mu visela těsně nad slonovinou zdobenou pažbou koltu.

Cizinec na něj chladně pohlédl. „Pojď ven, chlapče. Venku je lepší vzduch. Uděláme to venku!” „Johne!” křikl barman. „Seš vopilej! Zůstaň tady!”

Cizinec měl najednou v ruce kolt, třikrát přejel levačkou přes kohoutek, třikrát vystřelil. Tri sklenice nahoře na polici se roztříštily. Střepy zacinkaly o podlahu. Barman zpopelavěl. „Má eště někdo něco na srdci?” zeptal se cizinec. Ne, už nikdo nic neřekl.

John Portland prošel na nejistých nohou dveřmi. Zastavil se na verandě a nasál do plic čerstvý vzduch.

Cizinec ho drsně postrčil před sebe. „Kupředu, mladej, běž na ulici!”

To chlapce trochu probralo. Dopotácel se k nosnému trámku verandy a objal ho. Hell and devils, co to udělal! Pomaličku se ohlédl a podíval se do cizincovy tváře. Ten se šklebil. „No tááák, do toho, nemám moc času!”

Jeden z hostů vyběhl ze saloonu a chytil cizince za kožený rukáv. „Nechte ho na pokoji, pane, je vopilej!”

Cizinec se mu vyškubl a praštil ho pěstí do krku. Starý muž se zapotácel a upadl. Když se zvedal, sykl nenávistně: „Já hned věděl, že seš mizera pistolnickej. Tak abys věděl, já tady vyrábím rakve. Zrovna dneska jsem jednu takovou vyrobil. Tobě přesně na míru!”

Cizinec se zachechtal. „Well, tvůj mladej přítel je zhruba stejně dlouhej jako já. Takže máš dneska na každej pád vyděláno!”

John Portland měl potíže s chůzí. V hlavě mu dunělo. Domy mu tančily před očima.

„Dělej, postav se!” přikázal muž v teletině a odešel do vzdálenosti patnácti yardů. Přitom se k rančerovu synovi otočil zády.

John v tom spatřoval šanci. Rychle tasil kolt a natáhl kohoutek. Ale v té opilosti ne a ne ohnout ukazováček kolem spouště.

Vtom se cizinec otočil. V každé ruce držel kolt a okamžitě střílel. John Portland se zlomil v kolenou a padl na tvář.

Rakvář okamžitě tasil a vypálil na cizince tři rány. Ale byl to špatný střelec. Všechny jeho střely minuly cíl.

Muž v kůži se však strefil. Jeho kulka olízla rakváři spánek a srazila ho k zemi.

V tu chvíli se ozvaly výstřely přicházející ze saloonu a kdosi střílel i odnaproti z holičského krámku. Cizinec se točil jako na obrtlíku.

Jenom zázrakem se stalo, že ho zasáhly pouze dvě kulky a to ještě ne pořádně, jenom mu roztrhly kůži.

Austin Portland, jenž vyjel z boční uličky na Mainstreet právě ve chvíli, kdy byl jeho syn zastřelen, na okamžik strnul hrůzou. Pak ale vytáhl winchestrovku a nabil ji. Muž v teletině ten zvuk uslyšel a otočil se.

Portland přimhuřoval oči. Na holé lebce se mu třpytily kapičky potu. Ale pušku svíral s ledovým klidem. „Ne, brachu tu radost ti nedopřeju. Nezastřelím tě! Šerife!” křikl Portland přes Mainstreet.

Naproti v malém červeném domečku se otevřely dveře a na verandu vyšel drobný šedovlasý muž. V pravačce držel kolt, vlevo na hrudi se mu třpytila hvězda. Portland učinil rozkazovačné gesto: „Zavřete ho!” Ze saloonu vyšel barman a dva muži. Všichni tři byli ozbrojeni. Cizinec se zděšeně rozhlížel. „Seberte mu zbraně, šerife. Zavřete ho! Kreju vás. Moje winchestrovka na něj pořád míří!” Pro šerifa Wooleyho to byla lehká práce.

Když za cizincem zapadl zámek vězení, Portland sklouzl ze sedla a pomalu kráčel k synovi. Pak do něj strčil pažbou pušky a obrátil ho na záda. John měl zavřené oči. Otec chladně sledoval jeho bledou tvář. Pak dorazil starší vousatý muž. „Je mrtvej?” zeptal se.

„Jsem tady doktor já, nebo vy?” vystrčil Portland bradu, otočil se a vykročil k saloonu. Uvnitř se opřel lokty o bar a přikázal: „Jednu láhev mýho pití!”

Doc Gilbert mezitím prohlížel jeho syna. Zjistil, že mu jedna kulka vězí v plicích a druhá v levém stehně. John Portland nebyl mrtev.

A jeho otec, rančer Austin Portland, seděl naproti v saloonu a popíjel whisky.

Lidé v Ratonu dávno věděli, že mezi otcem a synem Portlandovými nevládnou dobré vztahy. Například jednou při rodeu zfackoval starý rančer syna až do krve. Ne náhodou se John raději potuloval po městě, než aby byl doma. Ale nebyl špatný člověk, to o Johnovi věděli všichni. A že pil? Nebylo to otcovou zásluhou? Nyní jim starý Portland předváděl veškerou svoji bezcitnost…

Do saloonu vešel rakvář s obvázanou hlavou a došel až k baru. „Pane Portlande, váš syn žije…“

Portland svíral v pravici sklenku se zlatavou tekutinou. Jeho prsty ji sevřely, až zbělely. Sklenice praskla.

Z rančerovy dlaně odkapávala krev.

Pak se otočil a křikl: „Nezajímá mě to, slyšíš?!”

Rakvář Bertram pokrčil rameny: „Well, slyším, pane Portlande, slyším…“

Rančer znovu výhružně zvedl bradu a jedním pohybem smetl láhev z baru. Roztříštila se o zeď.

Portland se otočil. Velké, doběla vydrhnuté fošny podlahy vrzaly pod jeho těžkým krokem. Portland opustil saloon a namířil si to k šerifově úřadovně.

Barman i muži v saloonu si oddechli.

Bertram si otřel zpocenou tvář. „Ten taky špatně dopadne… Ta rakev, co jsem ji ráno udělal, na něj taky sedí…,“ zabručel a opustil saloon.

Zatímco Doc Gilbert bojoval o život mladého Portlanda, jeho otec vešel k šerifovi.

Maličký ochránce pořádku vstal a poníženě vzhlédl k rančerovi.

„Zmiz!” sykl Portland.

Starý Jack Wooley sebral ze stolu klobouk a rychle odkráčel zadním vchodem.

Austin Portland došel ke dveřím vězení.

Zajatec zvedl hlavu.

Z Portlandovy ruky kapala temná krev.

„Dobře víš, žes dohrál,” pravil rančer.

Cizinec neodpovídal.

„Kdo jsi?” zeptal se Portland rychle.

„Přišel jsem z Colorada.”

„Jak se jmenuješ?”

„Bill.”

Koutky rančerových úst zaškubaly. „Bill? Dobrý jméno. Tady v horách žije hodně lumpů se jménem Bill, ale Coloradskej Bill je jenom jeden!”

Cizinec zvedl hlavu a pohlédl na rančera. Pak řekl nikoliv bez pýchy: „Jo, to jste řek přesně, pane.” „A ty seš Coloradskej Bill?” V cizincových očích zajiskřilo. „Jo. To jsem já.” Rančer se zamyslel. „Poslouchej, Bille, možná máš eště šanci.”

