William Mark

Cesta do Sheridan

Yampskou Vysočinou vál jemný vítr a přinášel vůni horských lesů.

Osamělý jezdec, který se ubíral prérií, si zastínil jednou rukou oči a pohlédl směrem na sever. Tam nahoře pod horami už bylo možno rozeznat domy nějakého města. Města, po kterém Tom Coogan celých deset let toužil.

Chelsea!

Jenom jedno z těch nepatrných a navzájem si tolik podobných městeček, jaká se na Starém západě stavěla z bednových překližek, a která sem tam narušila ráz krajiny. Jedna dlouhá třída a dvě postranní uličky – to bylo Chelsea.

Ale pro osamělého jezdce to představovalo víc. Mnohem víc. Před dvanácti lety sem přijel z Východu. Dole podél Arkansasu až sem nahoru. S čerstvou myslí a bezstarostností svých dvaadvaceti let.

Jako by od té doby uběhla věčnost.

Muž v sedle si povzdychl. Byl vysoký, se širokými rameny a hranatým obličejem, poznamenaným mnoha vráskami. V tmavých vlasech, vyčnívajících zpod krempy klobouku, se už objevovaly stříbrné nitky. Jen jezdcovy oči byly mladé, měly v sobě něco z barvy zamrzlých horských jezer.

Tomovi Cooganovi bylo čtyřiatřicet. Člověk by mu mohl hádat i čtyřicet. Během těch tvrdých deseti let dospěl. Kovbojský širák na jeho hlavě patrně kdysi býval černý, stejně jako vesta. Teď je skalní prach zbarvil dosedá. Červená košile, jak se zdálo, příliš neladila se zelenomodrým šátkem. Džínsy na několika místech prozrazovaly jeho povážlivou upřímnost. Jen vysoké kovbojské boty byly ještě v pořádku.

Jezdec měl skloněnou hlavu a zpod klobouku vyhlížel k severu.

Na osamělém stromě byl přibit štít s názvem osady.

Chelsea.

Muž přitáhl uzdu a zastavil koně. Ponořen hluboko v myšlenkách zíral na nápis. Najednou se mu kolem úst objevily dvě výrazné vrásky. Teprve po několika minutách se rozhodl jet dál.

Po obou stranách se začaly řadit první domy. Na Mainstreet bylo docela živo. Končil týden a lidé měli ještě tisíc věcí k vyřizování.

Nikdo se nestaral o muže, který právě vjel do města. A nikoho by ani nenapadlo, že je to týž muž, kterého téměř na den přesně před deseti lety odváděli po téže ulici jako vraha.

Na levé straně čněl do ulice velký vývěsní štít – „Saloon Kida Walkera“.

Tom sestoupil ze sedla a uvázal koně pevně k zábradlí. Zůstal ještě na okamžik na ulici, zastrčil ruce po kovbojském způsobu za pás s pistolí a znovu pohlédl nahoru na štít. Až pak pomalu vyšel po schodech a naklonil se ke skleněným dveřím, kudy bylo vidět do šenku.

Tehdy tu v takové denní době nikdo nepopíjel. Ale zdálo se, že se teď lidem v Chelsea daří lépe. Saloon byl už docela plný.

Tom otevřel dveře. Ozval se kovový trojzvuk. Ale nikdo si nového hosta nevšímal.

Ten prošel řadami stolů až k baru a postavil se do mezery mezi dvěma muži. Hostinský, silnější čtyřicátník, tam stál a myl sklenice. Krátce na Toma pohlédl a otočil se zpět ke své práci.

Teprve když se nový host ozval „Jednou brandy, Blue!“ otočil Kid Walker hlavu. Zíral na cizince doširoka otevřenýma očima.

Ten se tvářil tvrdě a uzavřeně. V obličeji se mu nepohnul jediný sval. Walker ustoupil o krok nazpět.

Tom zopakoval svou objednávku: „Jednou brandy, Blue!“

Barman si přejel rukou čelo a polkl. Pak levou rukou mechanicky sáhl po sklenici, pravou přitáhl láhev, odzátkoval ji a nalil, aniž by sledoval, co dělá. Teprve když do něj žena strčila, protože brandy už tekla po pultu, probral se.

Pomalu přisunul skleničku Tomovi.

Ten ji zvedl, podíval se barmanovi chladně do očí a hodil do sebe ostrý drink.

Na pultě zazvonila mince. Pak se Tom obrátil a vyšel ven.

„Hej, kdo to byl?“ zeptal se dlouhán, co byl opřený o pult vedle cizince. Barman vrhl pohled na dveře, které se za Tomem právě zavřely. Až poté, co do něho Kitty, jeho žena, znovu strčila, přišel zase k sobě. „Kdo byl ten muž?“ zeptala se polohlasem. Kid pokrčil rameny. „Co já vím… nějaký duch…“

Ten „duch“ vyšel mezitím na ulici, nasedl na koně a jel dál.

„Grand Hotel“. Tak zněl už na dálku viditelný nápis na bíle natřené fasádě jedné z novějších budov.

Tom přivázal koně a vstoupil do hotelu. V hale natrefil na staříka s jantarově zbarvenýma dobrosrdečnýma očima.

Zastavil se před ním. „Dobrý večer, Mister. Můžu dostat pokoj?“

Stařík přikývl. „Samozřejmě.“ Pokynul hlavou směrem dozadu k recepci a řekl Tomovi: „Zapište se tam.“

Příchozí napsal své jméno do tlusté knihy hostí a pak si vzal klíč, který mu hoteliér podal.

„Číslo sedm, pane.“

Tom kývl. Ještě se zeptal: „A můj kůň?“

„Bez obav, pane. O toho bude dobře postaráno.“ V malém zelenočerně vytapetovaném pokojíku v prvním patře jezdec těžce dosedl na jednu z židlí a sklonil unaveně hlavu. Teď tedy byl v Chelsea.

Tam, kam vlastně patřil. A odkud ho před deseti lety vyhnali, protože byl obviněn z vraždy. Z vraždy Johnnyho Raye.

Tom zavřel oči a viděl před sebou světlovlasého dvacetiletého chlapce. S modrýma očima a širokou, podsaditou postavou. Johnny Ray.

Jak často si v uplynulých deseti letech vybavoval obraz mrtvého! Kolikrát slyšel ve spaní jeho hlas!

Johnny Ray byl mrtvý. Už deset let ležel ve svém tichém hrobě pod malým kopcem na břehu Arkansasu, daleko před městem Wichita.

Bývali vždycky čtyři, tehdy. Jack Donegan, Kid Walker, Johnny Ray a on. Čtyři kamarádi. Společně lovili, jedli, pili a smáli se; celé noci spolu strávili za hracím stolem. Železné přátelství. Říkalo se jim Čtyřlístek. Tenkrát táhli s partou z Arkansasu až do Colorada.

Tehdy pár lidí, které v Coloradu nic nedrželo, postavilo deset mil na severovýchod v horách nové město.

Chelsea.

Jack Donegan, Kid Walker, Johnny Ray a Tom Coogan byli mezi nimi; každý si v novém městě zbudoval hezký dům.

Johnny pracoval v kovárně starého Duffa Vaughama; Kid pomáhal v saloonu Nata Cummingse a Jack s Tomem pracovali na ranči starého Petera Loona, čtyři míle za městem.

Pak přišel den, který náhle rozbil přátelství těch čtyř. A jeden z nich se

stal vrahem.

Do města přijel soudce Gennan. A s ním i jeho šestnáctiletá dcera Mabel.

