William Mark

Bedna zlata

Jonny Tancred byl velký šlachovitý chlapík s koženým obličejem a šedýma očima. Jeho klobouk byl flekatý a měl roztřepený okraj. Nosil modrou sepranou košili, hnědé kalhoty a vestu, kolem krku žlutý šátek. Jeho vysoké jezdecké boty už zjevně něco pamatovaly, jen ostruhy byly nablýskané a za pohled stál i kožený opasek, na němž měl po pravém boku zavěšen revolver.

Tancred přišel z Cincinnati v Ohiu. Sedm let pracoval na velké farmě, která se specializovala na chov koní. Bylo to v Norwoodu, na severovýchodním okraji Cincinnati. Pak se nepohodl s novým předákem Halversonem.

Tancred byl vynikající boxer, a tak se mu povedlo poslat Halversona k zemi, i když měl postavu jako Herkules. Sám z toho vyšel s opuchlým okem a dolním rtem, jedním viklajícím se zubem a roztrženým obočím. Věděl, že jeho čas na ranči skončil. Vzal si peníze, které mu farmář ještě dlužil, sbalil svých pět švestek a šel. Ani koně neměl.

Pozdě odpoledne ho viděl Phil Vaugham na stanici v Cincinnati, jak čeká na vlak. Tancredovi rodiče byli už po smrti, v domku žila jen jeho sestra Líza. Bylo jí devatenáct, měla urostlou postavu, tmavé vlasy a vážný výraz ve tváři.

„Jonny!“ volala udýchaná Líza, když už z dálky bylo slyšet dunění vlaku.

„Co tady chceš?“ zeptal se bratr, kterému nebylo příjemné, že ho zastihla na nádraží.

„Ty chceš pryč? Řekni mi pravdu,“ naléhala sestra.

Beze slova ji vzal kolem ramen.

„Jonny, proč chceš odejít, víš přece, že mám jenom tebe, když táta umřel…“ Vypadalo to, že se nezadržitelně rozpláče.

„Nech mě na pokoji,“ zavrčel.

„Prosím tě!“

„Už jede vlak. Co vlastně chceš?“

„Zůstaň tady! Já nevím, co se stalo na ranči, ale bratr Elly Faradyové povídal, že je tam novej předák a že tě nemá zrovna v lásce.“

„Já ho nemám rád,“ opravil ji Jonny.

„To je přece jedno. Proto ještě nemusíš odcházet. Kam vlastně chceš jet?“

„Na západ.“

„Proboha tě prosím, zůstaň tady! Pan Bella říkal, že by tě vzal zpátky, kdybys u něj chtěl pracovat. A Mary…“

„Buď zticha!“ utrhl se na ni.

S Mary Bellovou kdysi chodil, ale protože měl tvrdou, trochu drsnou povahu, nemohli se shodnout.

„Jonny, prosím tě, neodcházej! Tady jsi doma. Je to přece tvůj dům, otec to řekl, než zavřel oči. Jestli chceš, vystěhuju se. Můžu bydlet u Fleetheadových…“

„Ty ses zbláznila! Buď ráda, že máš vlastní střechu nad hlavou, i když to není nic moc. Nechám ti ho.“

„To přece nemůžeš. Víš, že táta…“

„Jdi už!“ skočil jí hrubě do řeči a odvrátil se.

Líza otevřela levou dlaň, kterou doteď pevně svírala, a strčila bratrovi do kapsy hrst bankovek. Pak beze slova odběhla.

Jonny se za ní ani nepodíval. Osud tomu chtěl, aby se do svého rodného města už nikdy nevrátil.

Byla to dlouhá cesta, z Ohia přes Indiánu a jižní Illinois až do Missouri. V St. Louis Jonny vystoupil. Měl tady den času, než bude pokračovat dál. St. Louis byl branou Zlatého západu.

Tancred nehledal žádný hotel, přespal jednoduše v čekárně na nádraží. Vlak měl jet příštího dne dopoledne v devět hodin.

Kolem sedmé Jonny vstal ze svého místa v rohu čekárny, protáhl se a koupil si u pekaře kus chleba. Pak se šel podívat k Mississippi, kde kotvily kolesové parníky.

Krátce před odjezdem vlaku přišel na nádraží muž, který později nastoupil do stejného vagonu a sedl si naproti Jonnymu. Bylo mu kolem padesátky, dobře oblečený, měl šedé vlasy a pečlivě zastřižené vousy. Začervenalý a vrásčitý obličej ho dělal starším, než ve skutečnosti byl. Celkově budil dobrý dojem.

Vlak se rozjel. Tancred sledoval bez velkého zájmu ubíhající krajinu. Muž naproti si zapálil doutník a nabídl i Jonnymu.

„Díky, pane, já nekouřím.“

„To děláte dobře. Já jsem s tím začal až za války, dole v Marleville…“

Muž se jmenoval Jonas Alvernon, byl učitelem a vyprávěl, že musí daleko na západ, až na hranice Kansasu, aby navštívil bratra, který je na tom špatně. Kdo ví, jestli ho ještě zastihne naživu, protože dostal zprávu pozdě.

Kolem poledne zastavil vlak v Blufftonu. Alvernon vyšel ven a přinesl chleba a sýr. Z tašky vyndal láhev s kávou a pozval Jonnyho, aby si vzal s ním.

„Nemůžu se s vámi vyrovnat,“ chtěl odmítnout Jonny.

„To není třeba, příteli. Člověk musí nejdřív dávat, aby mohl brát.“

Tak se bavili až do večera. K ránu se Jonny probudil a místo naproti němu bylo prázdné. Jeho kapsy také. Lidumilný učitel ho okradl a někde cestou vystoupil.

Tancred vyskočil a proběhl celý vagon. V příští stanici pak prohledal i ostatní vozy, ale bez úspěchu. Po panu Alvernonovi se slehla zem. Jonnyho popadl bezmocný vztek. Byl tři sta sedmdesát mil od domova a bez centu v kapse! Navíc zaspal Osage Beach, kde chtěl vystoupit.

Zatraceně, co teď?!

Vystoupil v jedné malé stanici, jejíž jméno v šeru ani nepřečetl, a hned zmizel v temné uličce za nádražím. Měl hlad a hroznou žízeň. Mohlo být tak devět nebo půl desáté večer.

Pak uslyšel ve tmě skřípání rumpálu, jak někdo vytahoval vědro ze studně. Přistoupil k vratům do dvora a uprostřed uviděl nějakou ženu. Počkal, až došla ke stájím, a připlížil se ke studni.

Za jeho zády se ozvalo prásknutí bičem.

„Kide, jestli tě tu eště jednou nachytám v tuhle dobu, rozbiju ti hlavu!“ ozval se zlostný mužský hlas. „Loaně je teprve patnáct! Takovej všivák jako ty potřebuje dostat za vyučenou, aby si to pamatoval! A teď koukej zmizet!“

Tancred chtěl pro jistotu poslechnout, ale od stáje se ozvalo:

„To přece není Kid, táto!“

Muž sestoupil z verandy a došel k Jonnymu.

„Kdo sakra jste?“

„Jmenuju se Tancred.“

„A co tu chcete v noci?“ Muž pořád ještě držel dlouhý bič.

Jonny věděl, že to musí rychle vysvětlit, ale začal trochu nešikovně.

„Vaše dcera mě nezajímá, pane, já…“

Bič zasvištěl a srazil mu klobouk z hlavy. V tu chvíli držel Jonny v ruce kolt. Kohoutek cvakl. Muž strnul.

„Co… vy darebáku, vy mi budete hrozit revolverem? Zbláznil jste se? To vás přijde draho! Já jsem šerif!“

Tancred sklonil zbraň.

„Šerif? A to se takhle oháníte bičem?“

„Kdo jste?“

„Už jsem vám to řek: jmenuju se Tancred.“

„Odkud jste přišel?“

„Z Ohia.“

„Lžete! Tady široko daleko není nikdo, kdo by sem přišel z Ohia. Vy jste přišel za Loanou! Ale to vám říkám, každýho vyprovodím bičem, ať je to, kdo chce!“

Příští rána dopadla Jonnymu na ramena a ruce. Vrhl se vpřed, vytrhl mu bič z ruky a začal ho bít. Šerif se zapotácel. Jeho dcera nejdřív strnula leknutím jako solný sloup, pak ale vyběhla ze dvora a přivedla pomoc.

Dva muži se na zuřivce vrhli a bič mu sebrali. Tak se Jonny Tancred dostal do vězení.

Teprve příští den kolem poledne za ním přišel muž asi padesátiletý, jehož tvář byla plná ošklivých naběhlých šrámů. Vypadal hrozně. Na levé straně vesty měl hvězdu. Zastavil se u mříží.

„Za to se dostaneš na šibenici, trampe,“ řekl ochraptělým hlasem. Pak zase odešel.

Jonny seděl v koutě cely. Nic dobrého ho nečekalo. Vtom uslyšel lehké kroky. Loana! Byla velmi mladá a moc hezká.

„Pane!“

„Co chcete?“

„Hrozně mě to mrzí. Otec se tak snadno rozzlobí. A přitom není zlý…“

„To jsem zažil na vlastní kůži.“

„Prosím vás, nezlobte se, já…“

Dveře vedoucí z kanceláře k celám se prudce rozletěly.

„Ty děvko!“

„Tati, já…“

„To jsem si moh myslet! Jednoho dne přijde nějakej ničema a ty mu naletíš. A už je to tady! Takovej vagabund!“

Šerif otevřel celu.

„Pojďte ven!“

Tancred se nepohnul.

„Proč?“

„Jste sice pobuda, to mi nikdo nevymluví, ale nedá se nic dělat – oženíte se s Loanou!“

Tancred vstal a nevěřícně se zasmál.

„Vy jste se asi zbláznil, šerife! Já…“

„Tak nejdřív se jí odvažujete nadbíhat, a pak když jde do tuhýho, chcete z toho vyklouznout! Tak to tedy ne!“

„Nechte mě aspoň domluvit,“ skočil mu Tancred do řeči a vysvětlil, jak se dostal do dvora.

Loaně se moc nelíbilo, že nepřišel kvůli ní. Nakonec nevypadá vůbec špatně. Rozhodně líp než místní mladíci, co jí nadbíhají.

Šerif si přejel rukou po čele.

„Ven!“ poručil mu.

Jonny vešel do kanceláře, beze slova sebral svůj opasek a vyšel na ulici. Před poštou stál dostavník se čtyřmi zaprášenými koňmi. Jonny vešel dovnitř. Vzadu v místnosti stál nějaký starší muž s puškou.

„Posílá vás Serge?“ zeptal se cizince.

„Jo…,“ odpověděl Jonny a sám nevěděl proč.

„No to je tedy klika. Hned vyrážíme.“

„Kam?“ ujelo mu.

„Kam asi, člověče! Přece do Fort Scottu. Nastupte si a zkontrolujte, jestli je plachta dobře upevněná.“

„Mám hlad.“

„Je to vůbec možný? Jak se vlastně jmenujete? Nikdy jsem vás u Serge neviděl.“

„Tancred. John Tancred.“

„Dobře, tak jděte do kuchyně, ať vám něco dají.“

Tak Jonnyho už podruhé v tomto městě považovali za někoho jiného.

Když vyšel ven, seděl vozka na kozlíku.

„Tak jedem!“ houkl na něj. Jonny se usmál a nastoupil. Dostavník vyjel z města a zamířil na západ.

Krajina byla kopcovitá. Po hodině jízdy vyndal vozka dýmku a nacpal ji páchnoucím tabákem. Ani jeden z nich nepromluvil.

Později se na obzoru objevily skupiny keřů a vozka byl stále zachmuřenější. Najednou trhl opratí a pobídl koně.

„Hej, co se děje, že máme najednou tak naspěch?“ zavolal na něj Jonny.

Vozka neodpověděl, ale poháněl koně stále víc. Starý dostavník povážlivě skřípěl na kamenité cestě.

„Člověče, jestli vás omrzel život, tak mě nechte radši vystoupit včas!“

Vozka si ho ale nevšímal a v jeho tváři byl zjevný strach. Náhle vyskočili na cestu dva maskovaní muži s revolvery v rukách. Vozka bleskurychle – jako by na to čekal – sklouzl za kozlík.

Tancred mu vytrhl opratě z ruky, chytil je levičkou, pravou tasil revolver a vystřelil. Jeden z banditů padl na zem. Druhý střílel jako divý, ale netrefil.

Koně se začali plašit a opratě se uvolnily. Jonny je vtiskl do ruky vozkovi, který se pořád krčil ve svém úkrytu, bledý jako stěna, a skočil na hřbet nejbližšího koně. Byl to odvážný pokus, ale podařil se. Postupně se Jonny dostával dopředu až k podsednímu koni. Přitom se pořád střílelo.

Jonny dosáhl na přetrženou oprať a povedlo se mu ji svázat. Od místa přepadení teď byli asi padesát nebo šedesát metrů. Starý vozka se konečně zvedl a zasmál se.

„Zatraceně, ty seš ale eso! Ale eště z toho nejsme venku. Tyhle lupiči tu číhají už dva týdny. Pozor za tím kamenem, tam taky bejvají.“

Znovu třeskly výstřely. Vozka se zase schoval a Jonny levou rukou řídil koně, pravou střílel.

„Kdo je vlastně Serge?“ houkl na vozku.

Ten vyvalil oči.

„Co říkáš? Copak ty nejsi od něj?“

„Ne, jdu rovnou z basy.“

„Co…“

„Zalez!“

Pozdě. Starý Havelock ji dostal. Zůstal ležet a byl bledý jako stěna.

„Jeď dál, chlapče,“ zašeptal a z koutku úst mu vytekl pramínek krve, „musíš se přes ně dostat!“

Jonny se k němu sklonil.

„Počkejte, podložím vám deku pod hlavu.“

„Drž se opratí, musíš projet! Zlato… Je v bedně… Oni to vědí, zatracený psi…“ Vozka se ho křečovitě chytil za ruku. „Tady… ty papíry…“ S obtížemi vyndal něco z kapsy a strčil to Jonnymu.

Pak to koupil i Tancred. Narazil hlavou na hranu a zůstal ležet v bezvědomí. Banditi nic nezpozorovali, protože koně se hnali dál.

Když se Jonny probral, ležel na zádech a těsně u tváře se mu točilo kolo dostavníku. Slyšel vzdalující se dusot kopyt. S námahou se zvedl, zjistil, že nemá nic zlomeného, a rozhlédl se kolem. Na pravé straně hlavy mu krvácela rána, ale nebyla nikterak nebezpečná.

Poštovní dostavník tu ležel převrácený na boku, koně se utrhli a utekli. Vozku nebylo nikde vidět. Okolí Jonny nepoznával. Že by koně ujeli takový kus v době, kdy byl v bezvědomí?

Znovu se obrátil k vozu. Schránka, o které mluvil vozka, byla vypáčená a prázdná. Zatraceně, tak přece si banditi přišli na své!

No, to vlastně není jeho věc. Už se chtěl vydat na cestu, když si všiml, že na kraji cesty vykukuje z křoví roh okované bedny. Chvíli na to koukal a pak se sehnul. Bedna byla těžká.

Zlato! blesklo mu hlavou. Když se dostavník převrátil, bedna asi zapadla do křoví a banditi si jí nevšimli. Tancred chvíli přemýšlel, pak ji zastrčil co nejdál, aby nebyla vidět, a zahladil stopy v písku.

Potom se vydal na cestu. Rána na hlavě nepříjemně pálila. Široko daleko nebylo vidět ani obydlí, ani proužek kouře, zkrátka vůbec nic. Je už aspoň na hranici s Kansasem?