„Já vím,” vstal, Bill. „Mám šanci před každým soudem. Ten chlapec tasil jako první. Pak se proti mně zbaběle střílelo ze všech stran…“

Portland sklonil hlavu. Jeho hlas zněl jako z kamenné klenby. „Mejlíš se, Bille. Takovou šanci tady nemáš. Todle je moje město. A kluk, na kterýho střílels, je můj syn.” Zajatec přimhouřil oči. „Vy jste Austin Portland?”

Rančer přikývl. „Takže snad chápeš, žes dohrál. Ale já ti jednu šanci stejně dám…“ Muž z hor mlčel.

Portland pochopil, že ho nemá ještě tam, kde ho chtěl mít. Proto sykl: „Ta země tady patří mně. Polovina města stojí na mejch pozemcích. Lidi tady dělaj to, co jim přikážu. Soudce je můj nejlepší přítel. Stačí jedno moje slovo a zejtra ráno při rozbřesku visí Colorado Bill nahoře na pahorku na holý větvi.” Pistolník sevřel tyče mříží. „Co vode mě chcete?”

Rančer se ohlédl, pak přistoupil blíž. „Vlastním trasu Overlandu do Santa Fé…“ „A někdo vám chce konkurovat?” „Jo… Dole v Santa Fé žije někdo, kdo se zbláznil a chce posta vit železnici… Jistě, železnice se určitě vyplatí…, ale jenom když ji postavím já!”

„Takže chcete stavět železnici?”

Portland si zapálil dýmku. „To stojí spoustu peněz. Já mám se svejma penězma lepší záměry.”

„Takže ten muž v Santa Fé je boháč.”

„To nevím. Každopádně je to bankéř. Poslal jsem svoje lidi, aby mu stavbu pořádně znechutili. Šlo jim to docela dobře do tý doby, než bankéř povolal hlídacího psa. A vod tý chvíle jede moje kára špatně.” Střelec se zašklebil. „Jo táák. Vaše lidi se bojej pistolníka!”

„Hm…,“ pokyvoval Portland hlavou, „vlastně to není pistolník. A moje lidi se ho ani tak nebojej, jako že je zatknul. Ten chlap na to měl nervy!” Colorado Bill se ušklíbl. „Najal jste si pěkný měkkoty, rančere!”

„Nevíš, vo co de, Bille. Moji lidi jsou asi ten nejhrubší materiál, co se tady v okolí dal sehnat. Vedl je Speedy Turner. A možná žes někdy slyšel jméno Greg Boston Smith…“

„Jo, toho hocha jsem potkal před třema rokama v Colorado Springs. Střílí docela dobře.” „Byl u toho. A stejně je ten vlk zatknul.” „Jeden jedinej muž?” „Jo“ „Bože, to je ale příběh, rančere. Za všecky prachy!” „Jistě. Aleje to tak.”

Pistolník si nervózně mnul oba ukazováčky o palce. „Udělal jste mi chuť, Portlande. Kdo jako má bejt ten neřád? Tipoval bych tak na Divokýho Billa Hickoka nebo na Wyatta Earpa…“ Rančer vyklepal dýmku o mříž. „Tentokrát jsi trefil…“ „Divokej Bill?” vyvalil pistolník oči. Portland zavrtěl hlavou. Muž z Colorada ustoupil o dva kroky. „Takže Wyatt Earp?”

„Jo, Wyatt Earp!” vykřikl rančer a udeřil pěstí do stěny, až se mříže rozdrnčely.

Muž z hor poněkud pobledl. „Aha teď rozumím. Takže to jako má bejt ta moje šance?” Portland přikývl.

Pistolník zatřepal hlavou jako mokrý pes. „Ne, rančere, díky. Todle není žádná šance!”

Portland vystrčil hlavu jako dravec. „Jestli ji nechceš, Bille, pak už žádnou nemáš.” Otočil se a šel pryč.

„Pane Portlande!”

Rančer se zastavil a napůl se ohlédl.

Pistolník zavrčel: „Well, nemám jinou volbu. Co mám udělat?”

Austin Portland si podal židli. „To je jednoduchý, Bille. Ten chlap musí zmizet.” Střelec zamyšleně přikyvoval. „Otázkou je, jak toho docílit.” „Nejlepší by byla rychlá kulka.” „To se snadno poví, šéfe, ale hůř vykoná.”

Rančerovi se zalíbilo, že byl osloven jako šéf. „Jo, chápu. Už jsem vo něm taky slyšel.”

Bill si posunul klobouk do týla. „Slyšel? Je to ďábelsky rychlej střelec!”

„Jistě. Ale každej je tak rychlej, jak mu to jeho protivník dovolí. Von neví, že po něm půjdeš…“

„Ale jestli ho minuje po mně.”

„Jistě,” pravil rančer. „Marshal tě vydá na šibenici. Tady jedna šibenice, tam jedna šibenice. Mezi nima leží tvoje šance.”

Colorado Bill, nebyl na hlavu padlý a taky nijak netoužil po tom, aby se proslavil. Boj proti marshalovi Earpovi ho nijak nelákal. Věděl, co umí… Mazaně uvažoval o tom, jak by ze své malé šance udělal velkou: a ztratil se jako pára nad hrncem někam k jihu…

Ale rančer jako by četl jeho myšlenky: „Hele, nedělej si plány na nějaký vejlety do neznáma, Bille, já tě budu osobně doprovázet, já a můj přítel Fred Lonegan. To je bezvadnej střelec z pušky. Ten tě sundá ze sedla na sto padesát yardů, když mu přikážu.” Portland se sardonicky usmál.

Bill zbledl. „Tak to vás nechápu, rančere. Když je Lonegan tak dobrej, proč si nenajmete jeho?” „Fred je přece můj přítel. Ten nesmí riskovat…“

„Chápu. Jste velice upřímnej muž, pane Portlande. Ale měl bych eště otázečku: to budu mít Earpa a celou tu bandu dělníků na krku docela sám?”

Rančer sklonil hlavu a pozoroval kapky krve: „Děláš si zbytečný starosti, Bille. Nesmíš si myslet, že jsem školáček… Jo, Earp zavřel nějaký moje muže, ale půl tuctu jich dřepí doma se zraněníma, dvanáct mužů se stará vo dobytek, ve srubu na pastvinách žijou čtyři bratři Parkinsové, a kdyby to muselo bejt, další půltucet chlapů dám eště dohromady. Tydle lidi pojedou pár mil za náma, a kdyby došlo k boji, připojej se k nám.”

Colorado Bill, přikývl. „Máte to vymakaný, pane. Čekal jste jenom na rozbušku…“ „Správně, Bille. Čekal jsem na tebe.”

Střelec se posadil na palandu. „A co když marshala netrefím! Co když unikne?”

„Jak by moh uniknout?” rozchechtal se Portland. „Ty toho ale napovídáš, Bille…“

Chvíli bylo ticho a pak se pistolník zeptal: „Kdy se vocaď dostanu?” „Přijdu si pro tebe vo půlnoci.” „All right.”

Pozdě odpoledne se Austin Portland vrátil na ranč. Když míjel dceru, zeptala se: „Potkals ho?”

Rančer se zastavil. Otočil se a řekl, aniž by se na ni podíval: „Dá se to tak říct.” A namířil si to k domu. Dívka ho chytila za ruku. Byla zděšena. „Je něco s Johnem?”