Mabel Gennanová byla krásná jako obrázek, příliš krásná pro Chelsea. Po pohledu jejích hlubokých hnědých očí toužili všichni mladí muži ve městě. Už po několika dnech začaly šarvátky mezi uchazeči o její přízeň. A už po týdnu bylo jasné, že pouze jednomu z mužů Čtyřlístku se může podařit získat Mabel pro sebe. Od té doby, co se Dlouhán Potter vychloubal v Cummingsově saloonu, že Mabel dostane, co ho Tom Coogan poučil o opaku a co se proti Tomovi postavili Lat Hennings, Wynn Pingleroad a Ben Hunter, než proti sobě najednou uviděli i Johnnyho Raye, Jacka Donegana a Kida Walkera – od té chvíle bylo jasné, že Mabel může připadnout jen jednomu ze Čtyřlístku. Ale komu?

To byla velká hádanka. A ti čtyři to sami nevěděli.

Nejhorší bylo to tiché vzájemné pozorování, které nejen zničilo staré přátelství – ti muži začali jeden druhého nenávidět.

Hlavně poté, co zjistili, že všichni čtyři usilují o Mabel.

Pozoruhodné je, že nikoho nenapadlo nechat rozhodnout Mabel samotnou. Třeba z nich vůbec žádného nechtěla. Konečně, byla to přece její věc.

Ale na tu myšlenku ti čtyři muži nepřišli. Rozhodnou si to sami mezi sebou. A dívka neměla ani tušení o skrytém boji, který kolem ní vzplanul.

Starý rančer Loon ten příběh předčasně ukončil tím, když určil, že Tom a Jack pojedou se čtyřmi dalšími kovboji na jih, aby přihnali stádo z Nového Mexika.

Když to uslyšel Johnny Ray, sbalil svou zástěru a řekl zmatenému kováři, že se vrátí asi za měsíc. Pak jel na ranč a požádal Loona, aby směl jet.

Jel. Nechtěl zůstat ve městě, když ti dva museli pryč.

A ještě jeden se přidal: Kid Walker. Když se dozvěděl, že tři ostatní vyrážejí, přihlásil se také.

Starému Loonovi bylo jasné, že další kovboje, které pro „trail“ určil, může nechat doma, když je Čtyřlístek pohromadě.

A tak se to stalo.

Bylo to na jaře.

Vyjeli za jednoho chladného mlhavého rána. Na jih přes Santa Fé do Tucumcari. Všichni měli plné ruce práce. Namáhavá cesta nepovolovala žádné jiné myšlenky. Aspoň to tak vypadalo.

Dokud po jedné bouřlivé noci, kterou strávili na břehu Arkansasu, nenašli ráno blonďatého Johnnyho ležet mrtvého na jeho kostkované dece. Měl kulku v srdci.

Kdo ho zabil?

Od té chvíle si tři zbývající už nedokázali pohlédnout do očí. Všem bylo najednou jasné, že nejmladší světlovlasý Johnny měl u Mabel Gennanové největší šance. A pak – on jediný s ní mluvil, když přivedla oba otcovy koně do kovárny.

Tom vykopal hrob.

Položili mrtvého přítele do země na břehu řeky. Na navršenou hlínu postavili dřevěný kříž. Beze slova, s klobouky v rukou stáli před hrobem jednoho z nich. To byla poslední minuta, kdyby spolu ještě bývali mohli mluvit. Ale i ta zmizela ve věčnosti. Odteď byli otevření nepřátelé.

Těžko říct, kdo namluvil Jackovi a Kidovi, že nyní má u Mabel největší šanci Tom. Každopádně to vzklíčilo v hlavách obou dvou.

Když trail skončil, šli každý mlčky po své práci. Marně čekal kovář Vaugham na svého tovaryše. A Peter Loon se divil, že si Johnny nemůže vyzvednout svou výplatu.

Pak se šerif vypravil na ranč. Teď ho konečně Tom zpravil o události u Arkansasu. Jack na všechno zarytě mlčel. A když šel šerif do saloonu, aby si promluvil s Kidem, nenašel ho tam. Ten se mezitím přihlásil u jiného rančera na další výpravu.

Šerif ho našel v Coloradu.

Kid se musel vrátit do Chelsea.

Soudce Gennan začal přelíčení. Nakonec po různých vyhýbavých odpovědích Kid a Jack označili za vraha Torna.

Dvaadvacetiletý Tom Coogan byl tak ohromen, že ze sebe nedokázal vypravit ani slovo na svoji obranu. Po devítihodinové poradě ho porotci odsoudili k smrti.

Soudci Gennanovi se však podařilo změnit rozsudek na patnáct let nucených prací.

Sedm let musel dřít v kamenolomu v Sescattewě, pak ho měli převézt na jih. Během dlouhé jízdy vlakem Tom Coogan uprchl a zmizel do horské divočiny, kde tři roky pracoval na malém ranči. Když před dvěma měsíci dostal poslední výplatu, odjel.

Slunce zapadlo.

Když se zešeřilo, vyšel ten, jenž se vrátil domů, z Grand hotelu a přešel přes Mainstreet dolů ke kovárně.

Byl to pořád ten starý Vaughamův dům. Jen nad širokými vraty stálo jméno Irwin Ray. Tom vešel do kovárny.

Podsaditý světlovlasý muž, asi pětatřicetiletý, stál u kovadliny a bušil kladivem do rozžhaveného železa. Teď zvedl hlavu. Tom k němu popošel a oba muži na sebe pohlédli.

„Jsem Tom Coogan.“

Kovář svraštil obočí. „Kdože jste?“

„Jsem Tom Coogan. Před deseti lety jsem byl odsouzen na patnáct let nucených prací kvůli vraždě vašeho bratra.“

Kovář položil kladivo a otřel si začouzený obličej. „Zbláznil jste se?“ zeptal se dlouze.

„Vrátil jsem se, protože jsem nevinný.“

Kovář si opřel ruce o boky a podíval se na cizince jako na nemocného. „Kde se tu berete? Váš… váš čas ještě nevypršel?“

Tom potřásl hlavou. „Ne, ještě jsem měl pět let dřít v kamenolomu. Ještě pět let. Za zločin, který spáchal někdo jiný.“

Kovář se znovu otřel. Pak pomalu vyšel z kovárny. Až po několika minutách ho Tom následoval. Zahlédl ho nahoře na Mainstreet; věděl, že jde k šerifovi.

Tom se vrátil do hotelu, vzal si ze stáje svého koně a odjel postranní uličkou. Právě v okamžiku, kdy šel Invin Ray se šerifem ke kovárně.

Nevítaný navrácenec vyjel z města na sever, přes zvlněnou krajinu. Už po třech mílích viděl nalevo od úzké cesty ranč. Zajel k němu.

U brány seděl starý kovboj, který na něj obrátil svůj nedůvěřivý pohled.

„Je pan Haller na ranči?“

Starý kovboj vyskočil při hlasu cizího jezdce ze špalku, na němž seděl. „Hej, kdo jste?“

„Jmenuju se Coogan. Tom Coogan. Můžu mluvit s rančerem?“

Starý s otevřenou pusou ustoupil o několik kroků zpět, aniž spustil jezdce z očí, pak rychle utíkal k domu a zmizel v jeho dveřích.

Jen o minutu později se nahoře na verandě objevil vysoký muž v košili, s červeným obličejem a tmavýma očima. Shlížel na muže na dvoře se svraštělým obočím. Tom přijel až k verandě. „Dobrý večer, pane Hallere. Jsem Tom Coogan a …“

„Co tu chcete?“ obořil se na něj rančer.