Držel se pořád západním směrem. Ve vysokých jezdeckých botách s podpatky se mu šlo špatně. Teprve k večeru, když už se začínalo šeřit, uviděl v dálce nějaké domky. Mohl být od nich tak jednu a půl míle, když se před ním objevili tři jezdci.

Jakmile se přiblížili, všiml si, že každý z nich má na prsou pěticípou hvězdu. Zastavili, opřeli se o hrušku sedla a pátravě si ho prohlíželi.

„Odkud jdete?“ zeptal se ho prostřední.

„Z východu, to přece vidíte.“

„Viděl jste dostavník?“

„Jo. Nejdřív seshora a pak zdola.“

„Co to má znamenat?“

„Že jsem nejdřív seděl nahoře a pak ležel dole.“

„Snad abyste byl tak laskav a vysvětlil nám to blíž.“

Tak jim Jonny vyprávěl, co se stalo. Jen o bedně v křoví se nezmínil. A že mu vozka strčil do kapsy nějaké papíry, na to se nepamatoval.

Mužům zákona se jeho historka asi nezdála a rozhodli, že si ho trochu podají. Ale Tancred měl pořád ještě dost síly, i když byl zraněn. Potom šerif vytáhl revolver. Jonny svou zbraň někde ztratil.

„No, vyprávěl jste nám moc dojemnou historku, pane, jenže támhle vám kouká z kapsy něco, co vás usvědčuje. To vy jste přepad starýho Jamese Havelocka!“

Tancred chtěl sáhnout do kapsy, ale šerif Hawkins cvakl kohoutkem revolveru.

„Ruce vzhůru!“

Jonny pomalu poslechl. Hawkins vytáhl papíry z jeho kapsy. „To jsou doklady o převzetí, hochu. Tím jste vyřízenej.“

„Já ničemu nerozumím. Jo, vlastně ten starej mi strčil nějaký papíry do kapsy, když…“

„To stačí. Pojďte s námi.“

Tak se Jonny dostal do města a rovnou do vězení. Jeho cesta na západ opravdu nebyla jednoduchá.

„Kde jsou ostatní?“ chtěl vědět šerif.

„Kdo?“

„Vaši kumpáni. Nedělejte se hloupější, než jste!“

„Ale já nemám žádný kumpány…“

Šerif ho zkrátka považoval za člena Wegelagererovy bandy, která tu už dva týdny přepadala dostavníky. Jen si nedovedl vysvětlit, proč přišel pěšky do Fort Scottu. Byl ale přesvědčen, že už to z něj dostane.

Příštího dne dopoledne našli převrácený dostavník a po chvíli i mrtvého vozku. Jen zlato nenašli. Všichni tři se vrátili k Jonnymu do vězení.

„Kde je to zlato?“

Tancred se na ně překvapeně podíval. Teprve teď mu došlo, že bednu neobjevili. Místo odpovědi se rozesmál.

„Však on vás smích přejde, Tancrede. Budete viset, protože jste zavraždil Havelocka!“

„Otevřete ty dveře, šerife, ať vám můžu dát do zubů,“ odpověděl Jonny. „To byste mi musel nejdřív dokázat!“

„Taky že dokážu!“

Dokázat nemohl samozřejmě nic, ale samotné podezření z vraždy stačilo soudci na to, aby cizince z Ohia odsoudil na doživotí na nucené práce. Stalo se tak jednoho dne v prosinci 1883.

Soudní síň byla nabitá. Vpravo vedle soudce stál šerif a přimhouřenýma očima pozoroval Tancreda. Když byl vynesen rozsudek, přistoupil šerif k odsouzenému a chytil ho za klopy.

„Slyšel jste to, člověče? Je po všem, už nemá cenu zapírat. Kde jsou ostatní? Kdo to byl – Jeff Candelar a Billy Marven?“

„Neznám je.“

„Kde jsou? Tak už zatraceně mluvte! Zatloukáním si nepomůžete!“

Jonny myslel na bednu ukrytou v křoví u cesty. Ani mu nešlo o to, aby si ji nechal pro sebe, ale když s ním takhle zacházejí, nic jim neřekne!

„Trest bude odpykán v táboře číslo dvě, Sescattewa,“ slyšel z dálky soudcův hlas.

Sescattewa! To je stejné, jako by ho poslali do pekla. Ale Jonny i teď neřekl ani slovo.

Odvedli ho znovu do vězení. Pozítří ho čekal transport.

Příštího rána ještě za šera za ním přišel šerifův pomocník.

„Hele, Tancrede, když mi řekneš, kde jsou tví kumpáni a kde je zlato, nechám tě jít.“

„Jasně. Necháš mě jít, ale zastřelíš mě zezadu jako na útěku. Moc pěkně sis to vymyslel. A sám pak vybereš skrýš.“

„Tak vy máte skrýš! Teď ses prozradil, Tancrede! To je přiznání!“

„Zmiz, syčáku!“

„Co si to dovoluješ!? Když budu chtít, budeš viset!“

Tancred se jen zasmál a lehl si na pryčnu. Šerifův pomocník Jan Engelen se vztekal:

„Já tě zabiju, zatracenej pse! Tak ty máš skrýš! Jako bych si to nemyslel! Kde je ta skrýš?“

„Potřebuju revolver.“

„Chci vědět, kde je ta skrýš! Kde je zlato?“

„Tak poslouchej. Potřebuju revolver, to je první bod naší dohody.“

Engelen horečně přemýšlel.

„Takže se chceš dohodnout?“ ujišťoval se.

„Možná že jo. Ale potřebuju kolt.“

„Z toho nic nebude.“

„Tak tedy zmiz!“ Tancred si znovu lehl. „Najdu si jinýho pomocníka,“ dodal tiše. „Třeba tucet, když budu chtít. Když jde o zlato, určitě se najde někdo, kdo mi ten mizernej kolt sežene.“

Engelen byl celý bez sebe.

„Kolik toho je?“ vyrazil ze sebe.

„Moc se ptáš. Ty pro mě nejsi parťák, tak mě nech na pokoji.“

„Tak si táhni k čertu!“ Engelen vytáhl svůj revolver a hodil ho skrz mříž do cely.

Jonny zbraň pomalu zvedl a prohlédl bubínek. Ve všech šesti komorách byly náboje. Na chvíli se rozhostilo ticho.

„No a co teď?“ nevydržel to Engelen.

„Čekat. Dobrej parťák musí umět čekat. A moc nekecat.“

„Jestli mě chceš podfouknout, prásknu šerifovi, že máš zbraň!“

„Klidně mu to řekni. Já mu zas řeknu, kdo mi ji dal.“

„Já tě zastřelím, chlape!“ zařval Engelen a namířil na něj druhý revolver.

„Nevytahuj se, to neuděláš, protože jinak bys nešel do Sescattewy jako já, ale na šibenici.“

Šerifův pomocník odešel. Bylo mu jasné, že naletěl, a měl strach, co z toho bude. Jestli Tancred vystřelí na šerifa a jestli u něj revolver najdou, bude se zkoumat, od koho ho dostal. Co teď? Žádné východisko ho nenapadlo, takže nezbývalo než vyčkat.

Odpoledne vyvedli vězně z cely.

„Tak jdeme, bandito!“ postrčil ho šerif. „Sám tě dopravím na místo. Engelene, pojedete s námi!“

Vlak už stál ve stanici. Na nástupišti uviděl Jonny ženu s asi dvacetiletou dívkou. Až se lekl, jak se podobala jeho sestře Líze.

„Tak kupředu!“ zavelel šerif Hawkins a postrčil vězně k poslednímu vagonu.

Dívka sledovala scénu vylekaným pohledem.

„Co to bylo, mamá? Co ten člověk udělal?“

„Jak to můžu vědět?“

„Třeba je to ten Tancred, nebo jak se jmenuje… ten, co přepadl dostavník.“

„Prostě nevím, Amely.“

„Ale ano, jistě je to on! Dneska to přece bylo v novinách. Šerif ho musí dopravit do Sescattewy. To je přece hrozné! Takový mladý člověk!“

„Amely, prosím tě, buď už zticha!“

„Pojď, mamá, nastoupíme také dozadu.“

„Zbláznila ses?“

Ale dívka už se rozběhla podél vlaku. Nastoupila do posledního vagonu a pozorovala Johna Tancreda se směsicí strachu a zvědavosti.

„To je tedy ten vrah, šerife?“ odvážila se zeptat. „A vy ho vezete do Sescattewy?“

„Ano.“

Chvíli bylo ticho a pak se dívka obrátila přímo na Tancreda:

„Proč jste to udělal?“

„Slečno Hendersonová, s vězněm je zakázáno mluvit,“ upozornil ji šerif.

„To platí pro vás, šerife, ale ne pro mě!“ řekla tak rozhodně, že Jonny udiveně vzhlédl.

„Šerife!“ vyskočila Amely. „Viděl jste, jak se na mě díval? Taky by mě zavraždil, kdyby mohl!“

„To není třeba, slečno,“ řekl Tancred.

Amely zamrazilo. Jaký má hlas! Tvrdý a bez slitování. Tak takhle vypadá vrah.

„To je guvernérova dcera,“ řekl šerif a nebylo jasné, komu to vlastně říká.

Vlak mířil na západ. Brzy se setmělo.

Guvernérova manželka se úzkostlivě choulila v rohu a nervózně naslouchala oddechování mužů naproti. Tancred seděl mezi svými strážci a díval se na dívku. Pak se najednou Amely znovu zeptala:

„Řekněte mi prosím, proč jste to udělal.“

„Neudělal jsem to.“

„Proč lžete?“

„Nelžu.“

Pak bylo dlouhou dobu ticho. Amely nedokázala usnout, události pro ni byly příliš vzrušující. Madam Hendersonová celou dobu musela myslet na to, že vpředu mají rezervované kupé s polstrovanými lavicemi a záclonkami na oknech, které je teď ovšem prázdné. Jenže věděla dobře, že s Amely nic nezmůže.

„Měl byste si podat žádost o milost,“ řekla najednou dívka tiše.

Tancred jen zavrtěl hlavou.

„Proč tedy říkáte, že jste nevinný?“

„Protože jsem nevinný!“

Amely vyndala kapesníček.

„Je tu hrozný vzduch,“ stěžovala si. „Pan Hawkins kouřil celý den tu svou odpornou dýmku…“

„Je mi líto, slečno,“ omlouval se šerif, „ale jistě chápete, že toho člověka nemůžu spustit z očí.“

„To říkáte pořád dokola,“ odbyla ho Amely. „Takže vy jste vinen?“ obrátila se znovu na Tancreda.

„Soudce ve Fort Scottu mě odsoudil.“

„Tak byste měl podat žádost o milost!“

Jonny se zasmál.

„Nechte toho, slečno! Tatínek by vás nepochválil. Pan guvernér by jistě nebyl rád, že má tak zvědavou dceru.“

Amely se urazila.

„Pro mě jste vrah a nezasloužíte si nic lepšího než se do smrti dřít v lomu! Když je vám žádost o milost k smíchu, tak si dělejte, co chcete!“

„Jak myslíte,“ odpověděl Tancred, prudce vytáhl ruku z kapsy a pažbou revolveru praštil po hlavě nejdřív šerifa a vzápětí i jeho pomocníka. Oba klesli bez hlesu na podlahu.

Amelyina matka se probudila a pronikavě vykřikla. Dívka seděla jako zkamenělá a zírala na Tancreda.

„Přejete si ještě něco, slečno Hendersonová?“ zeptal se Jonny a sebral oběma strážcům zákona revolvery.

Amely se probrala ze šoku.

„Co chcete dělat?“

Tancred přistoupil k oknu a díval se ven.

„Jen si vyskočte z vlaku, moc daleko se nedostanete! Víte, kde teď jsme? Kousek od Dodge City. Tady je marshalem Wyatt Earp a tomu neutečete!“

„Díky za radu, slečno.“

Tancred vyšel z kupé, otevřel dveře vagonu a vyklonil se ven. Vlak jel dost rychle. Jonny si to rozmyslel a vrátil se do vozu.

Jak přišel na takovou bláznivinu, že skočí z vlaku? Že by se tak lekl jména Wyatt Earp? Jenže to by vlastně udělal hloupost. Když vyskočí tady před městem, dá té namyšlené fifleně příležitost běžet okamžitě za marshalem a všechno mu vyklopit. A ještě se bude cítit důležitá!

To ovšem mohl Tancred potřebovat ze všeho nejméně. Než projedou Dodge City, musí ji ohlídat. Vrátil se do kupé. Amely se snažila vzkřísit šerifa. Teď se lekla, když znovu uviděla vězně. Její matka vykřikla. Šerif se pohnul, ale vzápětí dostal novou ránu.

„To je váš konec, Tancrede!“ obořila se na něj dívka. „Za chvíli jsme v Dodge City a já…“

„Vy neuděláte vůbec nic!“ okřikl ji. Aby dodal svým slovům váhy, vytáhl revolver a cvakl kohoutkem. „Jak vjedeme do stanice, budete hezky tiše sedět vedle matinky.“

„To tedy nebudu!“

„Pak vás ale musím zastřelit. Snad si nemyslíte, že se nechám napálit od takový husy! Teď budete kušovat a ani se nepohnete! A nezapomeňte: jak se o něco pokusíte, střílím!“

Vlak vjížděl do města. V dálce na obzoru právě svítalo. Zaskřípěly brzdy a lokomotiva pronikavě zapískala. Město ještě spalo.

Venku na nástupišti zazněly kroky. Obě ženy seděly jako na jehlách. Pak se najednou probral šerif. Tancred ho popadl, zacpal mu ústa a vrazil mu revolver do žeber.

„Ani slovo, pane, nebo to bude vaše poslední!“

„Šerife,“ zašeptala Amely, „jsme právě v Dodge…“

„Ticho!“ řekl Tancred sice polohlasem, ale hrozivě. „Budete mít šerifa na svědomí!“

Dívka se zalekla a ztichla.

Lokomotiva znovu zapískala a vlak se pomalu rozjel. Tancred pár minut počkal, pak šerifa odstrčil a vyběhl z kupé. Hawkins ho následoval.

„Dávejte pozor!“ volala za ním paní Hendersonová. „Je odhodlán ke všemu!“

Když se Hawkins dostal ke dveřím, byl Tancred už venku. Zmizel někde v křoví, kterým byl porostlý břeh řeky Arkansas. Šerif už nebyl nejmladší a skákat z rozjetého vlaku se mu nechtělo. Než ho napadlo zatáhnout za záchrannou brzdu, byli už moc daleko.

Hodinu a půl trvalo Jonnymu, než se dostal k malé farmě na západním okraji Dodge City. Potřeboval koně! To bylo teď ze všeho nejdůležitější.

Už z dálky viděl ohradu. Bylo dost chladno a v takovém počasí se koně rádi schovávají pod přístřešek. Ohrada bylá prázdná.

Jonny se odvážil nakouknout do dvora. Tam vzadu musí být stáj! Vplížil se dovnitř a to už ucítil dobře známý pach koní. Nejradši by byl vykřikl radostí.

Stále víc se rozednívalo. Musel si pospíšit, protože na farmách se vstává časně. Po špičkách se připlížil podél zdi k vratům stáje a jediná minuta ho dělila od hrůzného činu, který vůbec neměl v úmyslu…

Malý Harry byl černoch. Když mu otce zastřelili banditi, protloukal se s nemocnou matkou, jak se dalo. Pracoval, kde bylo potřeba, a teď už rok žili tady na Justinově farmě. Majitel neměl černochy zrovna v lásce, ale trpěl ho tady, protože Harry koním výborně rozuměl, staral se o ně a vůbec udržoval celý dvůr v bezvadném pořádku. Přespával ve stáji, vzadu na bedně s krmivem. V létě to docela šlo, ale teď v zimě to bylo kruté. Harry se přikrýval slámou a ráno ji vždycky zase pečlivě zametl, aby pána nerozzlobil.