Rančer zavrčel: „Padnul do prachu Mainstreet, zasáhly ho dvě kulky.” Řekl to tak, jako by šlo o nějaký bezvýznamný detail. „Přežil to.” „To se už zase střílel?”

„Střílel? Je moc měkkej. Poprvý v životě stojí proti vopravdovýmu pistolníkovi a chová se nefér. Tasil kolt dřív, než byl, vyzváněj. To je prosím můj syn. John Portland. Nosí jméno mýho otce a já se za to stydím. Musím se stydět za vobě svý děti. Seš ufňukaná, bolestínská jako tvoje máma. Jo, to taky nebyla ženská pro Západ.”

Dívka odporovala. „Seš nespravedlivej, otče. Máma se tady udřela k smrti. A nemůžeš Johnovi vyčítat, že není jako ty, že není jako balvan. Odjedu. Pojedu do špitálu v Santa Fé. Ale jedno ti povím: ty nejsi šťastnej. Způsob, jakým zacházíš s lidma, ti nepřinese žádný štěstí.”

Muž se otočil a pak pomaličku sklonil hlavu. Nastavil dceři ucho. „Kam že to chceš?” „Do Santa Fé.”

„Do Santa Fé! To eště abys tam vode mě nakonec pozdravovala váženýho pana Hendersona, né? No dobře, tak upaluj!” Farmářův hlas sílil a byl stále hlasitější.

Portland odešel do domu, tam si dopřál pořádný hlt whisky a pak křikl na Maca. Kovboj se ihned objevil ve dveřích stáje.

„Macu! Řekni Collinsovi, aby jel ke srubu. Cole, Ed a Terry Parkinsové ať se vrátěj na ranč. Collins pak ať jede dál na pastviny a ať vyřídí Frankovi, aby sem přijel se šesti chlapama.” „Jo,” zakrákoral kovboj.

Uplynula čtvrthodina a Mac všecko vyřídil. Když se vracel ke své práci do stáje, spatřil ramenatého černého jezdce se širokým kloboukem, jak vjíždí do dvora. Hluboko na levém stehně měl připevněn neobvykle velký kolt značky Buntline.

Mac Gibbon byl znalcem koní, takže na první pohled poznal, že cizincův plavák je vynikající zvíře. Muž sklouzl ze sedla a zůstal před kovbojem stát. Cvrnkl o krempu klobouku a zeptal se, jestli je rančer doma. „Vo co de?” chtěl vědět Mac Gibbon. „To bych chtěl říct rančerovi.” „Hledáte práci?” „Možná.”

Mac Gibbon ho přelétl pohledem. Nevypadal na kovboje, ale člověk se může mýlit. Na ranči potřebovali pomoc. Navíc když si teď pár kovbojů lízalo rány po boji, přišel by dobrý kovboj vhod. „Umíte to s dobytkem?” „Myslím, že jo.” „A s lasem?”

Cizinec se otočil, vzal z hrušky sedla lehké, kůží proplétané koňské laso a podíval se k oplocení corralu. „Ukažte mi koně, kterýho vám mám chytit.”

Mac Gibbon se potutelně zašklebil. „Well, pane, jak chcete.” Ukázal na vraníka stojícího v koutě. Jmenoval se Mister Black a laso přímo nesnášel. Cizinec ale už přeskočil plot a octl se v corralu.

Mac vrazil hlavu mezi dva kůly oplocení a křikl. „Ne tak rychle, pane, tadle kobyla umí bejt pěkně nervózní!”

„To tak u mustangů bejvá,” procedil cizinec mezi zuby a vykročil k vraníkovi, jenž napřímil slechy.

Mac si všiml, že cizinec svírá laso v levé ruce. Byl tedy levák, to koně asi překvapí, ale stejně hodil by se zdravý kovboj, a ne ruina se zpřelámanými kostmi. „Hej, pane, vraťte se. Já vám věřím. Vraťte se, ten kůň je nebezpečněji”

Cizinec se otočil. Překvapeně pozvedl jedno obočí. „Myslel jsem, že chcete, abych vám ho chytil?”

Mac mávl rukou. „Ne, není potřeba. Stačí mi, že ho šéf zaved do vohrady…“ „Jsem na řadě. Já nedělám nic napůl.”

„Vylezte ven, chlape! To zvíře pokopalo Speedyho. Předáka a dva další kovboje!”

„Je mi líto,” odvětil cizinec a otočil se zpátky k vraníkovi, jenž právě vyrazil.

Muž prudce uskočil, ale zároveň zvedl levou ruku a vymrštil smyčku lasa do výšky. Smyčka se zastavila ve vzduchu nad hlavou koně, jenž se v okamžení zastavil. Muž škubl provazem.

Smyčka spadla dolů a stáhla se koni kolem krku.

Zvíře se otočilo, skočilo po protivníkovi, znovu se otočilo a divoce vyhazovalo zadními kopyty.

Muž zůstal klidně stát.

Kůň se rozběhl k opačnému konci couralu. Táhl muže za sebou, ale u nejbližšího nosného kůlu plotu cizinec bleskurychle laso přehodil, uvázal ho ke kůlu, vylezl na plot a dotáhl koni smyčku.

Kůň se naposledy vzepřel, dřevo zapraskalo… a vraník zůstal stát.

Muž kráčel podél lasa k němu a ke zděšení Maca Gibbona pohladil zvíře po krku. Pak sáhl po smyčce, přetáhl ji vraníkovi přes hlavu, chladnokrevně stočil provaz a vrátil se k plotu. Už seděl na poslední příčce, když se kůň znovu rozběsnil, otočil se a vší silou kopl zadními do plotu. Cizinec se tiše usmál. „Stačí?” „Jo,” zaúpěl Mac a ohlédl se k domu. „Jestli taky eště umíte střílet, jste náš člověk.”

„Střílet?”

„Jo…“

Cizinec ukázal na světlou laťku nad stájí. Byla vzdálena asi třicet yardů. „Potřebujete ji?”

„Ne,” zavrtěl hlavou Mac. „V zimě jsme na ni věšívali lampu, když jsme dělali ve stáji.”

Mac vůbec nestačil postřehnout, jak se v cizincově levačce octl těžký kolt. Každopádně se dvorem rozlehl výstřel a lať byla o pár coulů kratší.

Mac se zakřenil. „Heavens, to teda byla ale rána! Vychází vám to takhle častějc?”

Pak velký revolver znovu vystřelil. Čtyřikrát za sebou. A pokaždé z latě chyběl stejný kousek.

Muž pak s ledovým klidem nabil zbraň. Mac mezitím přeběhl ke stáji a sbíral kousky té latě.

Vtom se rozletěly dveře rančerova domu.

Objevil se v nich Austin Portland. Pohledem přelétl cizince a pak křikl: „Macu!” Kovboj sebou trhl. „Jo šéfe?” „Kdo je to?”

Mac se vracel s kousky latě v ruce. „To je muž, kerej hledá práci.” Portland se otočil. „Jak se jmenujete?” „Jonny Scott,” odvětil muž. „Pojďte sem!”

Cizinec vykročil k rančerovi. „Já jsem Austin Portland. Normálně to nerad vidím, když se na mým dvoře střílí, ale,” podíval se na kousky dřeva v Mácově ruce, „ale ta lať tam překážela. A taky jsem se díval, když jste byl v corralu. Vypadáte jako schopnej chlap. Skoro až moc dobrej pro pastviny.” „Až moc dobrej pro pastviny, šéfe?” pousmál se cizinec.