Tom sestoupil z koně a došel ke schodům.

„Vraťte se do sedla, tady pro vás není místo!“

Tom zůstal stát a pohlédl na rančera. Na okamžik s ním zacloumala zlost. „Jsem nevinný, pane Hallere,“ vykřikl polohlasem. Rančer se otočil. Krátce předtím, než došel ke dveřím, řekl ostře přes rameno: „Opusťte mou půdu, Coogane!“

Nahoře zaklaply dveře. Když se Tom otočil, znovu se otevřely a vyšel stařík. Tom za sebou zaslechl jeho hašteřivý hlas: „Neslyšel jste, Coogane? Máte zmizet!“

Jedním skokem stál Tom před ním na verandě. Hněv mu planul v očích. Sáhl levačkou po pistoli. Až v posledním okamžiku se ovládl. A jakmile zvedl hlavu, spatřil nahoře v okně tvář nějaké dívky. Mohlo jí být osmnáct, měla tmavé vlasy a hluboké modré oči.

Tom se otočil a sešel po schodech.

Ještě slyšel, jak starý volá: „To je Tom Coogan, slečno Mary! Vrah. Zastřelil Johnnyho Raye a …“

„Jdi si po své práci, Maku!“ zavolalo děvče.

Když seděl Tom v sedle, hodil ještě pohledem nahoru k oknu. Na jeho tváři spočinul pohled dívčích očí. Pomalu vyjel ze dvora.

Byla už tma, když se před ním vynořila stavení ranče Petera Loona. Brána byla zavřená.

Tom ze sedla otevřel a přejel přes kousek pastviny do dvora. Nahoře v domě se za dvěma okny svítilo.

Vzadu ve srubu byla už tma. Šli už si snad kovbojové lehnout? Tom sesedl a u kůlny zaštěkal pes. Coogan zaklepal.

Hned nato slyšel v chodbě kroky. Na verandu dopadlo trochu světla a osvítilo ho.

Ve dveřích stála mladá žena. Tom viděl jen její siluetu. „Dobrý večer,“ pozdravil. Dál se nedostal. Žena vykřikla a zabouchla dveře.

Jezdec stál bez hnutí, hleděl na dveře a čekal. Po několika minutách se ze střílny nalevo ode dveří vysunula hlaveň pušky a ženský hlas přikázal: „Okamžitě zmizte! Jinak vás zastřelím…“

Muž stiskl rty a vykročil. Dole před schody na terasu se ještě na okamžik zastavil.

V té chvíli povolily ženě nervy. Zmáčkla spoušť a Tom Coogan vzápětí pocítil prudkou bolest v pravém rameni. Přitiskl levou ruku na paži, vrhl dlouhý pohled nahoru ke střílně a šel pomalu ke svému koni.

S námahou se vyšplhal do sedla, vzal uzdu a obrátil koně. Do noci, přes ornatinu zpět do města, kde také nebyl vítán.

Na Mainstreet byla tma. Jen ze saloonu Kida Walkera dopadalo světlo na líci.

V Grandhotelu svítili v hale. U stolu sedělo pár lidí. Když si Tom vyzvedával v recepci klíče, přišel k němu malý bělovlasý muž, který najednou vykřikl: „Hej, člověče – vždyť krvácíte!“

Tom přikývl. „Já vím.“ Vzal si klíč a šel po schodech nahoru. Ten malý ho dohonil. Nesl v ruce objemnou tašku. „Pojďte!“ Strčil kovboje do místnosti. „Honem, vestu dolů, obvážu vás!“

Tom zavrtěl odmítavě hlavou. „To není potřeba, pane. Tak zlé to není!“

Ten druhý zvedl oči a zamžoural skrz tlusté brýle. „Ne tak zlé? No tak poslouchejte… Rychle! Dám to do pořádku.“

A dal to do pořádku.

Kulka naštěstí jen natrhla rameno. Byla to hluboká rána, ale náboj nezůstal uvnitř, takže nebylo potřeba ho vyoperovat. „Pořádná díra,“ řekl ten malý, když sroloval rukáv opět dolů.

Tom, který po celou tu dobu mlčel, vytáhl zpoza pásku zlatý dolar a podal mu ho. „Tak, doktore – tím bychom byli vyrovnáni.“

„Doktore?“ zeptal se mužík. „Chraň bůh, já nejsem žádný doktor.“

„Vy nejste doktor?“ zkoumal Tom užasle.

„Ne, jsem holič, mé jméno je Jim Owen. Bydlím tady naproti. Občas večer zaskočím do hotelu přečíst si noviny, které tu nechali projíždějící. Už dva roky tady dvakrát týdně staví poštovní vůz. Rozumíte? A dneska večer jsem zrovna musel starému Robbersovi trhat zub, a proto jsem měl u sebe svou tašku.“ Poté si človíček zapálil už napůl vykouřenou cigaretu. „Ostatně, ve městě se něco děje. Viděl jsem šerifa pobíhat sem a tam. A od Johna Guffyho jsem slyšel, že by někde v okolí měl být uprchlý vrah. Prý utekl z kamenolomu v Sescattewě…“

Tom se posadil na přikrývku. „Ano, Jime, to už jsem věděl. Dokonce ho docela přesně znám. Je tak vysoký jako já, nosí černý zaprášený klobouk, černou vestu, červenou košili a zelenomodrý šátek. Jeho pás na pistoli je poměrně široký a staromódní. Revolver visí na levé straně a je to stařičký Parker-Colt 45.“

Holič znervózněl. „Ale když ho tak dobře znáte, mohl byste přeci dát jeho popis šerifovi.“

„To bych mohl, ale neudělám to.“

„Ale ten člověk je nebezpečný,“ dal Owen na uváženou.

„Lidé tady jsou daleko nebezpečnější. Předtím na něj vystřelila nějaká žena.“

„Na koho?“

„Na toho muže, o kterém jsme hovořili.“

„Žena?“

„Ano, nahoře na Loonově ranči.“

„Starý Loon už je několik let po smrti. Takže ten muž se mihl tam nahoře? A ta žena na něj vystřelila? To by mohlo odpovídat, protože lidé odtamtud jeli do Colorada k železnici, přivezou jim dobytek na ranč. A… musím teď rychle k šerifovi, říct mu o tom!“ Vzal si tašku a pospíchal ke dveřím. „Takže, nosí černý klobouk a vestu, červenou košili…“ Těsně u dveří zůstal holič stát a pomalu se otočil. Doširoka otevřenýma očima zíral na cizince.

Ten se smál.

„Hej – snad nechcete říct…?“

„Chci, Jime. Vrátil jsem se, abych zúčtoval s vrahem svého přítele.“

Jim Owen nepřítomně přikývl a vyšel ven. Tomovi bylo jasné, že si tímto sdělením znemožnil pobyt i tady v hotelu. Ten malý upovídaný Jim Owen nebude mít nic spěšnějšího na práci než informovat šerifa.

Tom si přehodil košili a bundu, vzal své věci a sešel dolů k recepci. „Můj účet,“ zabručel.

Stařík rozrušeně zakoktal: „Účet? Ale…“

„Můj účet!“

„Dobře – tedy, když jste pokoj užíval jednu noc, zaplatíte půl dolaru.“ Tom položil peníze na recepční pult a odešel. Ze stáje si vzal svého koně a podruhé odjel postranní uličkou. Nevšiml si jezdce, který stál v příšeří jedněch vrat a sledoval ho.

Tom jel znovu nahoru na Loonův ranč. Cestou, kterou jezdíval tak často. Čekal, než se vrátí Jack Donegan.