Všechna příkoří snášel trpělivě, protože se musel starat o nemocnou matku. Každý cent, který vydělal, jí dával, a sám vyžil z toho, co mu lidé na farmě pohodili, tak jako se hází psovi.

Toho rána ležel chlapec zase na bedně pod slámou. Už nespal, probudila ho hrozná zima a myši. Najednou jeden kůň neklidně zaržál. Harry si sedl. Kůň – se ozval znovu, tentokrát hlasitěji. Pak uslyšel šramot u dveří. Jako by někdo opatrně zvedal závoru.

Vrata se pomalu pootevřela a ve škvíře Harry uviděl postavu muže. Hrozně se lekl. Bandita! Krade koně! problesklo mu hlavou. Musím volat o pomoc! Strachem ze sebe ale nedokázal vydat ani hlásek.

Cizinec se vkradl do stáje a zavřel za sebou. Koně také ztichli. Harrymu bušilo srdce až v krku. Zloděj se na chvíli zastavil a naslouchal, co se děje na dvoře. Pak se připlížil k prvnímu boxu a dotkl se koně. Opravdu chce krást!

Harry věděl, že ohmatáním se dá poznat, je-li kůň dobrý, nebo špatný. Bože můj, modlil se v duchu, nedopusť, aby si odvedl grošáka! Ale co když chce sebrat všechny! lekl se znovu Harry. Zatajil dech, když uslyšel zarachotit řetěz. Pak se ozvalo zaržání. Grošák! O tom nebylo pochyb. Harry by poznal svého oblíbeného koně i poslepu.

„Pojď,“ řekl muž tiše a popleskal koně, aby ho uklidnil. Chlapec pořád ještě seděl na bedně, ztuhlý strachem. Všechno se událo během jediné minuty.

Vtom spadl z bedny starý škrpál, který si chlapec vždycky omotal slámou a používal ho místo podhlavníku. Muž u vrat se prudce otočil. Ne! vykřikl chlapec bezděčně, ale v tu chvíli už třeskl výstřel. Ubožák byl na místě mrtvý.

Tancred stál jako solný sloup. Pak se v šeru dotápal do míst, kde tušil svého protivníka. Levičkou nahmatal dětskou ruku. V děsu ji zase pustil, vyrazil k vratům, popadl koně, strhl z háku sedlo a hodil mu ho na hřbet. Ve spěchu zapnul jen jeden popruh, naskočil a bodl koně ostruhami.

Uvnitř v domě zaslechli výstřel. Starý Justin s klením vstal a přistoupil k oknu. Naproti se se skřípěním rozletěla vrata stáje a ozval se dusot kopyt. Jezdec se mihl přes dvůr a zmizel z dohledu. Justin znovu zaklel. Jeho žena se probudila a nechápala, co se děje.

„Zloděj koní! Ukradl grošáka!“ křičel farmář.

„Grošáka? Jak to můžeš vědět? Vždyť je ještě tma.“

„Říkám ti, že to byl grošák! Přece ho poznám! I po sluchu. Vstávej! Kde mám pušku?! Rychle! Honem boty! Pro boha živýho, zrovna grošáka! Zatracenej zloděj! Třináct let se pachtíme v tyhle prokletý zemi, všechno jsme zažili, bídu, sucho, požáry, a všechno jsme šťastně přečkali. Žádnej syčák si na nás netroufnul, až teď – a ukradne zrovna grošáka!“ nadával zadýchaně a lovil při tom pod postelí své vysoké boty.

Žena se posadila.

„Harry!“ napadlo ji najednou. „Proč se ten kluk neozval? Spí přece v maštali.“

Farmář vyskočil, jako když ho píchne, a vrhl se k oknu.

„Harry! Zatracenej lenochu! Kde vězíš?! Já tě proženu, ty černá kůže! Okamžitě vylez ven, nebo ti zakroutím krkem…“ Najednou se zarazil. Vzpomněl si, že prve zaslechl výstřel, a to ho probudilo.

„Co se ti stalo?“ zeptala se žena udiveně.

Justin stál strnule u okna a neodpovídal.

„Harry…,“ řekl najednou změněným hlasem. „Co se stalo…?“

Obrátil se a bez vysvětlení vyběhl ven. Bez bot, bez vesty běžel ze schodů, prudce otevřel dveře a vyrazil na dvůr.

„Harry!“ zastavil se ve vratech stáje. „Tak se přece ozvi!“

Koně byli neklidní, ržáli a trhali za řetězy. Farmář tápal v šeru až dozadu k bedně, kde Harry spával. I on nahmatal chlapcovu ruku a k smrti se vylekal. Vyrazil ze stáje, jako by ho honili. Bez dechu doběhl k domu naproti. V tmavé chodbě už ho čekala jeho žena.

Farmář se třásl na celém těle.

„Co je s chlapcem?“ zeptala se, i když už tušila.

„Je mrtvej. Zabil ho! Musím hned do města, k marshalovi!“

Netrvalo ani čtvrt hodiny a uháněl na koni hlavní ulicí. Mrtvého chlapce vzal s sebou.

Město ještě spalo. Lidé tu nebyli zvyklí vstávat tak časně jako na farmách. Už z dálky viděl starý Justin lampu, kterou nechával marshal hořet po celou noc před svou kanceláří, aby ukazovala ve tmě cestu těm, kdo potřebovali pomoc.

Když Justin uvazoval koně na rohu Front Street a Bridge Street, otevřelo se nahoře v patře okno. Farmář okamžitě poznal rozložitou postavu a byl hrozně rád, že má službu sám marshal. Obával se, že by tu mohl být jen někdo z jeho čtyř zástupců.

„Pane Justine!“ poznal ho Wyatt Earp. „Co se stalo?“

„Tady chlapec, marshale… Zloděj koní byl na farmě…“

Wyatt Earp vzal mrtvého chlapce, odnesl do kanceláře a bez ohledu na rozložené papíry ho opatrně uložil na stole. Na chlapcově košili přímo nad srdcem mokvala tmavá skvrna.

„On ho zastřelil, ten… ten holomek…,“ vysvětloval farmář, který sotva popadal dech. „Pane Earpe! Zastřelil ho… takovýho kluka…“

Marshal otevřel dveře a zavolal něco do sousední místnosti. Hned na to vešel statný muž a ještě se protahoval. Marshal ho zřejmě probudil. Byl to Bat Masterson, jeden z jeho zástupců.

Marshal ukázal na mrtvého chlapce. Masterson v tu ránu zapomněl na svou rozespalost a široce rozevřenýma očima zíral na Harryho.

„Proboha, to je přece ten kluk od… Á, vy jste tady taky, pane Justine! Co se k čertu stalo?“

„Zloděj koní,“ odpověděl marshal stručně.

Masterson si protřel oči. Viděl, že šéf vyndal třiasedmdesátku winchestrovku, nabil ji, vzal s sebou tři balíčky nábojů a posunul oba své revolvery hodně dopředu, což bylo neklamné znamení, že v příští chvíli nasedne na koně.

„Mám jet s vámi, šéfe?“

„Ne, zůstaňte tady.“

„Mám probudit Doca Hollidaye?“

„Ne, díky.“

„Osedlám vám koně,“ nabídl Masterson a už byl ze dveří.

Marshal otevřel malou komoru, kde měli nejnutnější zásoby, vzal si kus černého chleba a sýr, a také měděný kotlík a železnou trojnožku.

Justin přihlížel těmto přípravám a mimoděk si pomyslel, jak úsporné jsou marshalovy pohyby, nacvičené dlouholetou praxí. Kolikrát už se takhle vypravoval stíhat zločince a nemohl tušit, jak dlouho bude na cestě… Zatraceně, takovou práci bych nechtěl dělat, pomyslel si.

„Myslíte, že to bude trvat dlouho, pane Earpe?“ odvážil se zeptat. „Teda, když si to všechno berete s sebou…“

Marshal právě ukládal dvě bavlněné košile, zabalil je do vlněných přikrývek a všechno stáhl řemenem.

„Jednou jsem vyrazil za jedním chlapem a myslel jsem, že ho doženu za čtvrt hodiny. Trvalo mi to čtyři měsíce – a měl jsem jedny kalhoty a jednu košili. Tak se mějte, pane Justine.“

„Já jsem ho neviděl,“ rozběhl se za ním ještě farmář ke dveřím, „nemůžu ho popsat! Byla tma, rychle skočil na koně a vyrazil ze dvora…“

Bat Masterson postál ještě chvíli na dvoře a pak se vrátil do kanceláře.

„Není to hrozný?“ nemohl se pořád ještě vzpamatovat starý Justin.

Masterson vypadal zachmuřeně, jako by o něčem usilovně přemýšlel. Po léta jezdíval s marshalem na podobné výpravy Doc Holliday. Bylo vždycky lepší, když byl při tom. Skoro pokaždé se naskytla situace, že marshal potřeboval, aby mu někdo kryl záda. Kolikrát už mu Doc Holliday zachránil život svým bleskovým zásahem. Jeho reakce jsou až neskutečně rychlé a o jeho přesnosti při střelbě kolují legendy.

Ano, bylo to tak, a nikdo to nemohl vědět lépe než právě Bat Masterson. I když v podstatě v duchu na Hollidaye žárlil, protože si dokázal získat marshalovo přátelství, což se jemu, dlouholetému marshalovu pomocníkovi, v takové míře nepovedlo. Vycházeli spolu dobře a navzájem se respektovali, ale se vztahem k Hollidayovi se to přece jen nedalo srovnávat.

Přes tuto žárlivost ale Masterson dokázal objektivně posoudit Hollidayovy kvality a věděl, jak je pro marshala důležitý. Navíc Holliday byl jediný člověk, kterého marshal strpěl jako průvodce na svých výpravách. Před tím, než se poznali, jezdíval vždycky sám.

Ale proč ho nevzal s sebou i dneska? Chtěl mu dopřát chvilku klidu. Jasně, to je ono. Masterson znal svého marshala dobře a dokázal odhadnout, co si myslí. Jenže měl své zkušenosti a nepochyboval o tom, že by bylo lepší, kdyby Doc Holliday jel s ním.

Masterson už na nic nečekal a dlouhými kroky vyrazil z kanceláře. Venku se pořád ještě nerozednilo. Protější strana ulice, která se skládala téměř výhradně ze samých saloonů, se nejasně rýsovala ve slabém světle.

Masterson spěchal. Dorazil až na roh Frontstreet. Poslední dům a zároveň největší v této ulici byl místní hotel, kde měl Doc Holliday stabilně pronajaté dva pokoje.

Domovní dveře byly ještě zamčené, ale Masterson si dovedl poradit jinak. Vešel do dvora a odtud zadním vchodem do chodby. Tam zakopl ve tmě o kocoura, který se vůbec neměl k tomu, aby opustil své oblíbené místečko a uhnul mu z cesty. Masterson vpadl do haly, odkud vedly schody pokryté kobercem nahoru do patra k pokojům pro hosty.

Za zády se mu ozvalo nepřátelské zavrčení.

„To jsem já, Bille,“ řekl podbízivě, ale pro jistotu se zarazil, „přece strejda Bat. Vždyť mě znáš, ne? Tak neblázni a pusť mě dál, kamaráde.“

Ale ohromný bernardýn byl jiného názoru. Přišel k nezvanému návštěvníkovi a postavil se tak, že mu zahradil cestu.

„Zatraceně!“ zaklel Masterson. „Tys mi tady scházel! No, nedá se nic dělat, tak bude budíček pro všechny. Haló, Docu! Doc Holliday!“

Netrvalo dlouho a nahoře se otevřely dveře.

„Bate? Jste to vy?“

„Jo, jsem to já. Musím s vámi mluvit!“

„Hned jsem dole.“

Za okamžik se na schodech ozvaly jeho pružné kroky.

„A, Billy vás nepustil nahoru,“ zasmál se tiše, aby nerušili ostatní. „Copak se děje tak brzy po ránu?“

Masterson, který se v Hollidayově přítomnosti nikdy necítil tak docela ve své kůži, sundal klobouk z hlavy a trochu rozpačitě ho mačkal v rukách.

„Mrzí mě, že jsem vás vzbudil tak brzy, a taky možná, že je to hloupost. Ale myslel jsem si, že bude lepší, když vám to řeknu hned.“

„Co se stalo?“ chtěl se konečně dovědět Holliday. „Je něco – s Wyattem?“ dodal rychle a v jeho hlase, který zůstával za všech okolností ledově chladný, zazněla obava.

„Ne… to ne… Tedy… Vlastně se ho to týká…“

„Tak už konečně mluvte!“

Doc Holliday rychle seběhl posledních pár schodů a zastavil se vedle psa. Masterson mu stručně řekl, co věděl. Ještě neskončil, když ho Doc Holliday přerušil:

„Díky, Bate, musím si pospíšit.“ Obrátil se a vyběhl rychle zpátky nahoru.

Masterson se za ním chvíli zamyšleně díval. Bernardýn usoudil, že svou povinnost splnil, a uchýlil se zase na své místo vedle pultu v recepci.

„No prosím, teď bys mě pustil nahoru, ty slone jeden…,“ vyčetl mu zástupce šerifa, než se vrátil do kanceláře.

Justinův kůň stál ještě na ulici. Farmář seděl na třínohé stoličce a upřeně se díval na mrtvého chlapce.

„Vy jste ještě tady?“ podivil se Masterson.

„Jo. Jsem s nervama úplně na huntě, Bate. Možná se vám to bude zdát přehnaný, ale já jsem to zažil. Ty hrozný věci, tenkrát eště s Indiánama, a potom když přišel Milt Rice se svejma ničemama, a Buster, a jak se všichni ty holomci jmenujou, co je marshal poslal k čertu. Ale tohle, Bate, to je snad ze všeho nejhorší.

Já… Ani jsem nevěděl, že jsem toho kluka měl rád. Vlastně jsem ani nebral na vědomí, že u nás byl. Ale pak, když se neobjevil ve vratech maštale, jak jsem ho zavolal, a když jsem pak nahmatal tu studenou ruku, docela mě to sebralo, jestli mi rozumíte…“

Masterson přikývl, vyndal ze skříně přikrývku a chlapce do ní zavinul. Justina překvapilo, jak takový chlap jako hora zachází jemně s tím drobným tělíčkem…

Na ulici se ozval dusot kopyt.

„Bate!“ zvolal Justin vylekaně a trhl sebou.

„Žádný strach, toho znám,“ odpověděl Masterson nevzrušeně a pokračoval ve své práci.

Starý farmář doběhl ke dveřím a ještě zahlédl jezdce, který se mihl kolem jako černý fantom.

„Kdo to byl?“ obrátil se na marshalova zástupce.

„Doc Holliday.“

„Holliday? Kam ten se žene?“

„Za marshalem.“

„Ale… já myslel…“

„Jo, já taky. Ale pak jsem si řekl, že by přece jen bylo lepší, aby nebyl sám…“

Justin se zhluboka nadechl a přejel si rukou po tváři.

„Tak to má ten chlap spočítaný.“

Masterson vzhlédl od stolu a přes rameno se na něj podíval. Všichni v Dodge City měli k těm dvěma bezmeznou důvěru.

Marshal právě odjížděl z Justinovy farmy, když si všiml jezdce, cválajícího směrem od města. I na tu vzdálenost ho bezpečně poznal: Doc Holliday. Vyjel mu vstříc. Přátelsky se pozdravili.