Austin Portland měl slabost pro lidi, kteří ho ihned oslovovali jako šéfa. „No, Jonny Scotte, tak to máte pravdu. Něco vám povím. Potřebuju novýho předáka. Mám pravdu, Macu?” Kovboj přikývl. „Jo.” „Devadesát dolarů za měsíc!” „All right,” přitakal cizinec.

Byl to Wyatt Earp. Mohl rančera jednoduše zatknout, ale nakonec se rozhodl, že se pokusí do věci proniknout ještě hlouběji. Jedinou starost mu dělalo, aby ho nikdo z ranče nepoznal. Ale rozhodl se riskovat.

Ani ve snu by ho nenapadlo, co všechno tenhle nápad ještě způsobí…

Po společné večeři se rančer díval z okna. Když přijížděli bratři Cole, Ed a Terry Parkinsové, došlo mezi nimi a Earpem ke krátké rvačce, která připomínala souboj kohoutů na jednom hnojišti. Parkinsové chtěli ukázat „nováčkovi” svoji sílu, ale narazili.

Rančer se usmíval. Vše nasvědčovalo tomu, že si vybral dobrého nového předáka.

Jo, to je přesně ten typ, říkal si, kterýho můžu poslat na Wyatta Earpa. Chladnokrevnost, drsnost, tvrdost, to jsou ty pravý vlastnosti dobrýho předáka na Portlandově ranči. V tento okamžik se rozhodl, že pistolníka z vězení v Ratonu nevytáhne. Ať si ho nechá tamější soudce… Rančer Portland má někoho podstatně lepšího! Přivál mu ho příznivý vítr z Texasu! Portland netušil, jak velice se mýlí…

Ráno příštího dne stálo na dvoře deset jezdců. Rančer Portland vyšel ven z domu. Ve stejný okamžik vyšel na dvůr i „Texasan”. Portland z toho byl poněkud rozmrzelý. Proč na něj předák nečekal s ostatními na dvoře?

Rančer vzal koně, jehož mu přivedl Mac Gibbon, a otočil se k předákovi: ,,Scotte, pojedete vpředu!”

Wyatt se vyhoupl do sedla. Pomalu vyjížděl ven ze dvora Koutkem očí zahlédl v jednom okně bledou tvář rančerovy dcery. Poznal ji předešlý večer u večeře. Portland mu o nastávajícím boji řekl jen to nejnutnější.

Během jízdy jel po boku „Texasana”. Kolem poledne se rozhodl, že alespoň trochu kápne božskou. ,,U večeře jsem vám vyprávěl o lidech, který chtěj zničit můj Overland…“ Wyatt přikývl. „Chtěj místo něj postavit železnici.” „To není špatnej nápad,” namítl předák. Portland se nedůvěřivě zamračil. „Jak to myslíte?” „Nechtěje, ať ji postavěj, a pak se postarejte, aby patřila vám.”

Portland zmlkl. Srovnával si to v hlavě. Copak by něco takového bylo možné? Ale ne, všichni v Santa Fé věděli, že železnici staví Clyde Henderson. „Ne, to nejde. Musím stavbě zabránit.” „Umím si představit, že s tím ty druhý moc nesouhlasej.”

„To jistě ne…,“ odvětil rančer. Hlavou mu vrtalo, jestli se s angažováním tohohle cizince neunáhlil.

„Jak chcete výpady proti dělníkům obhájit před šerifem?” zeptal se předák po chvíli.

Slovo šerif probudilo v rančerovi další pochybnosti. Úplně v něm hrklo.

Pak ale Wyatt tyhle pochybnosti rozptýlil. Nedočkavě se zeptal: „Takže jedeme do boje?”

„Jistě. A není to první boj. Moje lidi už maj dva za sebou. Vosům kovbojů je docela slušně zraněnejch a šest jich sedí v lochu v Santa Fé.”

Čím delší trasu za sebou měli, tím více toho rančer na sebe prozrazoval.

Mac Gibbon, který jel těsně za nimi, svého šéfa nepoznával. Jak se před novým předákem snažil! Jindy jen řval, zuřil a vztekal se, teď novému muži všecko trpělivě vysvětloval, snažil se své chování ospravedlňovat… „Texasan” ke všemu mlčel.

Po určité době nařídil Portland krátký odpočinek. Ale sám si nesedl a nedopřál si osvěžení. Drahnou dobu netrpělivě přecházel a podupával a nakonec k sobě přivolal předáka. „Scotte” „Texasan” poněkud znuděně vzhlédl a protáhl se. „Poslouchejte, Scotte,” začal Portland. Wyatt viděl, jak se rančerovi chvějí ruce.

„Scotte, řekl jsem vám všechno. Možná jsem se ve vás ale splet…“ Wyatt měl najednou podivný pocit v hrudi.

„…možná jsem vás měl za užitečnějšího, než jakej skutečně jste… Zatraceně, já z tý železnice budu nakonec eště nemocněji Clyde Henderson mě připravuje vo kšeft! Víte, Scotte, von tak velkej ranč zas tolik nevynáší. Loňský sucho spolykalo všecky moje zásoby. Rozumíte? Jsem vodkázanej na Overland! Potřebuju ho! A když si Henderson postaví železnici, mám po ptákách!” Wyatt přikývl. „Jo, to je možný.” „Nejenom možný, Scotte! To prostě tak je!” „Chápu…“ „Proto musím železnici za každou cenu zničit!”

„Tex” zabručel: „Všude se stavěj železnice, šéfe. V Dodge, dokonce do Wichity pokládaj koleje. Od severu položili železnou cestu až dolů ke Coloradu. I tady ji jednoho dne postavěj. Je jedno, jestli to bude Clyde Henderson nebo někdo jinej, ale někdo to bude.”

„Správně!” zvolal Austin Portland. „Budu to já! To já postavím železnici do Santa Fé!”

„Tak se dohodněte!”

„S Hendersonem?”

„Jo… Von postaví půlku a vy půlku!”

„A to jako abych se s ním pak dělil vo zisky?”

„Jistě. Jako při pokeru.”

Portland vysunul bradu a zakrákoral: „Ne, Scotte, to já neudělám. Nikdy!” Když spatřil „Texasanovo” stažené obočí, dodal: „Henderson má licenci vod vlády. Nikdy by na spolupráci se mnou nepřistoupil. Byl by blázen, kdyby to udělal.”

Předák pokrčil rameny. Jeho pohled klidně klouzal po okolní krajině. „Třeba by vám vláda kus železniční trasy povolila, když její vinou přijdete o Overland!”

„Ne!” vykřikl Portland a dupl si. „Henderson drží v ruce všecky trumfy, ale mojí hlavu eště nemá. Já postavím železnici do Santa Fé. Já, a nikdo jinej!” „Well,” zabručel předák a znuděně si prohlížel špičky svých bot.

Ale rančer ani teď ještě nesebral dost odvahy, aby novému muži řekl, co po něm především chce… Portland se bál, že mu cizinec uhne. Ale říct mu to musel.

Další příležitost se naskytla večer u táborového ohně v horách. Odvedl si předáka stranou, nabídl mu doutník a spustil: „Věřím vám, Scotte. Jste jedinej můj člověk, kterej skutečně za něco stojí…“ „Skvělý vyhlídky…“ „Scotte, nebude to lehký, já vím.” „To určitě ne. Voni taky střílej horký olovo.”

„To není všecko… Jak jsem řek, Henderson je lišák…“ Bylo opravdu velmi těžké chodit pořád kolem horké kaše.