Co od něho chtěl? Chtěl mu říct, že se vrátil; chtěl s ním mluvit o Johnnym…

Tom znal ranč přesně. Věděl o místě vzadu za stodolou, kde mohl počkat na návrat Donegana a jeho lidí. Když jeli do Eldoráda, nemohlo jim to už přeci zpátky dlouho trvat.

A tak to také bylo. Brzy postřehl nezaměnitelný hluk dobytčího stáda. Drsný křik kovbojů, práskání bičů a řev zvířat.

Muži hnali stádo ještě dobrý kus přes ranč. Jen jeden z jezdců vjel do dvora, nechal koně stát před verandou a došel ke kašně. Hodil si do obličeje trochu vody, aby si vymyl prach z očí. Tom sice viděl jen jeho obrysy –ale okamžitě ho poznal.

Byl to Jack Donegan.

Tom vzal svého koně a přiblížil se k rančerovi. Ten se zamračil. „Hej, kdo se to tam plíží –?“

Tom přišel na pět kroků a zastavil se. „To jsem já, Jacku. Tom Coogan.“ Dvůr na celou minutu ztichl.

Jack Donegan si opřel ruce o boky a upřel na něho nepřátelský pohled. „Tom Coogan. Vida! A co tu chceš?“

„Chci s tebou mluvit.“

„Není o čem se bavit. Utekl jsi z vězení, jsi zločinec…“

„Ty víš, že to není pravda,“ odporoval Tom.

„Á –“ ozvalo se. „Jak to, že to vím? Snad by to mohl vědět i Kid Walker – že jsi nevinný?“

„Ty to víš, Jacku –“

Bleskovým pohybem vytáhl rančer z pouzdra kolt. „Poslouchej, Tome Coogane, přišel jsi pozdě. O deset let. Tady už tě nikdo nepotřebuje. Jsi trestanec a už bys nikde nenašel to, co hledáš: klid a domov…“

Tom řekl tlumeně: „Bylo by pro mé lepší, kdybych zemřel v táboře, co?“

„Ano. A abych tu tvou cestu zbytečně neprotahoval, tak ji tu skončím.“

„Ty mě chceš zastřelit? Tady na ranči Petera Loona, kde jsem ti tenkrát sehnal místo…“

„Přestaň, nemá to smysl. Dnes je to můj ranč…“

„…samozřejmě jsi o něj toho starého připravil!“ přerušil ho Tom příkře. Nočním dvorem třesk! výstřel.

Tom pocítil horkou střelu v hrudi, setrvačností ušel ještě dva vrávoravé kroky vpřed ke svému vrahovi, zvedl ruce a byl zasažen druhou kulkou, která ho srazila k zemi.

Tvrdým bezcitným pohledem hleděl Jack Donegan na muže, kterého právě zastřelil jako nemocného psa.

Nahoře v domě se rozlétly dveře. „To nic, Mabel!“ zavolal Jack. „Zastřelil jsem nějakého banditu, který mě napadl.“

Jack Donegan vyšel na verandu. Neviděl muže, který stál vedle kůlny a upíral nevěřící pohled na to, co se udalo. Když rančer zmizel v domě, vyběhl ze stínu kůlny a pospíchal přes dvůr ke Cooganovi. Sklonil se k němu.

„Hej, Tome! Tome! Můžu pro tebe něco udělat?“

Tomovy oči se zaleskly. „Kid? Kid Walker –?“

„Ano, Tome. To jsem já. Sledoval jsem tě.“

„Ty – ty jsi všechno slyšel?“

„Všechno. Tušil jsem to. Bohužel příliš pozdě.“

„On – on zabil Johnnyho. Já jsem nevinný, Kide. Nevinný…“

Barman sevřel vestu umírajícího. „Ano, Tome. Teď už to vím.“

Poslední záchvěv projel tělem nešťastného muže… Tom Coogan, který se vrátil domů, byl mrtvý. Ten muž, místo kterého trpěl celou věčnost na nucených pracích, se stal i jeho vrahem.

Kid vzal mrtvého s sebou do města. Před hřbitovem ho položil na vlhkou zem. Pak se dal na cestu k saloonu.

Následujícího večera vešel do saloonu Kida Walkera středně vysoký muž s popelavě blond vlasy, tvrdým obličejem a světlýma, široko posazenýma očima. Jeho ramenatá ohebná postava prošla mezi řadami stolů až k pultu. Ruch utichl.

Udělali muži uctivě místo. Tak jak to příslušelo velkému, samolibému a poněkud prudkému rančeru Doneganovi. „Nazdar, Kide!“ zavolal hlučně Donegan.

Kid na něj krátce pohlédl. Pak řekl do ticha, které náhle nastalo: „Co tu u mě chceš?“

Donegan bouchl pěstí do pultu. „Pomátl ses, Kide? Chci se napít. Jako vždycky, ty stará sovo.“

Hostinský se opřel oběma rukama o pultovou desku. „Tady pro tebe už nic k pití není.“

Jack se rozhlédl. „Co to má znamenat?“ Jeho hlas zněl výhružně a ostře.

Walker se ani nepohnul. „To víš sám, Jacku!“

Rančer se naklonil přes pult. „Co vím? Hej, co?“

Přes tvář barmana přelétl chladný úsměv.

Donegan zabručel: „Dostanu už svou whisky?“

„Ne.“

Rančer zbělel v obličeji a vytáhl kolt.

„To už chceš zase střílet?“ zeptal se Kid klidně. „To už by byli celkem tři mrtví.“

Zsinalý Doneganův obličej se pokřivil do grimasy. Zasyčel: „Jaks to teď, brácho, myslel?“

„Tak, jak jsem to řekl.“

Donegan zvedl kolt. „Jestli proti mě něco máš, Walkere, proč teda nezalarmuješ šerifa?“

Kid stáhl obočí. „Nejsem ani zrádce, ani tvůj soudce, Donegane. Ale –do mého domu už nechoď.“

„Je to kvůli Tomovi – Tomovi Cooganovi?“

„Přesně tak.“

„Aha, takže ty víš, kdo ho zastřelil?“

„Byl jsem u toho!“

„To věřím, nejspíš jsi ho zastřelil! Ty! Protože máš špatné svědomí, ty pobudo, protože jsi…“

Najednou měl i barman v ruce revolver. „Teď už dost, já jsem tě neobvinil. Ale dělám to teď. Jel jsem včera za Tomem. Byl na tvém ranči a mluvil s tebou. Ale tys ho zastřelil. Ze vzdálenosti pěti yardů. Jako nějakého psa jsi zastřelil člověka, který s tebou chtěl mluvit!“

Jack Donegan jedním trhnutím natáhl kohoutek svého koltu a napřáhl ruku s pistolí. Vtom místností třeskl výstřel, jenž vyrazil rančerovi kolt z ruky.

Když obrátil hlavu, uviděl vzadu u druhého konce pultu stát muže. Byl vysoký se širokými rameny, černými vlasy, modrýma očima a větrem ošlehaným obličejem. Jeho klobouk byl pokrytý prachem. Přes červenou košili měl černou vestu a kabát. Nohy vězely v bílých Lewis-džínách a měkkých kozačkách. V levačce držel těžký revolver Buntline, z jehož ústí ještě stoupal slabý pramínek kouře.

Muži stojící okolo baru ustoupili.

Jack překvapeně přivřel oči a zeptal se: „Hej, co to mělo být?“

„Výstřel v pravý čas, Donegane,“ odvětil cizinec poklidně a nechal kolt sklouznout do pouzdra. Z kapsy u vesty vytáhl černý doutník, zapálil ho a zíral do hustého dýmu.