„Kde se tu berete?“ divil se marshal.

„Radši mi rovnou řekněte, kam jedeme. Mám totiž s sebou plášť, a jestli máme namířeno do Texasu, hodím ho cestou k vám do kanceláře.“

„Takže Masterson,“ uhodl marshal.

„A dobře udělal. Už jsem se tu opravdu nudil. Město je na můj vkus nějak nezvykle tiché.“

„Ano, asi to tak bude. Už jste tu čtyři dny na jednom místě, takže jste si jaksepatří odpočinul.“

„Tak jedeme. Řekl bych, že míříme na sever. Mám pravdu?“

„Ano, bohužel. Nic zvláštního jsem tu nenašel. Jestli se nemýlím, ten chlap nejdřív zamířil směrem k městu a pak tamhle odbočil. Budu se držet téhle stopy a vy sledujte farmářova koně, když jel do města.“

Ve Wittrupu, dvaadvacet mil severozápadně od Dodge City, zastavil Wyatt Earp před koloniálem a zeptal se, jestli tu neviděli jezdce na grošákovi. Malý mužík s bradkou se poškrábal na hlavě.

„Tak to tedy nevím, ale moje matka nemůže spát a bývá brzo vzhůru. Divil bych se, že by si ho nevšimla, pokud tudy jel… Mámo, pojď sem!“

Přišourala se hubená stará žena. Když uviděla oba jezdce, vykřikla překvapením.

„To je Wyatt Earp! Že je to tak, že jste marshal Earp?“

Marshal jen přikývl. Majitel krámu k němu přistoupil blíž a prohlížel si ho jako exotické zvíře.

„Je to pravda, pane? Vy jste opravdu Wyatt Earp?“

„Ano. Ale chtěli jsme se zeptat vaší matky na toho jezdce.“

„Jo, jasně. Mámo, neviděla si tu dneska ráno projíždět nějakýho chlapa na grošákovi?“

„Jestli to byl grošák, to vám tedy neřeknu. Ale jel tudy jeden a vypadalo to, že má naspěch.“

„Kdy to bylo?“

„Přesně nevím, ale už to budou nejmíň dvě hodiny.“

Marshal zavrtěl hlavou.

„To nemůže být náš člověk. Tak velký náskok nemá. Děkujeme vám, paní.“ Pokývl ženě i jejímu synovi na pozdrav a znovu naskočil do sedla.

„Myslíte, že jsme ztratili stopu?“ zeptal se Doc Holliday.

„Vypadá to tak.“

„To by znamenalo, že na tom kamenitém úseku musel odbočit někam na západ.“

„To se mi nezdá pravděpodobné. Proč by to dělal? Chlap, který tak pospíchá, se nebude pouštět do žádných dobrodružství. A dát se po těch kamenech by pro uprchlíka rozhodně nebylo moc rozumné. Pro něj je přece nejdůležitější získat co největší náskok,“

„S tím naprosto souhlasím. Je to logické, ale třeba je tak rafinovaný, že se tady vlevo za těmi domy pustil korytem potoka.“

Obrátili koně a sjeli k vodě. Potok obtékal město po západním okraji a pak se stáčel k jihu. Marshal si pozorně prohlížel koryto i břeh a pak se obrátil na svého společníka.

„Mám štěstí, že nemusím sledovat vás.“

„Jak to myslíte?“

„Máte opravdu pozoruhodné nápady.“

„Já vám nerozumím.“

„Ten chlap opravdu sjel dolů do potoka. Vidíte, tam je zcela zřetelný otisk podkovy.“

„Jste si jistý, že je to náš člověk?“

„Naprosto.“

„Já tomu syčákovi dám používat moje nápady!“ zavrčel Doc Holliday.

Uprchlík opustil koryto potoka na konci města a pak jeho stopa zmizela v ulici mezi ostatními.

„Míří na severozápad.“

Muž z Ohia prchal v panickém strachu. Zamířil na severozápad. Ani nevěděl, kam jede. Přesně tak, jak marshal odhadl: jeho jedinou myšlenkou bylo dostat se co nejdál od místa, kde zabil dítě.

Ve Wittrupu se dostal na úzkou hlavní ulici, ale všiml si, že hned na kraji v jednom domě svítí světlo, proto se radši zase obrátil a projel mělkým korytem potoka. Jednak se tím vyhnul lidem, kterým by jezdec tak časně ráno mohl být podezřelý, a jednak doufal, že tím za sebou zamete stopy. Hnal grošáka tryskem na severozápad do prérie.

Co to udělal? Neustále se snažil vypudit z hlavy myšlenku na svůj hrozný čin. Když si vzpomněl na malou ruku, kterou ve tmě nahmatal, bylo mu zle. Útěk! Jedině útěkem se může zachránit.

Zabil jsem dítě! A ukradl koně, dunělo mu stále dokola v hlavě. Ale on ho přece nechtěl zabít! A ještě k tomu dítě! Přece vůbec nevěděl, že je to malý kluk! Vystřelil bez rozmýšlení, prostě se lekl… A teď je z něj vrah! Příšerná myšlenka.

„Tak dělej, zatracená herko!“ vyléval si zlost na koni a stále znovu ho pobízel ostruhami.

Grošák byl opravdu rychlý kůň. Tancred ho dobře odhadl, jen se zpočátku bál, jestli bude dost vytrvalý. Ukázalo se, že si dělal zbytečné starosti. Kůň byl výborný běžec a mimořádně houževnatý. Však také Tancred dělal celý život u koní, takže jim rozuměl. I tentokrát měl dobrou ruku.

Když se víc rozednilo a v dálce uviděl domy, uhnul na západ. Kolem desáté dopoledne se na obzoru objevila kolona krytých vozů. I té se vyhnul. Krátce před polednem se kousek od něj za terénní vlnou vynořili tři jezdci. Tancred strhl prudce koně a vyrazil přímo na západ.

Oba muži z Dodge City, kteří mu byli v patách, měli ještě lepší a rychlejší koně. Jenže kamenitá půda jim pronásledování značně ztěžovala. Stále a stále znovu musel marshal seskakovat z koně, pozorně prohlížet zem a pátrat po stopách. Doc Holliday v takových chvílích jel o kus dál, aby narazil na písek nebo pevnou zem, kde by se snad dala stopa objevit.

Tak často popojížděli sem a tam, než našli stopu nebo něco, co se jí aspoň vzdáleně mohlo podobat.

Bylo krátce před jednou hodinou, když potkali tři jezdce, kterým se Jonny Tancred tak prudce vyhnul. Byli to obchodníci a mířili od jezera Kinney do Dodge City. Wyatt Earp se jich zeptal, jestli cestou neviděli osamělého jezdce, který by měl naspěch. Nejstarší z nich přikývl.

„Jo, viděli jsme jednoho chlapa. Jestli se nepletu, seděl na grošákovi.“

„Kde?“

„Není to daleko odtud. Na chvíli jsme se totiž zastavili, že si odpočineme. Počkejte, bylo to kus cesty tam nahoru, před tou proláklinou… Jo, tam to bylo. Objevil se totiž najednou před námi, jako by vyrost ze země. Mac už myslel, že je to bandita.“

„Taky to byl bandita! Jak vypadal?“

„Těžko říct. Myslím, že byl dost malej…“

„Ale ne, byl velkej,“ skočil mu do řeči druhý, „pořádná vazba, a měl fousy…“

„Fousy sem teda neviděl,“ řekl třetí z nich, „ale grošáka měl, to můžu potvrdit.“

„Tak jak ten jezdec vypadal?“ naléhal marshal. „Pokuste se vzpomenout si.“

„Hm,“ poškrábal se nejstarší na bradě, „Mac má pravdu. Byl vysokej. Skoro jako vy.“

„Nesmysl,“ vložil se do toho třetí obchodník. „Tak velkej nebyl. Měl světlý vlasy a šedej klobouk. A světlou vestu… Ne, počkejte, tmavou vestu měl…“

Popis byl zkrátka naprosto k ničemu. Marshal sice zdvořile vyslechl jejich nevydařené pokusy něco mu sdělit, ale nepomohli mu ani o krok dál. Věděl přesně tolik, co předtím. Ten chlap jede na grošáku – to bylo jediné, na čem se všichni tři shodli. Jinak už na ničem.

Marshal i Doc Holliday se už dávno rozloučili a tři obchodníci se pořád ještě dohadovali, kdo z nich má pravdu.

„Každý si všimne jen koně,“ řekl marshal zasmušile, „lidi je moc nezajímají. Ženeme se za přeludem, když nemáme tušení, jak ten chlap vypadá.“

Doc Holliday se k němu otočil a překvapeně se na něj podíval. „Poslyšte, Wyatte, ten chlap je jen slabou hodinku před námi. Musíme ho přece dostihnout, tak proč ty pesimistické řeči?“

Marshal pokrčil rameny.

„Bohužel s vámi nemůžu souhlasit. Podívejte se tam dolů.“ Zastavil koně a ukázal rukou do údolí, které se před nimi otevřelo.

„Les!“ vyrazil Doc Holliday překvapeně.

„Přesně tak, les… A dokonce bažiny!“

Wyatt se tu vyznal. Už párkrát tu ošklivě zabloudil a jednou na to málem doplatil. Sám tehdy málem nevěřil, že se dostane ven.

„Tak co teď?“ zeptal se Doc Holliday.

„Jedeme dál.“

„Tady po hřebeni?“

Marshal přikývl.

„On sjel dolů, ale brzy přijde na to, že přes bažiny to nepůjde a že se musí zase vrátit.“

„Pak se dá zřejmě na východ, aby se dostal do svého původního směru.“

„No, to je otázka…“ Dál jeli mlčky.

Když se ve zvlněné krajině vynořily střechy městečka, řekl marshal:

„To je Imperial. Jsme sedmačtyřicet mil od Dodge City. To už jsme přece urazili víckrát za jeden den.“

Jeli tak rychle, že se prchajícímu vrahovi ve skutečnosti přiblížili víc, než se odvažovali doufat.

Byl zimní den, takže se brzy začalo šeřit a nadcházející noc vrhala na zem své stíny. K rozcestí, odkud vedla stará cesta do Dodge City, dorazili skoro za tmy.

Wyatt seskočil snad dnes už popětadvacáté z koně a snažil se na zemi rozeznat nějakou stopu. Holliday zůstal v sedle, opíral se loktem o jeho hrušku a zamyšleně zíral v místě, kde právě zastavil, na šedohnědý písek. Byly v něm sotva znatelné stopy po podkovách a také po kolech od vozu. Najednou seskočil a poklekl vedle jednoho otisku podkovy, aby si ho mohl lépe prohlédnout.

„Wyatte!“

Marshal se otočil. Byl od něho asi deset, maximálně dvanáct metrů.

„Našel jste něco?“

„Ano – ale stopa ukazuje na jihovýchod.“

Marshal k němu rychle došel a sklonil se nad otiskem.

„To je on!“

„Taky bych řekl. Jenže to nemůže být on. Tenhle jezdec přijížděl od města.“

Wyatt zavrtěl hlavou.

„Ne, ne. Ta stopa je úplně čerstvá a zatím neporušená. Vidíte, tady to vroubkování je přesně stejné, jako jsme viděli u stop na Justinově dvoře a pak u potoka ve Wittrupu. O tom nemůže být pochyb. Kromě toho, kdyby ten chlap přijížděl z města, byli bychom ho museli přece potkat. Stopa ukazuje na jihovýchod, do Dodge City.“

„jak si to tedy vysvětlujete?“

„Zatím nijak. Třeba tu něco ztratil a kus se vrátil, nebo se třeba kůň něčeho lekl a otočil se…“

Hledali dál, ale tma se snesla tak rychle, že další námaha byla zbytečná. Nedalo se dělat nic jiného než pokračovat směrem do města.

„Jestli tu dneska byl, těžko by se asi odvážil na tak živou hlavní ulici,“ uvažoval Doc Holliday.

„Taky si myslím. Jenže je už moc tma na to, abychom se mohli poohlédnout po nějakých odbočkách.“

Imperial bylo zvláštní město. Ne moc velké, ale přesto velmi živé. Bylo to vlastně hraniční město mezi dvěma okresy. V takových místech býval čilý ruch a hodně lidí. Hlavně se tu s oblibou zdržovali muži, po kterých se v jednom nebo v druhém okrese pátralo a kterým se nechtělo prchat příliš daleko od míst, kde žili.

Hlavní ulice byla značně široká a osvětlená řadou saloonů.

Jonny Tancred dorazil asi před čtvrthodinou. Pouhých patnáct minut ho ještě dělilo od „vlka z Dodge City“, jak slavnému marshalovi na západě někdy přezdívali. Natolik se během jednoho dne jeho pronásledovatelům podařilo snížit náskok.

Jak oba předpokládali, rovnou na hlavní ulici se neodvážil, ale objel město obloukem, až narazil na postranní ulici, která ho pak nenápadně přivedla do centra.

Původně měl v úmyslu minout město úplně, ale celodenní rychlá jízda neznámou krajinou ho vyčerpala víc, než čekal. Kromě toho i kůň si bezpodmínečně potřeboval odpočinout.

Za celý den si dopřál jen třikrát krátkou přestávku a kůň dostal jen jednou napít – u potoka ve Wittrupu. Pak narazil na bažiny a dalo mu práci, než vykoumal, kudy dál. Vyhnul se jim radši velkým obloukem.

Netušil, že v tu chvíli už oba jeho pronásledovatelé stáli nahoře u velkého rozcestí a že tam narazili na jeho stopu. Otisk kopyta, kterého si všiml Doc Holliday, skutečně pocházel od Tancredova koně. Jonny tam nahoře ztratil jednu ostruhu a kousek se pro ni vracel.

Muž z Ohia se rozhlédl po živé ulici, seskočil z koně, popleskal ho a uvázal vedle ostatních koní. Pak se znovu pozorně podíval po okolí. Před okny hlučných výčepů se na zápražích a na ulici tvořily mihotavé čtverce světla. Přestože byla opravdu zima, přesunovali se lidi od saloonu k saloonu a na hlavní ulici bylo živo jako v poledne.

Tancred se toho ruchu nejprve trochu zalekl, ale pak si pomyslel, že je to pro něj vlastně dobré. V takovém provozu snáze zapadne a nebude nápadný. Horší by byla pustá ulice, kde si cizince hned všimne každý, kdo se náhodou podívá z okna.

Jonny byl unavený, měl hlad a žízeň. A v kapse ani cent. Najednou sebou trhl leknutím. Někdo se ho zezadu dotkl. Tancred se prudce otočil a chtěl na chlapa zlostně vyjet, jak bylo jeho zvykem, ale ovládl se a zeptal se chraplavým hlasem:

„Co má bejt, pane?“

„Patříš k Falmenovým lidem?“

Jonny zavrtěl hlavou.

„Dobře, tak nám tu můžeš pohlídat koně. Tady těch pět, čtyři stojí vedle sebe, a pátý je vzadu za tvým koněm. Čtvrťák na hodinu. Bereš?“

Tancred by byl toho vypaseného chlapa nejradši srazil dolů ze zápraží a zmlátil. Za pětadvacet centů tu má trčet v takový zimě a hlídat koně nějakým honákům krav! Taková nestydatost! Neudělal ale nic. V tuto chvíli pro něj i čtvrťák znamenal záchranu.

„Seš pěknej škrt,“ zavrčel. „Dej třicet.“

Kovboj se zasmál.

„To určitě! Takový kšeftaře známe. Když je ti to málo, budeme se radši střídat. Pětadvacet na hodinu je dost.“

„A kolik hodin tu chcete zůstat?“ zeptal se Jonny opatrně.