Wyatt se podíval koutky očí na rančera. „Portlande, šel bych si lehnout. Nerad ztrácím čas řečněním.”

Portland sebou trhl. Už měl málem na jazyku svoji obvyklou odpověď, ale spolkl ji. „Scotte, je tu eště něco, co bych vám chtěl říct: Henderson si najal muže, kterej mu hlídá stavbu.” Wyatt se rozhlédl. „To měl dobrej nápad,” zavrčel zívaje.

Pak to rančer konečně vyslovil: „Ten muž se jmenuje Wyatt Earp.”

Údajný Texasan přitakal. „No a?“

Portlanda jako by trefil blesk. Že by tenhle chlapík ještě nikdy neslyšel o Earpovi? To by nebylo nejhorší!

„Vy jste o Earpovi eště neslyšel?”

„Jistě. Slyšel.”

Portland zadržel dech. Že by „Texovi” bylo jedno, proti komu bojuje? Co si mohl víc přát než narazit na muže, který se nebojí Earpa!

Scott dodal: „Je to muž s rychlou rukou.”

„S velice rychlou rukou,” přidal se Portland.

Wyatt přikývl. Pak se pomalu vrátil k tábořišti.

Existoval ještě jeden muž, který se v onen čas snažil udělat Austinu Portlandovi čáru přes rozpočet: zatčený pistolník ve vězení v Santa Fé.

Colorado Bill se rozhodl, že nebude čekat na půlnoc. Ne, nebude bojovat proti Earpovi! Nepůjde na porážku, protože si to přeje jeden holohlavý sprostý rančer! Musel se pokusit utéct ještě před půlnocí. „Hej, šerife!” zvolal.

Malý Jack Wooley, šerif, který dělal všecko, co Portland poručil, ihned uposlechl. „Co si přejete?” zeptal se nejisté.

„Poslouchejte, šerife,” začal mazaný pistolník. „Vím, že musím zemřít. Proto bych vám chtěl svěřit jedno tajemství. Nač si ho s sebou brát do hrobu. Proč byste z toho nemohl mít užitek právě vy…“

Šerif na slovo „užitek” slyšel. Za svoji práci bral pouhých šedesát dolarů. A přitom měl pořád sucho v hrdle.

Podrbal se na nose a zeptal se: „Vo co de?”

„Pojďte blíž, šerife. Ať nemusím křičet, ještě by mě někdo slyšel…“

Ochránce zákona nedůvěřivě naklonil hlavu. „A proč jste si vybral právě mě?”

„Protože jste tady jedinej, no. Tak poslouchejte, šerife. Já jsem nahoře v horách u…“ Pistolník přiložil prst přes rty a mávl na šerifa, aby šel blíž. Ten ale zůstal u dveří.

Bill chraptivě pravil: „Dobře, tak si to vezmu s sebou do hrobu. Může mi bejt jedno, kdo to zlato najde.”

Slovo „zlato” zapůsobilo. Šerif vytrčil hlavu a olízl si rty. Před mnoha lety se pětadvacetiletý Jack Wooley vydal ze St. Louis do Kalifornie. Přitahovala ho slavná a obávaná zlatá žíla. A měl dokonce štěstí. Dodnes si vyčítal, jak lehkomyslně utratil své bohatství. A teď tu bylo zase to staré přitažlivé slovo. Zlato!

Zlato a pistolník? Hm, to Jackovi moc dohromady nepasovalo. Kdyby tenhle lump měl zlato, neztrácel by tady čas.

„Poslouchejte, šerife, byl jsem na cestě dolů do Texasu, abych si prohlídl kus země, kterej jsem si tam chtěl za svý zlato koupit. Vždyť víte, jak je nebezpečný cestovat s pytlem zlata u sedla…“

Starý muž polkl. Jeho hranatý ohryzek poskakoval na hubeném krku nahoru a dolů. Pytel zlata! Postavil by si farmu. Někde na jih od Santa Fé. Každý večer by mohl vjet na dobrém koni na Mainstreet a navštěvovat bary. Mohl by pít, kolik by se mu zachtělo! Dvakrát za sebou suše polkl. Heavens, to by byl život!

Proč by pistolník měl lhát? Portland ho tak nebo tak dostane na šibenici… Portland! Jak ho Jack Wooley nenáviděl!

A teď se mu nabízela šance uniknout z toho chomoutu. Šerif se pevně rozhodl. Využije ji!

Colorado Bill nasadil ten nejnevinnější obličej, jaký dokázal udělat. „Pojďte blíž, šerife. Ještě mě uslyší někdo zvenčí a bude vám pak komplikovat život. Kromě nás dvou vo tom místě nikdo neví.”

„Kromě nás dvou?” řekl šerif třesoucím se hlasem. „Copak já asi tak vím?”

„Brzy budete vědět. Pro mě to všecko nemá už smysl. Vím, že mě Portland dostal…“ Stařík se několika rychlými kroky přiblížil ke mřížím.

Colorado Bill sáhl do náprsní kapsy. „Dávejte pozor, mám tady takovej plánek…“

Šerif nedočkavě přiblížil vypelichanou šedivou hlavu ke mříži. Oči se mu horečnatě leskly. Vtom pistolník napřáhl a udeřil. Starý šerif okamžitě padl k zemi jako podťatý.

Pistolník si ho přitáhl za nohy a rychle mu prohledával kapsy. Ale klíče nenašel. Tlumeně zaklel.

Sáhl po šerifově koltu a prudce mu ho vytáhl z kapsy. Byla to stará předovka. Jack Wooley si nemínil kupovat nový kolt.

Pistolník pak popadl vědro s vodou, které měl v cele k dispozici, a chrstl jeho obsah na šerifa. Muž se neprobral hned. Teprve po chvilce zasténal.

Bill ho přitáhl k mřížím. „Tak, brachu, teď v mojí ruce vidíš revolver. Tvůj vlastní revolver. A tak hezky pudeš do kanceláře a přineseš klíče vod týdle mizerný cely.”

Šerifovy oči se matně leskly. Zděšeně zíral na pistoli. Pak zavrčel: „Čerta starýho…“

„Ale jo, uděláš to, nebo vode mě místo zlata dostaneš zásilku olova. Mám vocaď pěknej rozhled po celý tvý kanceláři. Jeden jedinej hloupej pohyb a seš synem smrti.” „Ste grázl,” zasyčel šerif. Bill ho prudce odstrčil. Šerif upadl. „No tak, vstávej!” přikazoval bandita. Stařec se zvolna a ztěžka zvedal.

„Makej!” vycenil na něj Bill zuby. „Pohni se, dědečku, nebo udělám bum bum!” Starý šerif se potácivě dohrabal do kanceláře.

„Rychle! Ať to netrvá dlouho! Už se mi třese ukazováček na spoušti!”

Jack Wooley nebyl muž, který by pružně uskočil nebo se rychle svalil k zemi, aby unikl z mušky zbraně. Kromě toho viděl, jak tenhle pistolník umí střílet… Ani se neodvážil vyjít na ulici, když ho tam uviděl. Došel ke skříňce a otevřel ji. „Co tam hledáš?” sykl pistolník. „Klíče,” odvětil Wooley nenávistně.

„Well, ale né aby sis vocaď vykouzlil kolt. Jsem rychlejší, starej brachu, na to se spolehni! Žádný hlouposti! Hoď sem ty klíče a dám ti pokoj!” Šerif vzal velký klíč a vracel se ke dveřím vězení. „Tiše!” okřikl ho nervózní bandita. Wooley odemkl a otevřel dveře.