Jack pomalu přišel blíž. Jeho kroky duněly na prkenné podlaze. „Kdo jste?“

„Jsem Wyatt Earp a vezmu vás do Wichity.“

Po tom jménu se šenk rozhučel šepotem. Wyatt Earp! Tenhle muž má být ten obávaný konstábl z Missouri, kterého teď udělali ve městě Wichita pomocným maršálem? Každý člověk v Kansasu znal jeho jméno a Wyatt Earp by měl být ještě tak mladý? Byl ten muž tam opravdu mladý? Jeho vzpřímená postava a jeho obličej tak působily. Ale v jeho očích ležela vážnost zralého muže.

Donegan stál zaražený a bez hnutí jako strom. „Vy jste Earp?“

„Ano.“ Muž přistoupil k Doneganovi. Klidným pohybem sebral rančerovi z překřížených opasků oba kolty a položil je na stůl. „Pojďte, Donegane. Vyjedeme ihned.“

Jack pohlédl do jeho vážného, chladného obličeje. „Wyatt Earp? – Kde je hvězda?“

Muž sáhl do kapsy a ukázal mu třpytivou maršálskou hvězdu.

Donegan se rozhlédl. Překvapili ho – jeho, který byl tajným pánem Chelsea. Muže, kterému si už léta nikdo nedovolil odporovat.

Doneganův pohled plný nenávisti se zastavil na barmanovi. „Ty potutelný pse sis ho objednal! To si odpykáš. A to ne až za dvacet let, až mě starého udřeného pošlou ze Sescattewy, ale hned teď!“ Jedním skokem byl u pultu a chtěl se na barmana vrhnout.

Vtom ho ale maršál strhl dolů a chlad vycházející z jeho pohledu vzal vrahovi řeč. Neohrabaně se zvedl a šel před Earpem ven na ulici.

„Nasedněte a jeďte půl kroku přede mnou. Jede se do Wichity.“

Nikdy by Jack Donegan nejel dobrovolně do Wichity, později to nedokázal pochopit. Snad to byl moment překvapení, který ho vyřídil…

…Ano, tenkrát dole u Arkansasu zabil Johnnyho Raye. Ze žárlivosti. Chladnokrevně zastřelil přítele. Byl při tom, když Torna Coogana odsoudili a odváděli v řetězech. Celé ty roky mlčel. Stal se majitelem ranče a oženil se s Mabel. S krásnou Mabel Gennanovou, kvůli níž se rozpadlo přátelství těch čtyř mužů a Johnny musel zemřít. Rančer Donegan zbohatl. Stal se tvrdým a obávaným.

…A pak se Tom Coogan vrátil. Jack si nejdřív myslel, že vidí ducha, když před ním ten druhý stál. A pak věděl, že ho musí zabít. Každopádně to považoval za jediné východisko. Překvapení ho zbavilo rozumného uvažování. Co ho označovalo za vraha? Jak chtěl Tom dokázat svou nevinu? Bylo to téměř nemožné. Ale nechal se zaskočit.

…A pak ho chtěl Kid vykázat ze šenku. Možná by byl zabil i Kida a byl by ještě pořád velký, vážený muž. Když ho salooner obvinil, byl by naprosto samozřejmě odpověděl zbraní.

Ne – přihodilo se to jinak. A to nezáleželo ani na navrátivším se Tomovi, ani na těžké výčitce Kida. To záleželo na tom dalším muži; na maršálovi, který jel teď za ním, na Wyattu Earpovi.

Jack viděl v očích maršála ledový chlad, který považoval za svou výsadu. Neotřesitelný klid, jistotu, pocit síly a rozvahu, jaká ohromuje protivníka. Všechno, čím se až dosud vyznačoval, bylo najednou mnohem silněji cítit z toho druhého.

Wyatt ho dovedl do maršálské kanceláře.

Jim Rooster, maršál z Wichity, byl starý muž. „Koho to přivádíte, Wyatte?“ zeptal se svého pomocníka.

„Jacka Donegana, pane Roostere. Zabil dva lidi …“

Jakmile Wyatt podepsal předání zločince, zaskočil ke kovárně buclatého Briana Jenkinse a nechal tam svého koně na překování. Pak si dal v saloonu Joea Fennerse jednu brandy.

Na hlavní třídu přihrčel vůz arkansaské pošty. Vystoupil jediný cestující. Starší muž s bílými vlasy v černém elegantním obleku ze St. Louis. Jeho bezvousému vážnému obličeji vládly chladné šedé oči. V pravici držel cestovní tašku. Pozvolna vykročil k maršálskému úřadu.

Starý Jim Rooster viděl příchozího, sundal z hlavy klobouk a pospíšil si po schodech dolů. „Soudce Gennan. Vidím dobře? Co vás přivádí sem do starého Kansasu? Žijete přece už téměř deset let v Sheridanu?“

Gennan přikývl. Nemusel s tím ztrácet moc slov: stal se nejznámějším soudcem ve Wyomingu. Tehdy před deseti lety, když se jeho dcera Mabel provdala proti vůli svého otce za Jacka Donegana, odstěhoval se z Kansasu. Ve velkém svobodném státě Wyomingu našel nový domov. Něco mu vadilo na rozsudku poroty nad Tomem Cooganem. Snad to bylo tušení neviny toho kovboje, jenž bohužel působil provinile. Po procesu si Gennan všiml, jak Donegan usiluje o Mabel, a to způsobem, jaký se soudci vůbec nezamlouval. Upozornil ho na to, ale nepomohlo to, Jack si svůj způsob prosadil.

Gennan svůj souhlas ke svatbě nedal. A když se Mabel a ten kovboj vzali, vzdal se soudce svého úřadu a odjel. Nedokázal by to přesně vysvětlit, ale tenhle Jack Donegan se mu v hloubi duše protivil. Mrazilo ho, když slyšel jeho hrubý hlas. A když si Mabel toho muže vzala, v Johnnu Gennanovi se něco zlomilo. Proto odešel.

„Gennane!“ řekl teď Rooster. „Tak mě těší, že vás zase vidím. Pošlu pro svého pomocníka; šel si propláchnout hrdlo, má za sebou dlouhou jízdu.“

Soudce ho vzal za paži. „Ne, jen toho muže nechte odpočinout, stejně nemám moc času. Můžeme si spolu chvíli poklábosit.“

„Ale Wyatt Earp má železné kosti; rád by mě tu na hodinu za…“

„Wyatt Earp? O něm jsem už slyšel. Je tady u vás?“

„Je můj zástupce,“ řekl Rooster hrdě. „Postaral jsem se, aby přišel sem do toho zločineckého města.“ Stařík si otřel čelo. „Víte, soudce – Wichita zestárla o deset let. Už to tu delší dobu není tak přívětivé jako tehdy.“

Gennan byl muž skoupý na slovo. Tím raději s ním maršál hovořil. Seděli nad sklenicí brandy a náhle se rozhovor stočil na Jacka Donegana. Rooster věděl, že si Donegan vzal soudcovu dceru. Ale také věděl, proč tehdy Gennan odjel.

Gennan zdvihl hlavu. „Chci zase vidět svoje dítě, Roostere, chápete? Jenže nechci potkat jeho.“

Maršál zvedl sklenici, napil se a zadíval se na desku stolu. „Nepotkáte ho, pane soudce,“ řekl potom.