„Dvě nebo tři.“

„Škoda.“

„Proč?“

„Potřebuju eště dolar.“

Callaghan sáhl za opasek a vyndal stříbrný dolar. „Tak poslouchej, kamaráde, za tohle tu zůstaneš do půlnoci a my si v klidu zahrajeme poker.“

„A s čím tu musím počítat?“

„S Falmenovejma lidma, už jsem ti to říkal.“

„Neříkal jsi nic!“

„To je fuk. Zkrátka budeš dávat pozor.“

„Jasný. A co mají za lubem?“

Callaghan se rozesmál a rozhlédl se kolem.

„To kdybych věděl. Minulej tejden nám zavřeli koně do stodoly, pět hodin jsme je pak hledali! Pěkná sranda, to ti teda řeknu! Dovedeš si to představit, ne?“

„Ani nevím.“

„A přeřezali popruhy u sedel…“

Tancred natáhl ruku.

„Tak jo. Dej to sem.“

Kovboj mu hodil stříbrňák, otočil se a vykročil ke vchodu nejbližšího saloonu. Najednou se ale zastavil a vrátil se.

„Hele, chlapče, abysme si rozuměli: řek sem do půlnoci. Jestli se budeš někde flákat, třeba jen pár minut, nebo by ses dokonce chtěl zdejchnout, dáme si tu práci, že budeme třeba tejden jezdit po kraji, až tě najdeme a vypálíme ti cejch na zadek. Tak dobrou zábavu!“

Tancred se za ním zamračeně díval.

„Ty hovado!“ ulevil si pro sebe. Pak uviděl běžet přes ulici malého kluka. „Hele, Joe!“

„Já se nejmenuju Joe, pane. Říkají mi Billy García.“

„No jasně, Bill. Hned jsem si to myslel. Poslouchej, Bille, nechceš si vydělat – řekněme pět centů?“

„Pět centů? Tolik dostanu za tejden, pane, když pozdravím reverenda pokaždý, když ho potkám, a nebo za den, když tátovi čistím fajfku. To bych musel vědět, jak moc se na to nadřu.“

„Vůbec ne. Jen bys mi pro něco skočil.“

Kluk si utřel rukou nos.

„Skočit pro něco, jo? Hele, Eddie Bertram skočil Jubovi Lancasterovi pro králíka, tedy do cizí králíkárny, a přišlo ho to dost draho. Eště dneska si nesedne na zadek.“

„Ničeho takovýho se nemusíš bát. Skočíš mi jen pro kus chleba a sejra. A taky pivo.“

„A kam to mám přinýst?“

„Sem.“

„Cože, sem na ulici?“

„Jo, čekám tu na kámoše, víš? Jsme tak domluvený, takže mi nezbejvá nic jinýho než čekat na ulici. To snad chápeš, ne?“

„Hned jsem tady, pane!“

Kluk vzal dolar, zastrčil ho do kapsy kalhot a odběhl. Tancred se za ním díval. Kluk zmizel naproti v uličce. Uplynulo deset minut. Jonny visel očima na rohu uličky, ale nedočkal se.

Billy ani nepomyslel na to, aby se vrátil. Tak snadno si ještě nikdy v životě dolar nevydělal. Byl synem zloděje dobytka, který už pět let seděl ve vězení v Garden City. Měl za sebou neradostné dětství, bez otce, jen s nemocnou matkou a devíti sourozenci.

García se jmenoval jeho kamarád, a vždycky když se mu to hodilo, vypůjčoval si Billy jeho jméno. Sám se jmenoval Huston. Ne, na to, že donese cizinci jídlo, ani nepomyslel. Musel by mu vrátit drobné a místo slíbených pěti centů by taky třeba dostal facku. A nikdo by se ho nezastal. Že je lepší dolar v kapse, byť ukradený, než vydělaných pět centů, to už život Billyho dávno naučil.

Jonny pořád ještě strnule stál na hlavní ulici vedle hlídaných koní a zíral na roh uličky, kde se měl Billy objevit. Pak konečně pochopil, že se nedočká. Pleskl se rukou po čele a drsně se rozesmál. Pěkně ho ten uličník napálil. Kde by ho teď tak asi moh hledat? A jméno si jistě taky vymyslel…

Přesně v tuto chvíli vjeli Wyatt Earp a Doc Holliday od jihovýchodu do města. Chvíli na to by je byl mohl Tancred zahlédnout, kdyby se díval správným směrem. Jenže jeho pořád ještě přitahovala ulička, třebaže už věděl, že svůj jediný dolar právě daroval.

Když oba jezdci zastavili, začala dramatická čtvrthodina.

Doc Holliday ukázal na nápis na velkém saloonu na rohu – casino.

„Asi to nebude to správné místo pro našeho člověka, ale rád bych se tam podíval. Ostatně stejně nemůže vydržet v sedle až do soudného dne.“

Marshal se díval na druhou stranu ulice.

„Tamhle je kancelář šerifa, zastavím se tam.“

Wyatt věděl, že jeho přítel má bezvadný pozorovací talent, a není vyloučeno, že by si mohl všimnout jejich člověka, i když ho nezná. Není to sice snadné v takovém množství lidí, ale na druhou stranu muž, který má za sebou namáhavou cestu, musí vypadat trochu jinak než místní návštěvníci saloonu.

Seskočili z koní, uvázali je u břevna a rozešli se každý jiným směrem.

Doc Holliday vystoupil na zápraží casina a marshal se protáhl mezi dvěma velkými vozy s plachtou. Došel sotva doprostřed ulice, když se to stalo. Doc právě otevřel dveře saloonu a jen se stačil podívat dovnitř do zakouřeného nabitého výčepu, když ho uvítal výstřel z revolveru.

Ještě štěstí že ani tentokrát nebyl tak neopatrný, aby se ukázal uprostřed dveří nechráněn. Tím, že stál bokem, ho kulka minula. Holliday se bleskově stáhl zpět a dveře se zavřely.

Marshal se zastavil a ohlédl se.

„Lopez!“ zavolal na něj Holliday.

To jméno zapůsobilo na marshala jako bomba. Rico Lopez! Vůdce bandy z Nového Mexika! Je to vůbec možné? Narazili na něj před více než dvěma roky v Las Cruces. Lopez je nebezpečný střelec a navíc zlostný, pomstychtivý tyran a shromáždil kolem sebe řadu podobných ničemů.

Mít ho proti sobě znamenalo značné nebezpečí. Sám soudce v Dona County tenkrát marshala varoval, aby se Lopezovi raději vyhnul. To on tady skutečně vládne s pomocí asi dvou tuctů chlapů.

Ale marshal nebyl zvyklý jít někomu z cesty, natož takovému nebezpečnému desperátovi. Lopez tenkrát přepadl holiče chudého jako kostelní myš a pěkně ho zřídil, protože si myslel, že si na něj stěžoval. Wyatt Earp se o tom dověděl, a tím to měl Rico Lopez u něj spočítané. Ze všeho nejvíc totiž marshal nenáviděl, když někdo ubližoval chudým a bezbranným.

Střetli se tenkrát v jednom vyschlém korytu, širokém asi devět metrů, které vedlo napříč zaprášeným městem. Doc Holliday byl přitom a Lopez dopadl špatně. Musel se dát na útěk, byl lehce zraněn na pravé paži nad loktem. Dostal se z toho jen s dvěma svými lidmi. Sedm jich zůstalo ležet na místě s lehčím nebo těžším zraněním.

Jednoho z banditů to stálo život. Doc Holliday utržil ošklivou ránu na levém stehně a sám marshal byl zraněn na krku, takže několik následujících týdnů musel v tom vedru nosit obvaz.

A teď že by se Lopez objevil tady? To by Wyatt Earp opravdu nečekal. Ale bleskurychlý výstřel z výčepu mluvil sám za sebe. Pak se rozletěly dveře. Sklo se roztříštilo a kolem lítaly, střepy. Nějaký muž proskočil pružně jako šelma a přistál těsně za schody. Za ním následoval druhý.

„Šéfe!“ zařval. „Co to bylo?“

„Je tu Doc Holliday!“

Ano, to byl jeho hlas! Wyatt přeskočil voj zadního krytého vozu a přiblížil se k saloonu. Nemělo smysl držet se u stěny, protože prostranství bylo dost osvětlené. A také se hned na to znovu ozval banditův hlas:

„A Wyatt Earp! Tamhle je! Jdeme na ně!“

Z okna casina třeskly tři výstřely. Marshal se bleskurychle vrhl na zem za sud s dešťovou vodou. Byl vzdálen od Hollidaye asi deset metrů.

„Marshal!“ řval Lopez na další chlapy, kteří se teď vyřítili z lokálu. „Kryjte se! Gibe, Bute, Ferenci, tak se sakra kryjte! Je tu Wyatt Earp a Doc Holliday!“

Postavy, které bylo vidět jen jako nejasné siluety, na okamžik strnuly jako sochy a vzápětí se rozprchly jako krysy. Najednou tu zase bylo prázdno. Doc Holliday se zasmál.

Lopez vystrčil levou ruku zpoza schodů a vystřelil. Holliday vzal svůj revolver, pověsil klobouk na hlaveň a zvedl ji do výšky. Lopez okamžitě zareagoval a vystřelil po klobouku. Vtom ale Holliday pružně vyskočil a zůstal vzpřímeně stát. Lopez, který byl od něj vzdálen asi sedm metrů, na něj zíral jako na zjevení.

„Tak! A nikdo se ani nepohne, amigos! Teď je můj!“ zařval.

„Vejtaho!“ procedil Holliday ledově skrz zuby.

Lopez vysunul svůj těžký revolver značky Messelin a natáhl kohoutek.

„Jdeš mi jako na zavolanou, Hollidayi! Teď zemřeš, bídnej pse!“ Bandita stiskl spoušť. Cvak! Stiskl ještě jednou. Cvak! A ještě jednou.

Doc Holliday jen pokýval hlavou.

„Tak takhle to dopadá, Lopezi,“ řekl a vrhl se zpátky za sud s vodou.

Sedm kulek se zarylo do sloupu, u kterého ještě před vteřinou stál.

„Doběh tě, šéfe!“ komentoval jeden z banditů.

„Drž hubu, Gibe!“

„Podívejme, Gib Maugham je tu taky,“ ozval se zvučný Hollidayův hlas. „A But Kaler, ten zakrslík s kozí bradkou, a Ference Rattingan, to slonbidlo z Fort Worthu! No dobře, Lopezi, máš zkrátka tu svou sebranku kompletní.“

„Jen se moc neraduj, Hollidayi! Tentokrát z tebe naděláme řezanku!“

Na druhé straně, sotva dvacet kroků od této scény, stál mezi koni muž. Natahoval uši, aby zjistil, co se u casina děje. Když padl výstřel, zbystřil pozornost, a při jménu Doc Holliday sebou trhl. A hned vzápětí druhé slavné jméno!

Wyatt Earp! Marshal z Dodge City! Co dělá tady v Imperialu? Jako by mu ledová ruka stiskla hrdlo. Nohy se mu skoro podlomily. Nebyl schopen rozumně uvažovat. Jsou tady náhodou? Vyloučená věc. Jak by se sem dostali náhodou? Toho chlapce přece zastřelil v Dodge City…

Ale jak je možné, že jsou tu tak rychle? To je přece taky vyloučený! Těžce polkl a připadal si jako ryba na suchu. Wyatt Earp! Už cestou ho napadlo, že si pro svou krádež vybral to nejméně vhodné město. Ale že to půjde tak rychle…

Když měl za sebou bažiny, trochu se uklidnil. Skoro se mu podařilo ty vtíravé myšlenky zaplašit. Také únava, hlad a žízeň udělaly své. A teď i noční chlad.

Jenže osud ho dostihl. Najednou stojí tam naproti, co by dohodil kamenem! Trvalo to minutu dlouhou jako věčnost, než se Jonny dokázal dostat ze své strnulosti.

„Pryč!“ zamumlal pro sebe. „Musím rychle pryč! Honem!“

Chvatně odvázal svého koně a kryt ostatními zvířaty se s ním chtěl odplížit. Skrčil se, aby ho nebylo vidět, ale najednou strnul.

„Hej, ty skunku! Chtěl ses vypařit?“

Byl to kovboj, co mu před čtyřmi hodinami dal dolar. Tancred prudce zvedl hlavu. Nenapadla ho žádná spásná myšlenka. Něco mu namluvit…? Třeba že mám hlad? Že jsem o ten dolar přišel? Nesmysl.

„Ty zatracenej všiváku!“ řval kovboj, značně posílený vypitou whisky. „Chtěl si nás podfouknout, co? To tě přijde draho! Chlapi…“

Tancreda popadla zuřivost. Naproti na rohu u casina padly dva výstřely. Pak třeskl třetí. Ale na této straně ulice. Kovboj Callaghan to koupil do břicha. S chroptěním zavrávoral a zhroutil se u zdi saloonu. Nikdo si zatím nevšiml, co se stalo. Naproti padl další výstřel. Tancred se rozhlédl, vyskočil na koně, skrčil se a tryskem vyrazil pryč.

Wyatt Earp vzhlédl, když zaslechl výstřel z druhé strany ulice. Ze svého místa ale nic neviděl.

„Co to bylo?“ zavolal na Hollidaye.

„Nemám tušení.“

„Že by měl Lopez lidi i tam?“

„To se mi moc nezdá.“

„Zůstaňte tady. Jdu se přesvědčit.“

Marshal sklouzl ze zápraží a dostal se znovu k vozům. Využil je jako krytí, a tak se proplížil doprostřed ulice a pak nepozorovaně i na druhou stranu.

Tam byla také spousta výčepů, ale venku už teď nikdo nezůstal. Bylo to příliš nebezpečné. Marshal se ale musel dostat přes místa, kudy dopadalo ven světlo z oken. A to rychle. Napodobil šouravý krok, jakým chodí staří lidé. Bandité naproti si ho nevšímali.

Marshal přešel uličku, kde prve zmizel kluk s Tancredovým dolarem, a neustále přitom sledoval, co se děje u casina. Stáli tam uvázaní koně. Tady někde musel padnout ten výstřel. Pak uviděl muže. Vypadal, jako když sedí a opírá se o zeď.

John Tancred v tu chvíli dorazil na západní okraj města. Wyatt Earp se protáhl mezerou mezi koni a pro jistotu vytáhl revolver.

„Tak vstávej, brácho!“ Muž se nehýbal. Marshal cvakl kohoutkem. „Vstávat!“

Rico Lopez vyskočil a bez míření střelil na ulici.

„Marshal je tamhle naproti!“

„Blbost!“ odsekl But Kaler. „Je přece za tím druhým sudem!“

„Drž hubu!“ zařval na něj šéf. „Říkám, že jsem ho slyšel naproti!“

Vtom přistoupil marshal těsně k zápraží.

„Tak pojď, amigo,“ řekl tiše.

„Ten chlap je snad spolčenej s ďáblem!“ zařval Lopez, vrhl se k zemi a odkulil se do úkrytu. „Kryjte se, chlapi! Říkám vám, že po nás jde!“

Této situace využil Doc Holliday svým nenapodobitelným způsobem. Na schody poslal spršku kulek, vyskočil, vystřelil z obou revolverů, přiskočil ke dveřím výčepu a pálil dál.

Hal Elverson, bratranec šéfa bandy, zařval jako šílený a namířil na něj koltem. V příštím okamžiku ho Doc Holliday vyřadil z boje. But Kaler viděl, jak padá, a zaskřípal zuby:

„Zpátky, chlapi! Je to past!“

„Jasně, past!“ posmíval se Holliday ve dveřích.