Sotva pistolník vyšel ven, srazil starce mohutným levým hákem k zemi. Jack Wooley ležel rozplácnutý na podlaze a prozatím neměl vůbec žádné starosti.

Colorado Bill si ve skříni vzal svoji výzbroj, pootevřel dveře zadního vchodu a naslouchal. Venku bylo ticho.

Vyběhl přes dvůr do stáje, osedlal si koně, vyvedl ho na Mainstreet a zmizel pod rouškou noci z města.

Bill McLean věděl, kam pojede: za Wyattem Earpem, ale ne proto, aby ho zabil, nýbrž aby ho varoval. Jenom tak měl šanci uniknout soudcovým pařátům. Kdyby nyní utekl, dal by na něj Portland vystavit zatykač, který by ho pronásledoval po celé desetiletí nejméně ve třech státech…

Wyatt Earp už neměl moc chuti pokračovat v té černé komedii. S rančerem a Fredem Loneganem by byl hotov rychle. Ale bylo tu ještě pár dalších drsných, všeho schopných chlapíků.

Muž z Missouri stále čekal na příležitost, aby nechal padnout svoji masku.

Až přijedou k táboru dělníků, pořád ještě nebude vyhráno. Proti téhle hordě nemá Boswell šanci. Co takhle přiblížit se k nim v noci a varovat je? A co by to bylo platné?

Portland každopádně zaútočí a pak to bude tvrdé. Dělníci nejsou bojovníci, to Earp věděl až moc dobře. Navíc na Earpa čekalo další nebezpečí.

Portland naléhal. Chtěl tábor železničářů přepadnout ještě v noci. Když se setmělo, nedovolil ani obvyklou pauzu. „Jedem dál!” rozkázal. Wyatt na něj pohlédl. „Co chcete dělat?” „To přece víte! Přepadneme tábor!” „Vy víte, kde je?”

„To se brzy dozvíme. Nejsou to Indiáni ani zálesáci. Maji dycky pěkně velikej voheň. V noci je jim zima a myslej si, že je velkej voheň zahřeje.”

Spatřili ho kolem druhé hodiny v noci. Portland přikázal zastavit. „Tamhle jsou,” řekl tiše.

Marshal nyní věděl, že je nejvyšší čas jednat. Situace ho donutila vsadit vše na jednu kartu. Pomalu sklouzl ze sedla a vytáhl si z kapsy doutník. „Co to děláte?” okřikl ho rančer.

„Zapálím si doutník. Dělám to vždycky touhle dobou, když nejdu spát.”

„Pěkně blbej zvyk, kovboji!” zavrčel rančer. „Jestli uviděj plamínek, budou varovaný!”

„Ale neuviděj,” řekl Wyatt Earp a zapálil si za kloboukem. Pak se napřímil. „Vydám se teď na cestu.”

„Kam?” zvolal Portland překvapeně.

„Do tábora těch dělníků.”

„Zešílel jste?”

„Proč?” Rančer zalapal po dechu. „Sám? Je tam přece Wyatt Earp!”

„Kdo ví!” pravil muž z Missouri dvojsmyslně. „Pojeďte, šéfe. Prohlídneme si to tam. Třeba se nám podaří zneškodnit stráže.”

Drsný Austin Portland nebyl zbabělec, ale do této chvíle nikdy neměl zapotřebí vyrážet sám osobně na průzkum terénu. K tomu ho nikdo nedonutí! Rančer měl svoji vlastní představu o tom, co udělají.

„Obklíčíme je. Zdaleka, aby stráže zůstaly v obklíčení,” namítal Portland. „To je nebezpečný,” odporoval Earp.

„Ne nebezpečnější než váš návrh. Moje lidi maj pušky a snadno si s těma ospalcema poraděj.”

„Snadno?” zeptal se Earp.

„Každopádně to bude snadnější než se připlížit k tomu skunkovi marshalovi. To je snad jasný.”

„To je váš názor.”

„Jo!” zavrčel rančer. „A jenom ten tady platí! Jedem, chlapi!”

Muž z Missouri si lámal hlavu, co má udělat. Vtom jeho pohled padl na skalnatý výběžek. Zatímco se muži srocovali kolem svého šéfa, schoval se tam. Slyšel rozkazy, které Portland vydával. Potom se vrátil.

„Pane Portlande!”

Rančer strhl koně a otočil ho k domnělému předákovi. „Co chcete?”

„To bych se vás taky chtěl zeptat.”

„Už jsem řek: přepadnout tábor. Moji muži vědí, co a jak. Vaším úkolem bude uhlídat marshala.”

„Co s ním zamýšlíte udělat?” zeptal se Wyatt tiše.

„Okamžitě zastřelit.” Marshal vyfoukl vzduch nosem. „Hloupost.” „Proč? Máte najednou strach?” „Ne, ale víte, jakej je trest za zavraždění marshala?”

„Kdo tady mluví vo vraždě?” zaprskal rančer svým obvyklým tónem. „Bráním svoji existenci. Všema možnejma prostředkama.” „Já vím. A proto posíláte vlastní lidi na smrt.”

„Ale Scotte, tak mám pocit, že jsem se ve vás přece jenom splet. Jste dobrej střelec a umíte to s lasem, ale těmdle věcem asi moc nerozumíte. Kdyby bylo po vašem, mohli bysme se těm krtkům rovnou vzdát.”

Marshal se v sedle napřímil. Doutník zahodil na kamenitou zem. „A dělníci? Co bude s těma?” „Idiotskej dotaz,” vyštěkl Austin Portland. „Zastřelíme je.”

Wyatt přikývl. „Jednoduchá metoda. A vy si namlouváte, že vám to vyjde?” „Proč by nevyšlo?”

„Wyatt Earp a ostatní ve městě dobře vědí, že za přepadáváním tábora dělníků jste vy. Myslíte si, že to vláda jen tak nechá bejt, až vyvraždíte celej tábor?”

Portlandovi došla trpělivost. „A dost, chlape! Zařaďte se k ostatním. Už nejste předákem! Jestli se teď osvědčíte, možná vás nechám jezdit na pastvinách!” „Jak si to osvědčování představujete?” „Znáte svůj úkol: vyřídíte marshala. Jednou provždy.”

Texaský kovboj tiše, ale pro všechny srozumitelně pravil: „Ne, to neudělám.”

„Dobrá,” zavrčel rančer, jenž se mezitím přiblížil těsně k Earpovi. „Tak to udělám já!”

Pak uslyšel slova, která mu vzala dech: „Tak to teda udělejte hned!” Austin Portland se vyvalil. „Co… co to říkáte?!”

Muž z Missouri měl najednou chladný, cize znějící hlas: „Můžete si cestu do tábora ušetřit, Austine Portlande. Muž, po kterým pasete, stojí před váma!” Nastalo ticho. Jen noční vánek šustil ve větvích. „Co ?”

„Já jsem Wyatt Earp!” ozvalo se ze tmy, pak zaplál plamínek sirky a ozářil stříbrnou hvězdu na Earpově vestě.

Sirka zhasla.

Ticho ovládlo situaci.

Rančer překonal šok jako první: „Zatracenej skunku!” vykřikl chraplavě. Pak hned sáhl po koltu, ale dostal ránu pěstí, která ho srazila ze sedla. Muž z Missouri seskočil a odtáhl tělo za skalní výběžek. Kovbojové jen zírali.