„Jak to myslíte?“

„Není v Chelsea.“

„Kde tedy je?“

Rooster ukázal palcem přes své levé rameno. „Tam uvnitř. Wyatt ho přivezl. Zabil Johnnyho Raye – a Toma Coogana.“

Soudcovy tmavé oči se pochmurně přivřely. „Ale ten je přece v kamenolomu v Sescattewě.“

„Byl. Ale utekl. Když přišel na ranč v Chelsea, Donegan ho zastřelil. Wyatt Earp byl náhodou v saloonu Kida Walkera a vzal Donegana s sebou.“

Soudce se zvedl od stolu, došel ke dveřím, otevřel je a vešel do chodby. Dveře za ním opět zapadly. Pomalu prošel podél železných mříží několika cel. Náhle se zastavil a zíral na muže, který na něj chladně pohlížel, opřený o zeď vedle pryčny.

Konečně otevřel soudce ústa. „Jack Donegan…“

Muž v cele protáhl obličej. „Gennan. Co vy tu chcete? Vybral jste si čas k návštěvě svého zetě opravdu dobře.“

„Kde je Mabel?“ Víc ze sebe soudce nedostal.

„Kde by měla být? Tam, kam jsem ji odvedl: na mém ranči, který jí připadne, až vy mě tady zabijete.“

Soudcovy oči byly nepřítomné. „Ty sis vzal svou ženu, jako sis vzal všechno ostatní. Život Johnnyho Raye, ranč Petera Loona, Moorcroftovu louku u řeky a klid mé duše. Jsi dravec, Jacku Donegane. Ray a Coogan byli řádní chlapci – a ubožáci, kteří přišli o svůj život kvůli tvým vrtkavým plánům. Samozřejmě bys Mabel nikdy nedostal, kdyby nešťastného Coogana neodvedli z města jako vraha, kdyby ještě žil Johnny Ray a kdyby se o ni Kid Walker nepřestal ucházet. Byl jsi jediný nápadník. Toho, že se nikdo jiný nepřihlásil, jsi dosáhl s pomocí lidí, které jsi později zničil. Jsi zvíře, Jacku Donegane …“

Zločinec zůstal klidný. „Když to všechno tak přesně víte, pane Gennane – proč jste tehdy odsoudil Coogana, co?“

Soudce sklonil hlavu. „Ano, odsoudil jsem ho, protože jsem ho taky považoval za vinného. Všechno svědčilo proti němu. Tys to přece s ďábelskou rafinovaností tak zařídil…“ Gennan trhl hlavou vzhůru. V jeho obličeji planul hněv. „Za to zemřeš, Donegane. Hůř než zloděj koní!“

„Ty mě odsoudíš?“ zasyčel zločinec.

„Ne, já ne. Na to tady bude jiný soudce. Já už nesoudím…“ Maršál přišel. Stál teď za soudcem.

Zdálo se, že si ho Donegan nevšiml. Najednou zařval: „Ale dívat se budeš, Gennane, co? Dívat se, jak věšejí tvého zetě? Ty proklatý supe! Něco ti řeknu, Johnne Gennane: Jsem rád, že jsem zničil i tvůj život. Věděl jsem, že mě nemůžeš vystát! A jsem rád, že jsem zničil i život Mabel. Teď už ji nikdo nebude chtít.“ Doneganův obličej byl jako maska nenávisti. Neovladatelný vztek žhnul v jeho očích.

Gennan se na něho zhrožené podíval. Konečně řekl: „Lituji tě, Jacku Donegane. Lituji tě z celého srdce. Ty jsi také nešťastný člověk…“

„Chceš mě vidět viset! Řekni to přece! Chceš mě vidět viset!“ skřípal zuby ten druhý.

Gennan potřásl hlavou. „Ne, Donegane, neuvidím to. Pověsí tě, ale to už budu dávno pryč.“

„S Mabel, co?“

Soudce přikývl. „Ano, vezmu ji s sebou!“

„Nic neuděláš, ty zatracenej pse!“ Jack Donegan rychlým pohybem strhl klobouk z hlavy a uchopil kolt, který měl upevněn uvnitř. Cvakl kohoutek.

Gennan klidně pohlédl na zbraň. „Střel, když chceš. Jestli ti to ulehčí…“

Ozval se výstřel. Střela zasáhla soudce, prolétla jeho hrudí a srdcem a okamžitě ho usmrtila. Dopadl ztěžka na mříže a sesunul se po nich na zem.

Donegan si všiml maršála až teď. Než ten stačil sáhnout po zbrani, křikl na něho vrah: „Pojď sem, starý, otevři!“ Rooster zůstal nehnuté stát.

Docela tiše, ale s hrozivým podtónem Donegan přikázal: „Otevři dveře, nebo z tebe udělám mrzáka. Nezemřeš tak rychle jako soudce. Prostřelím ti ruku, nohu, jednu kulku do břicha… tak otevři!“ Donegan namířil zbraň.

Maršál se zatřásl. „Možná už nemám žádnou šanci,“ řekl, zatímco mu pot stékal z čela, „ale splním svou povinnost tady jakožto maršál.“

„Tak si zemři!“ Donegan vypálil druhou ránu.

Kovová rána – a starý muž padl dopředu přes soudcovo tělo k mřížím. Zločinec natáhl ruku skrz mříž a přitáhl maršála k sobě. S námahou mu sebral klíč od cely a otevřel si.

Dvěma skoky byl u dveří kanceláře. Místnost byla prázdná. Snad výstřely ani nikdo neslyšel, uvažoval. Chodba je obklopena silnými zdmi a venku na ulici panoval značný ruch, protože tady právě projížděla kolona obchodníků s kožešinami.

Uspokojené zašklebení se mihlo přes hrubý banditův obličej. Viděl na stěně svůj pistolnický pás, vzal ho a vyběhl ze dveří.

Na ulici bylo živo. Lidé netečně míjeli schody před úřadem.

Kdo by mě tady znal? uvažoval Jack. A i kdyby, tak kdo ví, že mě sem přivedl ten zatracený Earp?

Vyšel ven, rozhlédl se kolem a přiblížil se ke stáji, která náležela k šerifově kanceláři. Tam stálo jeho zvíře. Narychlo ryzáka osedlal, vyskočil na něj – a opět pomalu sestoupil. Až dosud nevěnoval tomu druhému koni ani jediný pohled. Teď mu ale sedák padl do oka. Donegan přes něj přehodil sedlo a vzal ho na dlouhou uzdu.

Když s oběma koni opouštěl stáj, byla ulice už klidnější. Ale nikdo si jezdce ani zvířat nevšímal.

Když Wyatt Earp dopil svou brandy, chtěl šenk opustit. U dveří narazil na malého bledého muže. Měl nohy do „o“ a obličejem připomínal rejska. Jeho oblek byl šedý a obnošený. Jen v očích byl glanc a život.

„Zdravím vás, pane Earpe! Dobře, že jsem vás potkal.“

Wyatt se ohlédl. „Dobrý den, pane Hyanney!“

„Hledal jsem vás už v kanceláři. Rooster se domníval, že jste asi zašel na jednu brandy.“ Wyatt přikývl.

Ten malý vytáhl z kapsy tlustý doutník nanabídl Wyattovi také jeden.Pak začal: „Už tři týdny se mi stále ztrácí dobytek; už jsem podnikl všechno možné. Moji chlapci byli celý den mimo, nahoře v horách a na pláních. Nic; ti zloději se tu asi zatraceně dobře vyznají.“

Wyatt znovu přikývl. „Ano, taky si myslím; jinak by vaši lidé museli najít alespoň jejich stopu.“

„Právě to mi připadá podezřelé. Domnívám se…“

James Hyanney se nedomníval nic víc a nic míň, než že dobytek odehnali jeho vlastní lidé. Malý rančer byl úplně bez sebe nedůvěrou. Za pouhé tři týdny už přišel o víc než sedm set zvířat. Syna neměl – a svému předákovi nedůvěřoval zrovna tak jako ostatním.