Ference Rattingan vyskočil na druhé straně zpoza schodů a vystřelil. Kulka se zaryla do veřejí. Doc Holliday měl výhodu, že se banditi museli dívat do světla. On sám se kryl za tlustým dřevem ve spodní části dveří. Vrchní část byla rozstřílená.

„Polez z tý myší díry, Rico!“ popichoval vůdce bandy. „Nebo tě marshalovi lidi odtud budou muset vykouřit!“

Celý zpocený vzteky a strachem se Lopez vyplížil zpátky. Podařilo se mu dostat k postrannímu vchodu na dvůr. Tam stáli jejich koně. Sehnul se co nejvíc a naslouchal, co se děje na ulici. Vtom zařval Gib Maugham:

„Co teď, šéfe? Obklíčili nás!“

Lopez otevřel dveře a rozběhl se ke svému koni. Rychle ho odvázal a táhl ho za sebou k brance, která vedla do ulice souběžné s hlavní. Naskočil do sedla. Jenže se dostal do slepé uličky a musel zpátky. Pobídl koně, vyrazil z mezery mezi domy, ale neseděl v sedle – visel dolů po levé straně koňského trupu.

Doc Holliday se srdečně rozesmál.

„Velký Rico Lopez prchá! To stojí za podívanou!“

Útěk šéfa ostatní bandity značně demoralizoval. Jen Gib Maugham a But Kaler se i přes svá zranění snažili dostat na dvůr ke koním.

„Marshale, vyřídíme je?“ zvolal Doc Holliday.

Wyatt Earp mezitím zjistil, že muž opírající se o zeď saloonu je mrtvý. Jak mohl schytat kulku na této straně ulice? Kdo ho zastřelil? Kolem nikdo nebyl.

Marshal se držel těsně u zdi a blížil se k rohu. Lopez prchal na koni, ale byl příliš daleko, aby se na něj dalo dostřelit. Doc Holliday držel bandity v šachu. Marshal se k nim přiblížil zezadu.

„Měli bychom je vyřídit!“ zahřímal nečekaně. „Ale myslím, že už jsou vyřízeni. Tak vstávat! A ruce nad hlavu!“

Male Jenkins se prudce otočil. Obličej měl zkřivený vztekem. V obou rukách měl revolvery. Třeskly výstřely. Marshal ho trefil do pravého ramene a Jenkins vykřikl bolestí.

„Tak to by stačilo, amigos!“

Vtom se zleva objevil podsaditý muž s hvězdou na prsou. Šerif! Jake Fedderson, malý bandita z Las Cruces s orlím nosem, se na něj vrhl s nožem. Doc Holliday, který dbal na to, aby měl průběžně své revolvery stále nabité, ho zasáhl do ruky. Šerif stál na místě jako přibitý, neschopen slova.

„Tak vylezte, chlapi!“ přikázal marshal. „Neschovávejte se jako krysy, nebo z vás budeme muset nadělat třísky!“

„A taky tu mají špatné rakve,“ posmíval se Doc Holliday, „člověk v nich mrzne. Tak už to vzdejte, pánové!“

Banditi viděli, že jim stejně nic jiného nezbývá, a začali vylézat. Kulhavě se potáceli ven a vytvořili zbědované vyhlížející hlouček. Před nimi stál marshal, za nimi Doc Holliday a vpravo stranou místní šerif, který zatím pořádně nevěděl, co se tu semlelo. Wyatt Earp držel v obou rukách revolver.

„Šerife, jmenuji se Earp. Wyatt Earp. Tamhle stojí Doc Holliday. A to, co je mezi námi, je ta nejhorší sebranka z jihu.“

„Wyatt Earp?“ opakoval šerif jeho jméno.

„Nejhorší sebranka, jak jsem řekl. Už jste slyšel o Ricovi Lopezovi?“

„Rico Lopez?“ skoro vyjekl šerif. „Ten bandita z Las Cruces? On je tady?“

„Bohužel ne. Ale byl tu před třemi minutami. Pak se ten džentlmen vypařil!“

Ze všech stran se opatrně přibližovali muži a udělali kolem hloučku kruh.

„To je Wyatt Earp!“ šuškalo se všude. „Jo, ten vysokej, to je on!“

„Opravdu?“

„Měl si vidět, jak si s těma neřádama poradil. A co teprve Doc Holliday! Ten stojí támhle…“

Ferenci Rattinganovi, bývalému trestanci z Fort Worthu, se v tom zmatku povedlo zalézt za převržený vůz, který stál stranou v šeru. Byl sice zraněn na levé paži a na noze, ale pořád ještě měl svůj revolver. A hodlal ho použít. Jenže to už marshala při pohledu na vůz napadlo, že by se tam mohl někdo skrývat, a rychle změnil pozici.

„Za vozem je ještě jedna štěnice?“ uhodl Doc Holliday.

„Zřejmě ano.“

Holliday okamžitě zmizel ve dveřích. Marshal se skrčil a proběhl na dvůr, odkud se dostal obloukem zpátky na ulici. Teď už jasně rozeznal postavu ležící za vozem.

„Vstávej, amigo!“ řekl klidně.

Chlap dělal, že neslyší. Nebo že by byl mrtvý?

Marshal střelil těsně vedle něj do dřeva a bandita se hned napřímil. Jenže se pořád ještě nehodlal vzdát. Sice zvedl ruce nad hlavu, ale v klobouku měl schovaný malý revolver. Na štěstí s ním měl marshal své zkušenosti.

„Vzpomínám si, že jsi míval v klobouku takové kukaččí hnízdo, Rattingane. Varuju tě, nezkoušej tu hračku použít!“

To už se k nim přiblížil i Doc Holliday. Bandita udělal prudký pohyb, ale marshal po něm skočil, strhl mu klobouk a odhodil ho z dosahu. Rattingan bleskurychle vytáhl dva nože.

„Ty máš tedy arzenál, hochu,“ ocenil ho Doc Holliday.

„Tak jdeme, Ferenci,“ zavelel marshal. „Kámoši už na tebe čekají“

Zločinec zaklel skrz zuby a šouravým krokem se neochotně vydal směrem k hloučku svých kumpánů. Každý z nich utržil nějaké zranění, ale mrtvý nebyl nikdo. To zase jednou potvrdilo, jak výborní střelci jsou oba muži z Dodge City.

Šerif Paddock odvedl bandity do vězení. Wyatt Earp a Doc Holliday celý průvod sledovali, aby se bandité dostali v pořádku, kam patří.

Šerif je vyslýchal, aby zjistil, co ve městě pohledávali, ale nedostal z nich ani slovo. Marshal stál po celou dobu v rohu místnosti a nepletl se mu do práce. Když se však výslech protahoval a nepřinesl nejmenší výsledek, přece jen se do toho vložil.

„Ušetřte si námahu, šerife. Lopez je drží hodně zkrátka. Kdo zazpívá, ten zemře. A oni to dobře vědí.“

Sám si také lámal hlavu, o co bandě šlo. Ať už to bylo cokoli, tahle porážka jim pěkně zkřížila plány, protože Lopez nikdy žádné přepadení nepodnikal sám. Vždycky musel mít celý houf pěkně kolem sebe.

„Že by si vzali do hlavy Harperův zlatý důl?“ uvažoval šerif nahlas, když už marshal i Doc Holliday byli na odchodu. „To jistě ne. Kvůli takové malé rybě by se Rico Lopez nehnal z Nového Mexika až sem nahoru…“

Vůdce bandy tedy uprchl a s ním i jeho dva kumpáni But Kaler a Gib Maugham. Oba muži z Dodge City ale netušili, že jim utekl i muž, kterého už měli na dosah. Začali po něm pátrat ve městě, ale moc si od toho neslibovali. Lopez vykřikoval na ulici jejich jména tak hlasitě, že už o jejich přítomnosti musel vědět i hluchý. Bohužel se tomu nedalo zabránit. Aspoň si tedy našli pokoje v hotelu, aby si po tak rušném dni odpočinuli.

Vrah zatím prchal podél nějakého potůčku směrem na západ. V tuto chvíli byl asi pět mil od města. Ani si neuvědomil, že se odchýlil od směru, kterého se tak tvrdošíjně držel. Byl na pokraji sil.

Když se před ním objevily domy, rozhodl se, že si nutně musí opatřit něco k jídlu. I kdyby měl kvůli tomu zase někoho zabít… Takové sklony Jonny Tancred nikdy v životě neměl, ale už se dostal příliš daleko na šikmou plochu… I když se přece jen nedokázal chladnokrevně smířit s tím, že má na svědomí dva lidi.

Nikdy předtím si nedovedl představit, že horší než útrapy takové cesty mohou být výčitky svědomí. Kdo by mu uvěřil, že to všechno nechtěl? Že jen nutně potřeboval koně, protože bez něj by byl ztracený? Věřil by mu soudce? Nebo dokonce Wyatt Earp?

Vtom kůň zakopl o kořen a Tancred, který to nečekal a navíc byl pořádně zesláblý, spadl na zem a zůstal ležet na břehu potoka. Nad ním na nebi zářily hvězdy. Co se to s ním stalo? Díky své nezkrotné povaze ztratil dobrou práci a odešel na západ – aby se z něho stal vrah! Dokonce dvojnásobný!

Najednou zaslechl nějaký šramot. Kůň! Nebyl uvázaný a pokračoval v cestě bez jezdce. Tancred vyskočil a klopýtal za ním.

„Hej! Stůj!“ Kůň si ho nevšímal, ale naštěstí sestoupil k potoku a začal pít.

Musím tam najít oves, pomyslel si Jonny. Jinak nemůžu jet dál… Kůň je to poslední, co mi zbylo.

Za čtvrthodiny dorazil k prvním domkům. Vnikl do jednoho velkého dvora a bylo mu všechno jedno. Až když vešel otevřenými dveřmi do temné chodby, dostal strach. Pevně sevřel v ruce chladnou pažbu revolveru.

Nahoře v domě něco zašramotilo. Na schody dopadl paprsek světla. Objevil se starý muž a povídal si něco sám pro sebe. Vetřelec se vtiskl do výklenku a nechal starce projít kolem sebe. Ten otevřel dveře do místnosti a postavil petrolejku na stůl. Pak klesl na židli a dal hlavu do dlaní.

Starý Vint Swanwick byl nemocný. Zlobil ho žlučník a často musel v noci vstát a uvařit si čaj. Tentokrát jen zůstal sedět u stolu a tiše trpěl. Tancred se vyplížil ze své skrýše a po špičkách šel ke dveřím. Pak ale zavadil revolverem o dřevo.

„Už si konečně tady?“ zeptal se stařec a ani nevzhlédl.

„Jo, jsem tady!“ odpověděl Jonny a netušil, že stařec mluví se smrtí.

„Však už bylo načase! Třiadevadesát je moc… hrozně moc…“

Tancred pochopil a mráz mu přejel po zádech.

„Pane…,“ zachraptěl, „mám žízeň!“

Stařec zvedl hlavu. Smrt přece nemá žízeň… Otočil se a vykřikl:

„Ne! To ne… Chci umřít, ale ne kulkou…“

Tancred k němu přiskočil a pevně ho chytil za zápěstí. Swanwick se díval do jeho zdivočelé tváře a lekl se horečně se lesknoucích očí. Je to snad nějaký blázen?

„Pane!“ opakoval Tancred. „Mám žízeň! A hlad! Jsem na útěku! Zabil jsem…“

Stařec vytřeštil oči.

„Vrah!“ vyrazil ze sebe.

„Mám žízeň, rozumíte? Pronásledují mě! Wyatt Earp…“

„Wyatt Earp tě honí? Tak to jsi tedy ztracenej,“ řekl odevzdaně.

Tancredovj se zatočila hlava. Vyskočil a cvakl kohoutkem revolveru.

„Hele starej, mám žízeň a hlad!“ zařval.

Swanwick zapomněl na své bolesti.

„No dobře, tak jdeme do kuchyně.“

Tancred mu přitiskl hlaveň revolveru na žebra.

„Pěkně potichu, jinak je po tobě!“ zasyčel. Pak se mu ale udělalo mdlo. Doklopýtal k židli, klesl na ni a sevřel hlavu do dlaní.

Stařec stál ve dveřích a překvapeně se na něj díval. Potom se odšoural do kuchyně.

Asi po hodině Tancred z jeho domu odešel. Najedl se a napil a ještě mu stařec dal něco na cestu, dokonce i oves pro koně.

„Stejně je to zbytečný,“ řekl mu na rozloučenou, „marshal si tě najde.“

„Nechte si svý rady,“ odsekl Jonny, „vím, co mám dělat!“

„To právě nevíš. Nejpozdějc za tři dny budeš zase na dně. A pochybuju, že najdeš takovýho blázna, jako jsem já, kterej se nebojí smrti. A třeba budeš zase zabíjet. A tvoje vina bude pořád větší.“

Tancred na něj chvíli vytřeštěně zíral a pak vykřikl:

„A co mám tedy dělat?!“

„Zůstaň tu, než přijede. Když už byl v Imperialu, nedá na sebe dlouho čekat.“

„Zbláznil jste se? Zastřelí mě jako vzteklýho psa!“

„Marshal Earp? To máš o něm pěkný mínění, s tím tedy já nemůžu souhlasit!“

Tancred sklopil hlavu.

„Myslíte… že bych měl na něj počkat?“ vykoktal.

„Co když zabiješ nějakýho otce od rodiny? Pak to bude mnohem horší. A ty máš pořád eště svědomí, chlapče, ty nejsi chladnokrevnej vrah. Zůstaň tady. Počkej na něj. Sám mu všechno řeknu.“

„A co si od toho slibujete?“

„Myslím, že je to tvoje jediná šance. Řekneš mu všechno, jak to bylo. Že si nechtěl vraždit…“

Tancred se drsně zasmál.

„Vy už nestojíte oběma nohama na zemi. Wyatt Earp není jako vy! Zkrátka vytáhne kolt a složí mě jako vzteklýho psa! A má na to právo – dokonce je to jeho povinnost!“

„To se tedy pleteš. Už jsem o něm hodně slyšel. Je to spravedlivej člověk! A dobrej! Já to vím…“

„Blbost!“ odsekl Tancred. „To jsou jen řečičky! Nepustil se za mnou, aby se dojal nad mým vyprávěním. Že mě na tuhle cestu vlastně dostal ten ničema, co mě okrad ve vlaku do St. Louis. A že mě nespravedlivě odsoudili a že jsem nutně potřeboval koně…, a proto jsem zabil toho kluka…“

Najednou se Jonny obrátil a nasedl na koně. Stařec zavřel dveře a vrátil se do kuchyně.

Příštího rána vstali marshal i Doc Holliday časně. Protože snídaně ještě nebyla hotová, zašel Wyatt Earp znovu do kanceláře šerifa. Když se vrátil, četl Doc Holliday noviny.

„Poslouchejte, tohle je zajímavé: Ve čtvrtek za ranního rozbřesku uprchl z expresu Colorado lupič a vrah John Tancred, odsouzený na doživotí na nucené práce. Pochází zřejmě z Ohia. Mezi městy Fort Scott a Horton zastřelil kočího poštovního dostavníku Jamese Havelocka a spolu se svými komplici ukradl zlato. Byl dopaden a soudem ve Fort Scottu odsouzen na nucené práce v Sescattewě, tábor II. V noci na čtvrtek byl dvěma muži zákona eskortován na hranice Colorada vlakem po trati Wichita – Dodge City. Nedaleko města Dodge City se zločinci podařilo přemoci šerifa Hawkinse a jeho pomocníka. Ve stejném kupé se v době přepadení nacházela i choť guvernéra a jejich devatenáctiletá dcera. Několik mil za Dodge City vyskočil vrah z jedoucího vlaku a zmizel. Je vysoký, má šedé oči, hnědé vlasy a je nebezpečný.“

Marshal si zamyšleně mnul bradu.