Pak se ozval marshalův kovový hlas: „Vzdejte to, chlapi! Všichni o vás vědí! Nenechte se hnát svým rančerem do záhuby. Nikomu z vás se nic nestane, když se vzdáte! Vy víte, jak umím střílet! I potmě! Odhoďte svý zbraně!” Půl minuty se nedělo nic. Pak byl slyšet řinkot zbraní, dopadajících na kamenitou zem. „Všechny! Zatím leží na zemi jenom sedům pušek!” Muži poslechli. „A teď nábojový pásy s koltama!”

Když se nikdo nepohnul, marshal natáhl oba kohoutky svých koltů. „No táák! Nemyslete na hlouposti, hoši! Spolehněte se, že mi stačí, že vím, kde stojíte!”

„Well,” zakvákal Mac Gibbon. „Myslím, že není vo čem přemejšlet. Zahoďte vopasky, hoši!” Poslechli. Začali zahazovat opasky. Vtom ale práskl výstřel.

Wyatt Earp, jenž okamžitě padl k zemi, vypálil a zasáhl zákeřného střelce. Byl jím Ed Parkins. Sklouzl ze sedla a tvrdě padl na zem. „Hoši! To by snad jako poučení stačilo!”

Mac Gibbon sykl: „Jste dobrej, Earpe, ale na Portlanda krátkej. Ve zdejším kraji na něj nikdo nemá…“ Mac si odplivl. „Tak, hoši, dolů z koní. Tady jsme zatím dohráli…“ Muži ho poslouchali. Mac pro ně byl něco jako druhý předák.

Wyatt mezitím spoutal jejich rančera. „Hoši, a teď ke mně A jak jsem řek! Žádný hlouposti! Nedělám si legraci.”

„Všimli jsme si, Earpe!” zakrákoral Terry Parkins. „Vyřídil jste Eda! Já a Cole za váma pudeme až na kraj světa, abysme ho pomstili! Na to můžete vzít jed!” Wyatt se vyhoupl do sedla.

Ve slabém světle měsíce spočítal muže. Jeden chyběl, mrtvý Ed Parkins.

„Co chcete dělat?” procedil Gibbon mezi zuby. „Chcete si s náma zahrát stejný divadlo jako se Speedym?”

„Ty nejseš tak hloupej, Macu. A deme! Pudete přede mnou. Jestli se někdo z vás pokusí vo nějakej trik, tak to bude jeho poslední!”

Jednomu z mužů se však přece podařilo nepozorovaně uniknout: Cole Parkinsovi. Wyatt o něm věděl, ale nedal to najevo. Musel ho nechat ujet, aby se mu ostatní nerozprchli.

Muži poslušně pochodovali k severu. Cole Parkins ujížděl k jihu. Opatrně objel tábor dělníků a uháněl jako o závod dál k jihu. Nejstarší z bratrů Parkinsových dostal vražedný nápad…

Earp přivedl zajatce zcela chladnokrevně rovnou do tábora stavbařů.

První na nohou byl Boswell. Němě zíral před sebe. „Zdravíčko, marshale… To snad nemyslíte vážně?”

Wyatt sklouzl ze sedla a zapálil si svůj oblíbený černý doutník. Teprve pak inženýrovi vysvětlil, co se stalo.

Joe Boswell si mnul ruce. „Damned! To je věc! To mi nikdo nebude chtít věřit, až to budu doma vyprávět!!” „To taky není potřeba. Šlo to líp, než jsem doufal.”

Kovbojové a jejich zuby skřípající šéf byli pak spoutáni a uloženi k ohni, kde mohli být lépe střeženi.

Marshal sundal svému koni sedlo, položil ho na zem, zabalil se do deky a ulehl. Pak si posunul klobouk do tváře a naprosto klidně usnul.

Teď měl kolem sebe dvanáct mužů, kteří hlídali jeho spánek a dělali to rádi. Věděli, že jenom jemu vděčí za to, že budou moci v klidu dál pracovat. Ale klid to byl jen zdánlivý. Neměl dlouho trvat. Wyatt spal dvě hodiny, pak vstal a šel vzbudit Boswella. „Marshale? Co se děje?” vyhrkl Kaliforňan ospale.

„Říkal jsem vám přece, že mi jeden z nich unikl. Vrtá mi to hlavou. Zkontrolujte stráže. Já zatím pojedu do tábora pokladačů pražců.” „All right.”

Wyatt osedlal koně a rozjel se nocí k jihu. Stačilo by, aby se držel trasy vyrovnané pro koleje, a dojel by rovnou do dalšího tábora, ale z nějakého nejasného důvodu tuto cestu nezvolil. Vtom se zarazil. Naslouchal. Zcela zřetelně slyšel dusot kopyt jednoho koně. Wyatt ihned věděl, že jezdec přijíždí od severovýchodu. Sesedl a dovedl koně k hromadě suti. Schovali se tam.

Zvuky blížícího se koně byly stále zřetelnější a jasnější. Konečně pak Wyatt rozpoznával jezdcovu siluetu. Marshal chvíli počkal a pak zvolal: „Stůj!”

Jezdec zděšeně brzdil poplašeného koně. „Hej! Co to má znamenat?” ozval se drsný, hrubý hlas.

„Sestupte!”

„Kdo jste?”

„Já jsem ten, kdo se tady ptá!”

„Ne tak rychle, pane! Pro vaší informaci: držím v ruce bouchačku!”

„To vám moc nepomůže. Jsem krytej. Sestupte.”

Colorado Bill zvolna sklouzl ze sedla.

„Kam jedete?” zeptal se marshal.

Pistolník netušil, koho má před sebou. Klidně to mohl být někdo z Portlandových lidí, to by pak byla sebevražda říct, že jede za Earpem a dělníky.

A kdyby řekl, že jede za Portlandem, a ten muž ve tmě byl Earp, taky by to nedopadlo dobře. Pistolník proto mlčel. „Ruce vzhůru!”

Colorado Bill se zašklebil. „Jo, to je hezký cvičení. Ale upozorňuju vás, že mě moc nebaví. Jsem dost unavenej a nemíním tady prostát noc s rukama nad hlavou.”

Pistolníkova silueta se nyní ostře rýsovala proti nebi. Wyatt viděl, že muž sice ruce zvedl, ale jen do výše prsou. „Vejš, pane! Vy jste unavenej a já zas netrpělivěji”

„Well.” Bill, pochopil, že s tím mužem ve tmě nejsou žádné žerty. Muž z Missouri vstal. „Já jsem Wyatt Earp. A vy?” „Wyatt Earp?” Pistolník svěsil ruce.

Kohoutek marshalova revolveru cvakl. „Nechte ruce nahoře!”

Bill se nepříjemně rozesmál. „Tak vy jste Wyatt Earp? No to je skvělý! Já vás hledám!”

„Aha, tady v horách?”

„Jo musím vás varovat před Austinem Portlandem. Chce dnes v noci přepadnout váš tábor!”

Wyatt pomalu došel k Billovi, zbavil ho koltů a pak se mu zahleděl do tváře. „Vás jsem už někde viděl!”

Bill přiškrceně pravil: „Jo já vás taky. Jinak bych sotva tak rychle uvěřil, že jste skutečně Wyatt Earp…“ „Colorado Bill!” přerušil ho marshal ostře. Pistolník přikývl. „Jo.” Wyatt si ho prohlížel. „Takže vy teď jezdíte pro Portlanda?”