Wyatt mrkl na své prachem pokryté boty. „To je v pořádku, pane Hyanney, pojedu s vámi.“

Ta osudná doba, kterou ztratil tou cestou, přinesla smrt soudci Johnnu Gennanovi, složila maršála a umožnila trojnásobnému vrahovi a zloději koní, Jacku Doneganovi, utéct.

U kováře si Wyatt vyzvedl svého koně. Měl jen uvolněnou podkovu. Proto si mohl zvíře hned vzít s sebou. Jel s Hyanneym na malý ranč, vzdálený devět mil. Nic moc při tom nevyšlo najevo. Slim Mclntosh, předák, se rančerovi vysmál, když se před ním v přítomnosti maršála zmínil o svém podezření.

A přesto Wyatt tušil, že to byli kovbojové, kdo rančera okradl. Dělali dohromady pozoruhodně spiklenecký dojem. Rozhodl se je potají pozorovat.

Do města se vrátil v poledne. Zavedl koně do stáje, napojil ho a pak přešel ke kanceláři. Místnost byla prázdná.

Než se Wyatt otočil ke dveřím do chodby, zalétl jeho pohled na skobu na stěně, kde předtím visel Doneganův pás s pistolí.

Wyatt vzal kolt do ruky, prudce otevřel dveře – a uviděl oba muže, ležící na zemi před otevřenou celou. Přiběhl k nim, nadzdvihl nehybné tělo maršála, jenž mezitím otevřel oči. „Co se stalo, pane Roostere?“

Starý muž se rozhlédl. Pak spatřil vedle sebe ležet soudce Gennana. „Gennan! Donegan ho zastřelil – a pak mě…“ Rooster sáhl třesoucí se rukou k srdci.

Wyatt obrátil Johnna Gennana. Pohlédl do otevřených očí mrtvého. „Kdo je to?“ zeptal se Johnn Gennan.

„Ten soudce ze Sheridanu?“

„Jo,“ těžce oddychoval starý. „Ale co je se mnou?“ Držel ruku křečovitě přitisknutou na levé straně hrudi.

Wyatt mu roztrhl kabát. Když chtěl rozepnout košili, zastavil se a pozoroval pěticípou kovovou hvězdu. „Vida, maršále,“ usmál se. „Ta hvězda vám přinesla štěstí. Kulka ji jen trochu promáčkla –“

Rooster nejisté vstal a podržel se mříže. Pak ukázal na bezvládné Gennanovo tělo. „Je… je mrtvý?“

Wyatt kývl. „Ano, zasažený do srdce. – Co se tu vlastně všechno stalo?“

Maršál ho o tom zpravil.

Wyatt vstal a přešel do kanceláře. Rooster ho vleklým krokem následoval. Wyatt vzal ze skříně winchestrovku, přezkoumal svůj revolver, nabral si náboje a vydal se ke dveřím.

„Počkejte!“ zasténal starý a klesl opět na židli.

Wyatt zůstal stát u dveří.

„Zastřelil soudce Gennana, Earpe. Nemusíte ho vozit do Wichity…“

„Já vím. Patří do Sheridanu.“

Maršál přikývl. Wyatt lehce pozdvihl ruku a vyšel ven. Beze spěchu sedl na svého plavého koně a vyjel z města na západ. Zvolil tento směr, protože si řekl, že se Donegan nejspíš vyhnul projíždění větší části města k východu. Severně by se dostal k Chelsea, kde by ho samozřejmě nepřivítali, a na jihu tekla řeka Arkansas. Takže musel jet na západ.

Tou dobou měl vrah více než pětihodinový náskok. Jel celou noc a průběžně střídal koně, takže pokračoval rychleji. Udělal však to, co by rozumně uvažující člověk nikdy neudělal: držel se při řece, zůstal ve státě, jel na západ, k Dodge City. A jeho pronásledovatel to tušil.

Wyatt nevěděl přesně, jak přišel na myšlenku jet do Dodge City. Každopádně to byl jeho cíl. I když by bylo bližší jet nahoru do Nebrasky.

Neuplynulo ještě pět dní, když Wyatt vjel do neblaze proslulého města Západu, do Dodge City. Byla to konečná stanice známé trati Santa Fé. Tady se shromažďovala největší stáda z jihu a jihozápadu a také lovci z Montany a Colorada si město vyvolili za svůj cíl. Dá se proto domyslet, že staré honácké město bylo plné života, jenž jeho pověst neovlivňoval právě pozitivně. Velké množství kovbojů sem přihánělo obrovská stáda a ta musela stát na lukách, dokud vůdce výpravy nebo sám rančer neuzavřel obchod s nákupčími. Tak dlouho se kovbojové zdržovali v okolí města. Jen málo z nich zůstávalo hlídat zvířata. Muži dostali v Dodge svou výplatu a prohýřili ji v četných barech ve městě.

Stejně to vypadalo i s lovci. A protože to v žádném případě nebyli jen osamělí lovci, nýbrž větší skupiny, které pracovaly pro nějakého šéfa, vytvářeli také mužstva, která si s dobytkáři co do hrubosti v ničem nezadala.

Šerif byl tvrdý chlapík. Jmenoval se Masterson a dokázal si zjednat respekt. Ale co zmohl proti stálým přestřelkám a všemu, co se jinak ve městě odehrávalo.

Už delší dobu se na východě povídalo, že je v Dodge pěkná mela. Saloonů přibývalo jako hub po dešti. Ve známém baru Eda Haringstona tančilo každý večer dvacet dívek, které pravděpodobně přijely z Paříže. A vedle u Myrny Livey prý dokonce pětadvacet. Saloon vedle saloonu. A všude bylo rušno, hlavně na jaře a v létě. Odevšad přijížděly „umělkyně“ za sezónní prací, aby ukázaly své umění. Jedna sezóna v Dodge vyvážila pět let v St. Louis.

Majitelé barů v Dodge bohatli.

Starosti zbyly na obyvatele a šerifa.

Bylo pozdní odpoledne, když Wyatt Earp projížděl po Frontstreet. Sestoupil z koně před Long-Branchovým saloonem a oklepal si prach z oblečení.

V tuhle dobu byl už šenk přeplněn. Starosti na pastvinách pominuly a kovbojové měli spoustu času. Nejen obchodníci a lovci, i jezdci z okolních rančů tu trávili celé dny.

Wyatt se prodral mezi stoly k baru. Na svou brandy musel dlouho čekat. Když vyprázdnil sklenici, hodil na pult minci a chtěl odejít. Zamýšlel ještě navštívit známého šerifa Bata Mastersona.

Nikoho v téhle místnosti a jistě ani ve městě by ani nenapadlo, že ten nenápadný muž bude jednou nejvyšším policejním úředníkem tohoto města a že jeho jméno bude daleko známější než jméno dnešního šerifa. Koho by mohlo napadnout, že Wyatt Earp dokáže něco, v co by se tu už nikdo neodvážil doufat, že vrátí městu jeho dobré jméno. Ale do té doby měla ještě uplynout léta…

Pomocný maršál z Wichity byl už skoro u dveří, když změť hlasů a břinkání orchestrionu přetrhlo ostré houknutí. „Earpe!“

Wyatt se ohlédl.