„To je náš člověk,“ řekl pak.

„Bezpochyby. Potřeboval koně a Justinova farma byla nejblíž.“

Pak se nasnídali. Po jídle si marshal zapálil doutník a studoval mapu. U stolu v recepci stál chlapec, který sem právě přitáhl soudek whisky. Byl to Bill Houston, který připravil Tancreda o jeho jediný dolar. Na tu příhodu už zapomněl a soudek přebral svému kamarádovi jen proto, aby si mohl prohlédnout slavného marshala a jeho přítele, kteří prý tu dole sedí.

„Ty neseš whisky?“ zeptal se hostinský. „A kde je García, zase je nemocnej?“

„Ne, je venku u vozu…“

„A proč to nepřines on? Dostává za to ode mě deset centů.“

„Já nechci peníze, pane Garringere.“

Chlapec otočil hlavu, aby viděl do jídelny. Marshal si právě zapaloval doutník. Bill chvíli váhal a pak se rozběhl ke stolu.

„Pane Earpe! Musím vám něco říct! Ten cizinec mi dal dolar. A dostal ho zrovna od Calaghana, slyšel jsem to.“

„Calaghan?“ zeptal se marshal překvapeně. „Nejmenoval se tak ten mrtvý, kterého jsem našel na zápraží?“

„Jo, jasně. Byl to kovboj. Třeba ho ten cizinec zastřelil, protože měl hlídat koně a dostal za to jen jeden dolar. Anebo že měl vztek na mě…“

„Proč na tebe? Jak se vůbec jmenuješ?“

„Bill Houston.“

„No tak, Bille, myslím, že mi máš něco říct. Povídej, jak to bylo, ale po pravdě!“

A kluk vyprávěl, co se včera přihodilo na Front Street.

„Takže ty jsi mu ten dolar ukradl?“

„Já jsem ho nechtěl okrást, marshale, jen jsem z něj najednou dostal strach. Vypadal jako bandita.“

„Tak poslouchej, Bille. Hned doneseš ten dolar svému kamarádovi, za kterého ses vydával. Zeptám se ho, jestli jsi to udělal.“

Bili odběhl a oba muži zaplatili. Koně už měli osedlané. Z města vyrazili na sever.

„Budeme se držet stejným směrem?“ zeptal se Doc Holliday.

„Ne, ale nemusí kdekdo ve městě vědět, kam jedeme.“

„A kam tedy jedeme opravdu?“

„Dvě míle na sever. Vidíte tam ty kopce? Až je mineme, uhneme na severozápad. Je tam velká planina, která je svrchu pěkně přehledná. Pokud se Tancred nedrží trasy dostavníku, musíme objevit jeho stopu.“

Když se přiblížili ke kopcům, marshal zastavil a díval se západním směrem. Těsně kolem stříbřitého potůčku se táhla stepní travou tmavá čára.

„U všech čertů, vy máte opravdu oči jako Indián, Wyatte! To je jasná stopa osamělého jezdce…“

„Může tu být samozřejmě po nějakém kovbojovi, který si chtěl zkrátit cestu, ale taky může patřit Tancredovi.“

„Co chcete dělat?“

„Jedeme na západ!“

Doc Holliday neodpověděl. Měl své zkušenosti a věděl, že na marshalův šestý smysl je spolehnutí.

Když se blížili k malé osadě, všimli si muže, který jako by tu na ně čekal. Zamával na ně a belhal se jim vstříc.

„Haló!“ volal už z dálky. „Je jeden z vás Wyatt Earp?“

Muži se na sebe udiveně podívali.

„Jak jste na to přišel?“

„Jmenuju se Swanwick.“

Stařec byl celý zadýchaný. Když se vzpamatoval, vyprávěl jim svůj noční zážitek. Oba muži ho velmi pozorně vyslechli.

„Je to vrah, ale taky nešťastnej člověk,“ skončil své vyprávění. „Věřte mi, že není bezcitnej. Ale nedokázal tu na vás počkat a přiznat se. Je zkrátka ztracenej. Proto jel dál.“

„Aby vraždil další lidi!“ procedil Doc Holliday skrz zuby.

„Nechce zabíjet. Jen se sám bojí smrti… Třeba v lomu v Sescattewě. A vás se bojí. Marshal mě zastřelí jako vzteklýho psa, přesně tak to řek…“

Wyatt Earp seděl chvíli zamyšleně v sedle a pak poděkoval. „Pomohl jste mu sice na útěku, pane Swanwicku, ale pomohl jste i nám. Teď ho líp známe.“

Oba muži byli přesvědčeni, že uprchlíka dostihnou ještě téhož dne, ale jak se ukázalo, mýlili se.

Devět mil za osadou Harley-Sunday se marshalův kůň probořil levou přední nohou do králičí nory a upadl. Wyatt Earp ho obloukem přeletěl a narazil zády na kmen borovice. Omráčen zůstal ležet na zemi. Taková nehoda se mu nestala za celá léta, která strávil v sedle, když projížděl státy křížem krážem. Nesčetněkrát padal z koně, ale vždycky v poslední vteřině situaci nějak zachránil.

Protože jel rychle, náraz byl hodně silný. Když otevřel oči, skláněl se nad ním Doc Holliday. Wyatt cítil divnou pachuť v ústech a hrozně ho bolela záda. Nemohl vstát.

„Zaplať pánbůh!“ oddechl si Doc Holliday. „Musel jsem použít všechen čpavek a celou zásobu whisky, abyste se probral.“

„Co se… co se stalo?“

„Kůň šlápl do díry.“

„Proboha! Zlomil si nohu?“

Doc Holliday zavrtěl hlavou. Pak se napřímil, posunul si klobouk do týla a zapálil si cigaretu.

„Nebojte se, tamhle stojí…“ Marshal chtěl otočit hlavu, ale nešlo to. Jako by mu protáhli tělem rozžhavený drát, taková bolest mu projela zády.

Doc Holliday tiše pískl na koně a hřebec přiběhl k nim. Měl skloněnou hlavu, jako by se cítil provinile. Holliday ho popleskal po šíji.

„Jen pojď, Blacky, ty za to přece nemůžeš… Tak, a teď jdi zase hezky za kamarádem…“ Druhý kůň stál přivázaný ke stromu. To vždycky stačilo. Když byl jeden přivázaný, neutekl ani druhý.

„Co je… Proč nemůžu pohnout hlavou?“ zeptal se Wyatt stísněně.

Doc Holliday tu stál rozkročen a obě ruce měl zastrčené za okraje výstřihu vesty.

„Není to jen hlava, čím nemůžete hýbat, Wyatte…“

Marshalova tvář náhle zpopelavěla.

„Co… co tím chcete říct?“

„Sám ještě nevím. Něco se tam skříplo.“

Wyatt polkl. Pak řekl drsně:

„Tak mi přece pomozte, Docu!“

Přítel zavrtěl hlavou.

„To nedokážu. Musíme počkat.“

„Přece mě tu nenecháte takhle ležet, než to přejde!“

„To ne. Musíme počkat na vůz.“

„Na co?“ Marshal myslel, že se přeslechl.

„Na vůz.“ Pak vyprávěl, že nahoře na cestě, která vede několik set metrů dále na sever, viděl dva jezdce. Byli to kvakeři z Harley-Sunday a slíbili mu, že sem rychle pošlou povoz.

„Ale to je přece nesmysl! Snad si nemyslíte, že se nechám naložit jako pytel brambor na nějaký vůz a odvézt do kvakerské osady!“

„Jenže jinou možnost nemáte.“

„A co náš bandita?! Už jsme ho měli na dosah!“

„Ano, to jsme měli.“

„A… musíme zkrátka dál! Nebo ho pak chcete honit až do Colorada?“

„Nic jiného nám zřejmě nezbude,“ odpověděl Doc Holliday nevzrušeně.

Teprve teď si marshal všiml, že slunce už pomalu zapadá.

„Zatraceně, to jsem spal tak dlouho?“

„Bohužel ano.“

Vtom se ozvalo skřípění kol na kamenité půdě.

„Už jsou tady!“

Přijeli dva muži a pomohli Hollidayovi dostat těžké nepohyblivé tělo na korbu. Wyatt Earp skousl ret skoro do krve, aby nevykřikl bolestí. Doc Holliday ho nenápadně pozoroval. Pak pomalu a opatrně vyjeli k osadě.

Doc Holliday pronajal dva sousední pokoje v místním hotelu.

„Hned vedle bydlí doktor. Už jsem ho nechal zavolat.“

Lékaři bylo skoro sedmdesát. Měl bílé vlasy a vypadal trochu jako trpaslík. Prohlédl zraněného a pak se zeptal:

„Kdo ho znehybnil pomocí těch tří větví?“

„Já,“ odpověděl Doc Holliday.

Lékař uznale pokýval hlavou.

„To jste udělal moc šikovně, pane. Sám bych to líp nedokázal.“

Wyatt Earp ležel na posteli a pořád ještě byl celý omámený. Teprve teď pochopil, proč se nemohl ani pohnout. Doc Holliday mu s pomocí přikrývek a tří silných větví vyrobil nosítka, ke kterým ho pevně přivázal, aby si nějakým neopatrným pohybem ještě víc neublížil.

„Mimořádně šikovně,“ mumlal si pořád ještě lékař. „Myslím, že teď už ho toho můžeme zbavit.“ Pak teprve mohl marshala pořádně vyšetřit. „Nezdá se, že by bylo něco zlomeno. Ale zřejmě bude leccos vymknuté.“

Holliday prohodil jen tak mimochodem:

„Levé rameno. Ruka byla vyhozená a…“

„Byla?“

„Napravil jsem to, ale hrozně jsem se lekl, protože hlava ležela tak divně napravo. Už jsem si myslel, že je zlomená páteř. Ale muselo to nějak souviset s tím ramenem.“

Lékař přerušil vyšetření a posunul si brýle na nose, aby se na něj mohl podívat.

„Zřejmě jste mu zachránil život. V takové situaci si člověk může zatraceně ublížit, když se nešikovně pohne. To je jako se zlomeninou, když se nedá do dlah, nebo tak… Ale pane, vy přece musíte být lékař.“

Holliday se tiše usmál.

„Možná jsem kdysi byl. Ale to už je dávno…“

Po třech dnech se marshalův zdravotní stav zlepšil natolik, že mohl hýbat rukama.

„Musíme jet dál!“ nabádal netrpělivě svého přítele.

„A jak asi? Mám vás snad naložit na vůz? Na koně totiž není ani pomyšlení.“

„Proč ne? Nakonec, šerif by nám jistě nějaký vůz opatřil…“

Doc Holliday posléze skutečně vůz obstaral. Vybavili ho sedadlem narychlo vyrobeným s pomocí drátu, dek a matrací a o dva dny později Doc Holliday a majitel hotelu spíše vyvlekli, než vyvedli marshala dolů na dvůr.

„Vůbec se mi to nelíbí,“ kroutil hlavou starý doktor, který byl také u toho.

„Musí to jít,“ řekl marshal tvrdě.

„Taková muka nemůže nikdo vydržet. Do hodiny toho budete mít dost!“

Doktor se nemýlil, muka to byla přímo pekelná. Ale marshal se svou železnou vůlí je vydržel ne jednu hodinu, nýbrž pět. Pak se dostali na širokou cestu pro dostavníky, která vedla do Coolidge a odtud na hranici státu Colorado. Lidé si tam všimli projíždějícího Tancreda. Mířil pořád na západ.

O dva dny později jim ho ve Fort Lyonu popsala žena, která uklízela v baru Monstree na hlavní ulici. Jel na západ… V La Junta mluvili s nějakým starým mužem, v Rocky Ford s dívkou, která spolu se svou přítelkyní večer pozorovala, jak Tancred napájel koně.

Tak se pronásledovatelé dostali do Puebla a v tomto velkém městě se jim banditova stopa ztratila. Jenže marshal měl štěstí. Jako v každém větším městě zajeli do nájemních stájí. Zdejší šerif Joel McIntosh znal Hollidaye z dřívějška a nabídl slavnému marshalovi veškerou pomoc.

V Overakově nájemní stáji objevil Doc Holliday grošáka, kterého majitel stáje neznal. Kůň vypadal velmi zbědovaně, musel mít za sebou pěkně dlouhou cestu bez odpočinku.

„Ten kůň není váš?“ zeptal se marshal, který nesestoupil z vozu.

„Ne, nevím o něm. Asi ho sem přijal starej Pinky. Však se ho můžem zeptat, komu patří tahle herka…“

Dověděli se to, čeho se marshal obával. Majitel koně se nikde neubytoval, nýbrž nasedl na čerstvého, za kterého dal deset dolarů.

„Co to bylo za koně?“

„Plavka. Dobrej kůň, silnej a rychlej. Ale už není nejmladší.“

Marshal si vyměnil s přítelem rychlý pohled. Pak poděkovali a pokračovali v cestě. Pořád na západ. Stopa byla nad slunce jasná. Znali Tancredova koně i jeho popis tak přesně, že už by ho poznali na sto metrů.

V Salidě však jako by se veškeré stopy propadly do země. Oba muži se zastavili ve Walkerově penzionu, a zatímco Doc Holliday pátral po městě, snažil se marshal zoufale rozhýbat své ztuhlé tělo. Všechno ho hrozně bolelo.

Příštího rána nevěřil Doc Holliday svým očím, když přistoupil k oknu a viděl, že se marshal po dvoře projíždí na koni. Honem se oblékl a spěchal dolů.

„To se mi tedy ani trochu nelíbí, pane Earpe,“ řekl mu zachmuřeně.

„Mně taky ne, pane doktore. Ale doufám, že mi předepíšete něco, po čem se mi bude líp sedět v sedle.“

Příštího rána se zastavili u sedláře, kde si marshal chtěl nechat opravit popruh. I tam se vyptávali na uprchlíka a jejich otázky zaslechla nějaká žena. Zčervenala a chtěla nenápadně zmizet ze dvora. Wyatt Earp jí na koni zahradil cestu.

„Řekněte, co víte!“ přikázal jí. „Ten chlap je několikanásobný vrah. V Dodge City zabil dokonce dítě…“

„Prokristapána!“ spráskla ruce a rozplakala se.

„Vy jste ho viděla!“ nenechal ji marshal, aby se vzpamatovala. „Byl u vás?“

Žena přikývla.

„Vyměnil si koně?“

„Jo…“

„A co dál? Oblečení taky?“

„Jo.“

„Jakého koně jste mu dala?“

„Ona nemá koně,“ vložil se do výslechu Doc Holliday. „Byl jsem v jejím domě, předevčírem.“

„Nevěděla jsem, co chcete, pane.“

„Ale ano. Řekl vám to zástupce šerifa. To je hezké, že jsme se zase potkali, že? Takže koně jste mu dát nemohla. Tak tedy peníze?“

„Jo. Jen málo, za tu starou herku.“

„Ale na nového koně to stačilo – nebo ne?“

Doc Holliday nechal dalšího vyptávání, protože Wyatt Earp už mezitím otočil koně. Vyrazili ze dvora hledat pomocníky místního výpravčího vlaků. Jeden spal doma a nevěděl vůbec nic. Druhý pracoval na poli. Poznali ho hned. Doc Holliday ho oslovil na ulici už první den, když přijeli do města. Jak muž spatřil oba přicházet, zbledl jako stěna. Wyatt Earp vytáhl revolver.