„Naopak, marshale. Dal mě v Ratonu zavřít, protože jsem byl proti němu. Řek jsem mu, že to, co s várna a s dělníkama chce udělat, je sviňárna a…” „Tak to jste určitě řekl,” přerušil ho marshal chladně. „Vy mi nevěříte?”

Wyatt si vzal doutník a zapálil si ho. „Těžko věřit někomu, kdo jednou stojí na jedny a pak zas na druhý straně.”

„Marshale!” rozčiloval se pistolník vcelku nepřesvědčivě. „Já nahoře v Denveru bojoval s modrokabátníkama proti bandě rustleru a…“ „…a proto jste u Colorado Springs přepad farmu.”

„To je pomluva, marshale. Ale jestli tomu věříte, těžko vás přesvědčím. Vo mně se toho napovídá… Jsem skoro tak známá osoba jako vy. Jenom nenosím žádnou hvězdu.”

„Poslouchejte, Bille McLeane, já jsem Portlanda a jeho hochy už dávno zatknul…“

„Tak to teda vím… Zatknul jste předáka, ale rančer má další muže a ty teď táhnou proti vám!”

„Ani to se mu nepovedlo, McLeane. Možná vás to moc nepotěší, ale železnice se stavět bude! Na tom nikdo nic nezmění! Ani rančer Portland, ani nikdo druhej. Nevím, jak jste do toho zapletenej vy, ale votočte svýho koně a zmizte ztýdle země!” Hodil pistolníkovi jeho revolvery.

Colorado Bill nasedl a tiše se usmál. „Well, už pěknejch pár dní mám řáckou smůlu.”

„Koukejte se jí zbavit. Jestli vás tady někde načapám, zavřu vás k Portlandově bandě do basy v Santa Fé!”

„Bože chraň!” zvolal pistolník, zasunul kolty do pouzder a obrátil koně. Pak se ještě jednou ohlédl. „Mám fakt smůlu. Tentokrát jsem vážně chtěl udělat něco dobrýho…“

„To už je osud člověka, kterej neví, na kterou stranu se postavit! Go on!” McLean se prudce rozjel k západu. Wyatt ujížděl dál.

Pak ale v dálce spatřil vysoké plameny. Pobídl koně a rozjel se po trase.

Viděl to už zdaleka: hořely hromady pražců!

Proti němu uháněl nějaký jezdec.

Wyatt vytrhl ze scabbardu winchestrovku.

Rána prořízla ticho noci.

Jezdec se zastavil.

Wyatt vystřelil jenom varovnou ránu, pak sklouzl ze sedla a ulehl na zem.

Muž střílel zpět.

Ale další kulka z winchestrovky ho shodila ze sedla.

Když k němu Wyatt Earp došel, poznal v něm Coleho Parkinse. To on podpálil pražce.

Wyatt vzal těžce raněného kovboje s sebou do tábora.

Dělníci se proti marshalovi rozběhli a vítali ho. Poznali ho hned.

Šéf tábora zaklel a ukázal na požár.

Wyatt mávl rukou. „Nechte bejt, Millere, vo čtyřicet mil dál roste spousta vhodnejch stromů…“

„A kdo je pokácí a zpracuje na pražce?” nadával muž.

Muž z Missouri ho informoval o tom, že z Ratonu poslal dopis partě dřevorubců, kteří se v Coloradu specializují na tuhle práci. Byl si jist, že někteří z nich určitě přijedou.

Šedovousý stavbyvedoucí zavrtěl hlavou. „Jo, když má člověk nápady… Pan Henderson měl jednom jeden, postavit železnici Ale víc už nic. Všecko vostatní je jen šílená dřina.” Požár vydržel až do rána, kdy se Wyatt vracel do Boswellova tábora. Tam na něj čekala další poplašná zpráva: Austin Portland utekl! Kam?

Do Ratonu, nebo do Santa Fé?

Co by chtěl v Santa Fé? Domníval se inženýr. Určitě jel do Ratonu!

Ale muž z Missouri šel tvrdohlavě po stopách. Pak našel i správný směr.

Rančer odjel do Santa Fé.

A marshal tušil, proč. V Ratonu nikoho neměl. V Santa Fé ve vězení měl své nejtvrdší hochy.

Wyatt se okamžitě rozjel k jihu.

Pozdě večer dorazil do města.

Šerif McCrea ho ihned dovedl do vězení. Speedy a jeho muži tam ještě stále seděli a marshala stíhali nenávistnými pohledy.

Wyatt šerifovi přikázal, aby je pořádně hlídal. Pak se vydal k Hendersonovu domu.

Když ho černý sluha vedl do bankéřovy pracovny, Wyatt se nemohl zbavit nepříjemného pocitu. Bohužel se jeho obavy měly naplnit.

Clyde Henderson spočíval horní polovinou těla na psacím stole. Byl zavražděn nožem. Okno, kterým uprchl vrah, zůstalo otevřené.

Proto se tedy zuřivý rančer hnal do Santa Fé! Pochopil, že své muže z vězení nevytáhne, tak „zneškodnil protivníka”.

Marshal neměl stání. Brzy se zase už octl v sedle a hnal se do tábora. Nikomu nic neprozradil. Ani Boswell se o bankéřově smrti nedozvěděl. Práce musely pokračovat.

Wyatt Earp jel k severu. Do Ratonu. Zastavil se u lůžka raněného Johna Portlanda. Chlapci se dařilo líp. „Susan… musí zůstat… na ranči, až von… už nebude… nebude žít… Susan mi musí…pomáhat…” Na ranč marshal dorazil za tmy. Vstříc mu vyšel jenom jeden čeledín.

„Kde je rančer?”

„Nevím…“

Ve dveřích stála Susan. „Koho hledáte?”

„Vašeho otce.”

„Není tady, pane Earpe…“

Wyatt vešel do domu. Petrolejka vrhala na dívčinu tvář strašidelné stíny.

„Proč mi lžete, slečno?”

„Já… nelžu!”

„Ale jo, lžete. Vodkaď znáte mý pravý jméno?”

Susan klesla na stoličku a rozplakala se.

Vtom se rozletěly dveře. Zaplnila je obrovitá rančerova postava. „Tady jsem, Earpe!”

Susan nahlas vzlykala.

„Přestaň bulet!!”

Wyatt Earp se rozkročil. „Austine Portlande, zatýkám vás pro vraždu bankéře Clyda Hendersona!”

Rančer tam stál jako kámen. Pak se chladně pousmál. „Well, jste vopravdu rychlej, marshale. Ale se mnou nebudete mít štěstí!” Z bočních dveří vyletěli dva kovbojové. Ozvaly se výstřely a vzduch byl najednou plný štiplavého kouře. Oba kovbojové klopýtli a zřítili se na fošny podlahy. Z Earpových koltů se kouřilo.

Austin Portland se rozchechtal. „To byly moje poslední karty, Earpe!” řekl a bleskurychle přiložil hlaveň koltu ke spánku. Earpův těžký Buntline zaduněl a vystřelil rančerovi zbraň z ruky.

Austin Portland zaklel a vrhl se na Earpa. „Živýho mě nedostaneš, ty skunku!! Já tě…“

Ozvalo se slabé prásknutí.

Rančer se zastavil vprostřed místnosti. Překvapeně se otočil k dceři. Držela v ruce malou pistolku, vykládanou perletí…

Rančer Austin Portland byl mrtev.

I Clyde Henderson byl mrtev.

Ale železná cesta do Santa Fé byla postavena. Dodnes po ní jezdí vlaky, vyhýbají se horám a bezpečně spojují obě stará města.