„Tak mluvte, Flanagane.“

„No… Přišel v noci… Chtěl na vlak. Neměl dost peněz do Leadvillu. Táhnul s sebou dva pytle. Asi zásoby na cestu…“

Tak je to tedy. Marshala jeho tušení zase jednou nezklamalo. Jonny Tancred tu nechal svého starého koně, dobře se zásobil proviantem a podplatil pomocníka výpravčího, aby ho pustil do vlaku bez lístku. Vrah měl tedy před nimi náskok třináct dní.

„Máme štěstí, že dál jedeme vlakem,“ řekl Doc Holliday, když se vrátili do hotelu. „Pochybuju, že byste znovu nasedl na koně.“

„Hlouposti!“ odbyl ho marshal.

„Jasně. Po takových sedmi mílích byste byl na zemi.“

„To nemůžete vědět!“

Zabalili své věci, vůz odstavili na dvoře, zaplatili za útratu a vydali se na stanici. Oba koně naložili do vlaku také.

Kde asi Tancred vystoupil? To tedy byla hádanka! Oba muži se stále znovu dívali do mapy a snažili se uhodnout pravděpodobné místo a důvod, jaký by Tancred pro své rozhodnutí mohl mít. Kam ho to asi táhne? Jenže žádnou logiku v tom nemohli najít. Uprchlík prostě sedl na vlak, aby zvýšil svůj náskok.

V Natropu marshal vystoupil a zavolal na strojvůdce, aby počkal, dokud se nevrátí.

„Jistě, když to stihnete do odjezdu, pane…“

„Jmenuji se Earp,“ řekl marshal a bez dalšího vysvětlování vykročil ke staničnímu domku.

„Wyatt Earp!“ ozval se na nástupišti zvučný hlas. „Musíte počkat, pane!“ přikázal Doc Holliday strojvůdci a pro jistotu se postavil vedle něj.

„Samozřejmě,“ pospíšil se muž s odpovědí. „Snad to nebude trvat pět hodin, pak totiž přijede další vlak. – Co tu marshal hledá?“ odvážil se zeptat.

„Nedělejte si starosti,“ odbyl ho Doc Holliday, nabídl mu cigaretu a odešel.

Zdržení netrvalo dlouho.

„Tady nevystoupil.“

„Ani na druhou stranu nástupiště? Byla přece tma,“ pochyboval Doc Holliday.

„Vyloučeno. Je tam vysoký plot, hned za kolejemi. A navíc mají dva ostré psy, protože tam pořád někdo chodil krást.“

Příštího dne dorazili do Leadville. Zdejší výpravčí byl arogantní mladík, který si připadal velmi důležitý.

„Tak, tak. Vy jste tedy Wyatt Earp. Zajímavé. Ohlaste se u mě dneska, až skončím službu, možná bych tu pro vás něco měl. A mohli bysme si popovídat, už jsem o vás hodně slyšel. Musí to tedy být vzrušující to, co děláte…“

Tak tohle už bylo na marshala moc.

„Na něco jsem se vás ptal, pane!“

„Jasně, jo, víte, tady vystupuje hodně lidí a hodně jich taky jede dál.“

„Bylo by dobré ve vašem vlastním zájmu, kdybyste si vzpomněl trochu přesněji!“ pustil se do něj ode dveří Doc Holliday. Výpravčí se zasmál.

„No jo, ale já fakt nemůžu vědět přesně…“

Wyatt Earp se rozhlédl po místnosti.

„Tamhle je telegraf, Docu. Pošlete zprávu do Denveru, že zdejší výpravčí dělá potíže. Jaké že bylo vaše jméno, pane?“

Mladík zbledl.

„Emmerson, marshale. Ale prosím vás…“

Doc Holliday přistoupil k telegrafu.

„Počkejte! Už si vzpomínám. Jo, byl to ten vlak… Už je nějakou chvíli pryč. Přišel nějakej chlap… Asi to byl on… Měl dva pytle. Vystupovalo jen pár lidí a nenastupovalo jich taky moc. Proto sem si ho všimnul, když táhnul ty pytle. A jeho klobouk měl fakt takovou uzoučkou krempu, přesně jak říkáte. Takový se tady u nás nenosí…“

„A dál?“

„Jen sem viděl, že šel k Hamptonovi…“

To stačilo.

Oba pronásledovatelé nechali vyložit své koně z vlaku a za deset minut už byl Doc Holliday v Hamptonově saloonu. Ve výčepu obsluhovala žena s nemocnýma očima.

„Jo, milej pane, tudy projde lidí… Jestli někoho hledáte, jděte radši za šerifem.“ Jenže Doc Holliday se nedal jen tak odbýt a žena si najednou přece jen vzpomněla. „Jo, takovej tu fakt byl, to se Emmerson nemejlí. Přijel ranním vlakem, tak asi v tuhle dobu… Počkejte, dal si whisky a něco se ptal těch chlapů, co támhle hráli pokra. No, a pak zas šel.“

„Kdo hrál ten poker?“

„Jack Litvak, Armin Gregory a Clarke Dempsey.“

„Je tu teď někdo z nich?“

„Jo, pan Dempsey, tamhle sedí.“

Muž si vzpomněl přesně.

„Jo, ten člověk se mě ptal na Garfieldský okres. Vsadím svůj starej klobouk… Hele! Zrovna jde Jack Litvak. Ten byl taky u toho. Poď sem, Jacku, tenhle pán se ptá na toho cizince, co s náma nedávno mluvil.“

„Nedávno?“

„Jo, už je to ňákou dobu. Přišel takhle jednou po ránu a na něco se ptal Gregoryho, vzpomínáš si? Měl takový dva lněný pytle a legrační klobouk.“

„Jo jasně, už vím. Ptal se na Garfieldský okres…“

Další cesta byla jasná. Oba pronásledovatelé vyrazili ostře na západ, vstříc vzdálenému Garfieldskému okresu. Byl to konečný cíl vraha Johna Tancreda?

Cesta byla namáhavá, přes vysoké hory do Meredithu a dál podél hranice Eagleského okresu pořád na západ. Do Garfieldského okresu dorazili pár dní před Vánocemi. Marshal se tu vyznal, už tu několikrát byl.

Wyattův zdravotní stav se den ze dne lepšil, ale přesto ho každodenní dlouhá cesta v sedle značně vyčerpávala.

Přesně na Štědrý den spatřili dole v údolí pod sebou město.

„Gleenwood Springs,“ řekl marshal.

„Jo. Pěkné město. Tady by člověk pár let vydržel.“

Že by to byl nějaký pokyn osudu? Mohl snad Doc Holliday někde v nejhlubším skrytu duše vytušit, že právě tady na úpatí údolí, na severozápadním okraji města, jednou vydechne naposledy? Mlčky jeli dál. Do města dorazili už za tmy.

„Minule jsme měli naspěch,“ vzpomněl si Doc Holliday, když sesedali z koně před velkým hotelem. „Přál bych si, abychom se tu tentokrát mohli zdržet déle.“

Přál si to hlavně kvůli svému příteli, který už byl na pokraji sil. A nebylo divu, po všech těch štrapácích nahoře v horách. Proto také zastavili hned před prvním hotelem, slibujícím slušné ubytování.

Wyatt Earp právě seskočil z koně a vešel do světla, které sem dopadalo z okna, když se ozval drsný, dunivý hlas:

„Hele, to je teda shledání! Není to náhodou ten ničema z Montany, co mě připravil o mýho černýho sluhu?“

Marshal se ani nepohnul. Ten hlas poznal okamžitě. Byl to chlap, se kterým se setkal ve Virginia City a s nímž se střetl kvůli černochovi, protože ho jeho pán – chlap jako hora – mlátil hlava nehlava. Frederic Astor! Ano, tak se jmenoval.

Wyatt Earp uvázal svého koně a vykročil k zápraží. Doc Holliday zůstal ještě u koně a nespouštěl obra z očí. Když marshal došel ke vchodu do hotelu, vyrazil Astor proti němu.

„Snad se tu nechcete ubytovat, vy trampe?“ zeptal se výhružně.

„Dávejte si pozor na jazyk, pane Astore! Jsem sice unavený po cestě, ale dát vám facku, na to ještě stačím. Zmizte mi z cesty!“

„Z cesty?!“ zařval hromotluk. „Co si to dovolujete, chlape?! To je můj hotel, moje zápraží, moje…“

„Dobře,“ odpověděl marshal klidně. „Pak si najdu jiný hotel.“

„To bych vám tedy radil. A dávejte si bacha, abyste zase nenarazil na jeden z mých domů.“

Za marshalem se objevil středně vysoký peon a švihl bičem. Jenže Hollidayova kulka byla rychlejší. Rukojeť biče se roztříštila na kusy těsně vedle mužovy ruky. Astor na to zíral s vytřeštěnýma očima. Doc Holliday pomalu vystoupil na zápraží.

„Víš, kamaráde, nemám rád, když takový všivý skunk vytáhne na slušnýho chlapa s bičem a ještě k tomu zezadu!“

Astor zuřil.

„Co si to dovolujete, chlape! Dám vás zavřít, až zčernáte! Šerife! Šerife! Zatraceně, kde zase trčíte, Browne!“

Vtom přiběhl muž, mohlo mu být kolem padesátky.

„Co se děje, pane Astore?“ zeptal se servilně.

„Tendle chlap vystřelil na Warwicka! Hned ho zatkněte!“ křičel majitel hotelu.

Doc Holliday se otočil tak, aby měl před sebou všechny tři: Astora, Warwicka i šerifa. Marshal stál hned za Astorem.

„Kdo jste?“ zeptal se šerif pro jistotu.

„Jmenuji se Holliday.“

„Tak. Vy jste tedy střílel?“

„Co se ho vyptáváte, Browne! Seberte toho chlapa a už ať je v base! A tady toho vandráka k tomu…,“ obrátil se Astor na marshala. Ještě nedořekl a na bradu mu dopadla železná pěst. Dvakrát se otočil kolem své osy a narazil na zeď. On, Frederic Astor, král Garfieldského okresu, jak si říkal.

Šerif nevěřil svým očím. Na ulici, na veřejnosti se někdo odvážil pustit do obávaného Astora. Byl velmi silný a rána ho nedokázala složit, zato jak utrpěla jeho pýcha!

„Browne!“ řval jako pominutý. „Okamžitě ho sbalte, nebo z něj nadělám fašírku!“

Wyatt Earp přistoupil těsně k němu.

„Dobře mě poslouchejte, Astore…“

„Jdi do prčic, trampe! Ty jsi asi nerozuměl, já…“

Marshalova pravička vystřelila a doslova ho přišpendlila na dřevěnou zeď domu,

„Poslouchat budeš ty, Astore! Jmenuju se Earp. Wyatt Earp. A tenhle muž je Doc Holliday. Sledujeme jednoho vraha až z Dodge City. Nemáme čas ani chuť se nechat zdržovat od takového náfuky, jako jsi ty! A řekněte svému šerifovi, ať nám jde z cesty! A pokud bys na mě chtěl ještě jednou poštvat své poskoky, tak něco uvidíte!“

Obrátil se, nechal překvapeného Astora stát, a vrátil se s přítelem ke koním. Beze spěchu nasedli a jeli dál. Asi po sto padesáti metrech narazili na další hotel.

„Komu patří ten hotel?“ zeptal se Wyatt Earp ženy, která zametala zápraží.

„Mýmu synovi.“

„Takže ne Fredericu Astorovi?“

„Ne, ne, zaplať pánbůh, zatím ne…“

Sotva usedli ke stolu, roztříštila okno kulka z revolveru. Zaryla se do dřevěného obložení asi půl metru vedle marshala. Doc Holliday zhasl dvěma bleskovými výstřely obě lampy. Wyatt Earp zaujal pozici u okna a jeho přítel vyběhl na dvůr. Tam uviděl střelce – byl to ten peon.

„Ruce vzhůru!“ řekl klidně.

Chlapík vyděšeně poslechl.

„Tak chlapče, a teď pojď sem!“

„Pojďte sem vy!“

„To by se ti hodilo, ale tu radost tvému parťákovi neudělám. I když se mi tu ve městě líbí, umřít bych tu nechtěl. Tak sebou hni, nebo to do tebe našiju!“

Muž se přiblížil. Doc Holliday ho odzbrojil a odvedl do domu. Wyatt Earp mezitím stál v tmavé jídelně a pozoroval protější stranu ulice.

„Tam naproti číhá druhý. Je to pěkná vazba, ale Astor to není.“

„Uvidíme.“ Ukázalo se, že je to Pat Liston, zdejší tesař, který také patřil k Astorově sebrance. Vězení nakonec přece jen nezůstalo prázdné.

O dva domy dál v přízemním domku ležel v komoře vedle výčepu baru na posteli muž. Když uslyšel výstřely, rychle se napřímil. Pak se oblékl a vešel do lokálu.

„To je dobře, že jste vzhůru, pane,“ přivítal ho majitel, který mu komoru pronajal za pár centů. „Bude to stát za to, a zítra se můžete zase poohlídnout po nějaký práci.“

„Co bude stát za to?“

„Bude pěkný tóčo! King Astor tu má konkurenci!“

„Konkurenci? A jakou?“ zajímal se cizinec, který už tu byl pár dní a slyšel o Astorovi dost.

„Chlapa, co si nenechá nic líbit. Už jste slyšel o Wyattu Earpovi?“

John Tancred zděšeně ustoupil o dva kroky a musel se chytit opěradla židle. Přesně v tu chvíli se za ním otevřely dveře polepené pestrým papírem. Do výčepu nahlédl Doc Holliday.

„Wyatt Earp!“ mumlal si pro sebe Tancred. „Ne, to přece nemůže být pravda!“

Doc Holliday došel k pultu a poručil si brandy.

„Nejste vy…,“ začal majitel, „no jo, viděl jsem vás prve před Astorovým hotelem. Vy jste přece Doc Holliday!“

Doc se nečekaně obrátil a podíval se svým proslulým ledovým pohledem na Tancreda. Ten celý zpopelavěl, ještě kousek ustoupil, pak sebou škubl a chtěl rychle zmizet. Doc Holliday se ani nepohnul. Tancred se srazil ve dveřích s vysokým mužem. Ten ho popadl a strčil zpátky do lokálu.

„Ne tak rychle, kamaráde!“

Tancred před ním ustoupil.

„Vy jste… Vy jste Wyatt Earp!“ vyhrkl. Marshal jen přikývl. Jonny se roztřásl po celém těle. jasně. Věděl jsem to. Ten starej říkal, že mě najdete…“

Útěk Johna Tancreda byl u konce. Marshal ho osobně dopravil do Sescattewy.

Dva měsíce nato proběhlo v Denveru nové přelíčení. Mezitím našli Wyatt Earp a Doc Holliday bednu se zlatem na cestě mezi Fort Scottem a hranicí státu Missouri a dopravili ji, kam patřila. Podle Tancredova popisu ji objevili bez dlouhého hledání.

Při novém přelíčení byl John Tancred odsouzen k deseti letům vězení. Stál se sklopenou hlavou, když vynášeli rozsudek. Když ho pak vyváděli ze sálu, zastavil se u dveří.

„Děkuju vám, pane Earpe,“ řekl marshalovi zadrhnutým hlasem.

V Gleenwood Springs vyrostl marshalovi nový silný nepřítel: Frederic Astor, bohatý rančer a majitel banky, hotelů a obchodů – král Garfieldského okresu, King Astor.

Osud tomu chtěl, že se Wyatt Earp krátce po Tancredově odsouzení musel znovu vydat do hor Garfieldského okresu a střetnout se tam nejen s Astorem, ale i s Ricem Lopezem.