Tam, na druhém konci barového pultu stál muž. Byl střední výšky, popelavě blond, měl popraskaný tvrdý obličej, kterému vládly daleko posazené oči a široká ústa. Jack Donegan.

Jako vždy v takových situacích se také teď okamžitě vytvořila ulička ode dveří, kde stál Wyatt, k baru. Když spolu dva muži měli něco k vyřizování, většinou se do toho nikdo nevměšoval.

Bandita měl konečky prstů zastrčené za zkříženými pistolnickými pásy. Střílel tedy s největší pravděpodobností obouruč.

Wyatt už tehdy věděl, že neexistuje člověk, který by střílel oběma rukama současně. Nelze ve stejném okamžiku zamířit přesně oběma rukama.

A na tom okamžitě postavil svůj plán. Slonovinová rukověť koltu v levém pouzdře byla tmavší a tedy častěji používaná. Donegan bude tedy nejdřív střílet pravou rukou.

Wyatt Earp, muž z Missouri, udělal to, co měl později dělat velmi často: šel pomalu, pevnými kroky vpřed k protivníkovi. Přišel až na pět kroků.

„Zůstaň stát,“ zasyčel Donegan.

Wyatt šel dál.

Jack Donegan cítil zase v očích železný maršálův pohled, tak jako v Chelsea. Vycházelo z něho něco ochromujícího.

Wyatt Earp k němu došel. Jistými hmaty mu odebral zbraně a položil je na hnědé prkno baru. „Jděte první, Donegane.“

Snad by všechno vyšlo, kdyby se do věci nezamíchal Johnny McLean. Dlouhánovi z Barrova ranče se zdálo, že celá záležitost skončila příliš snadno. Stoupl si před Donegana a strčil do něj. „Hej, chvastoune, proč to vzdáváš?“

Bandita ho udeřil pravačkou do brady, což kovboje okamžitě srazilo na zem. Pak ho zvedl, a ustupuje pozpátku, táhl muže před sebou jako štít. Mezitím mu vytáhl kolt z pouzdra a střelil po obou velkých lampách v saloonu.

Byla téměř tma, jen u baru ještě hořelo jedno matné červenavé světélko petrolejky.

Wyatt se probojovával k východu, ale než se tam dostal, byl už vrah pryč.

Wyatt vyskočil do sedla a pustil se ulicí dolů. Vedle radnice našel šerifovu kancelář. Seděl v ní hubený čtyřicátník s šedýma, nevýraznýma očima. Ne, tohle nebyl Bat Masterson. Jen jeden ze šerifových zástupců.

„Kde je šerif?“

„To nevím.“

„Kdy se vrátí?“

„Nevím. Kdo jste?“

„Jmenuji se Wyatt Earp. Pronásleduji jednoho zločince…“

„Wyatt Earp?“ Dlouhánovi vypadla z ruky puška, kterou právě čistil. „Vy jste Wyatt Earp z Wichity?“

„Ale pak jste přece… nejste mnohem starší?“

„Neřekl bych,“ vrátil mu Wyatt nevrle.

„Chci říct, neměl byste spíš být starší? Aah – jsem úplně zmatený, pane Earpe – to jen, že jsme si všichni mysleli…“

„Je mi líto, že jsem vás zklamal, pane –“

„Foolhammer! Nat Foolhammer, pane! Víte, pane Earpe, já jsem si…“

Jedním pohybem ruky ho Wyatt umlčel. „Potřebuji okamžitě pomoc, pane Foolhammere. Honím trojnásobného vraha.“

„Řekl bych, že šerif bude u železnice, tam se taky něco děje. Teď tu denně projíždí nějaký vlak…“

Po delším hledání ve městě to Wyatt vzdal. Tak se neuskutečnila jeho první schůzka s velkým Batem Mastersonem. Protože neměl času nazbyt, sám odjel.

Šest mil od města, na jižním břehu Arkansasu, ležela pevnost Seli. Jeden z vojáků doprovodil Wyatta k veliteli. Kapitán Collins byl muž kolem čtyřicítky, středně vysoký, holohlavý s tmavým knírem. Ale měl srdce na pravém místě a hned pochopil, o co se jedná. „Ano, když chcete požádat Mastersona o pomoc, je třeba se ohlásit pár týdnů předem; ten chudák má i se svými třemi zástupci v jednom týdnu tolik práce, co my tady za celý rok.“

Kapitán Collins dal pomocnému maršálovi z Wichity sedm mužů; měli mu pomoci chytit uprchlého vraha.

A tak začalo pronásledování, které trvalo třináct dní. Wyatt projel se svými vojáky všude, kde byl vrah viděn. Brzy si všiml, že mu jsou modré kabáty při hledání spíše zátěží než pomocí. Protože se jich však nechtěl dotknout, ustanovil četaře Cunningse jejich velitelem a vytvořil stanici v Jettmore, pětadvacet mil severně od Dodge. Sám jezdil ještě týden po okolí. Naposledy Donegana zahlédl nějaký zástupce Indiánů poblíž Wittrupu.

Maršál Rooster rozjel z Wichity také pátrání. Každý šerif a maršál byl o hledaném v krátkosti informován. Pak už to měl vrah těžké. Věděl to. A z toho důvodu se jistě chystal opustit Kansas. Ale kam se obrátí?

Snad na východ do Missouri? Země tam nebyla příliš obydlená na to, aby se nepoznán mohl někde ztratit.

Dolů do Texasu? Možná – ale texaskou hranici nepřekročil žádný aspoň trochu rozumný člověk bez měšce s penězi. Tady musel člověk buď něco vlastnit nebo přinést. Sen o ranči v Texasu byl jen pohádkou. A vůbec ne dobrou. Kdo Texas znal, věděl to. Texas potřeboval pracovité přistěhovalce a i na ně čekalo slunce, prach a poušť. V Texasu se musel člověk narodit!

Kdyby se zločinec vydal na sever, musel by přes území Siouxů. Přestože byli zavřeni do velkých rezervací, podnikali zejména Siouxové-Ogellalahové časté výpravy na půdu bílého muže, kterou považovali za svou. Že to odpovídalo skutečnosti, to už ve tvrdých pionýrských letech nikoho nezajímalo.

Ne, na indiánské území by se prchající vrah nevydal.

Musel utéct na západ. Do nejkrásnější země Ameriky, Colorada. Ale ani tam nemohl bez peněz nic začít. Uvést se loupežným přepadením, to bylo spojeno s nebezpečím, že ho poškozený někdy pozná. Proto musel zkusit takzvaný „hold“ ještě ve státě, který se chystal opustit. Tak to dělali jiní, a tak to pravděpodobně udělá i Jack Donegan.

Skutečnost, že se Donegan tak tvrdohlavé zdržoval v blízkosti Dodge, vzbudila ve Wyattovi myšlenku, že tu má vrah něco v úmyslu.

Bylo to tak, jak maršál předpokládal: Jack Donegan chtěl udělat velký „hold“. Nebyl tak hloupý, aby ho začal tam, kde to zkoušeli ostatní: na trase poštovního dostavníku. Snad si všiml policejní hlídky, která tudy neustále projížděla na Wyattův rozkaz. Wyatt se informoval, kudy a kdy s sebou pošta vozí nejvíc peněz. Věděl tedy přesně, že polední pošta přijíždějící do Dodge ze Syracuse přepravuje největší finanční obnosy – a také nejmajetnější pasažéry.

Podle Wyattových úvah by mělo přepadení dostavníku největší úspěch mezi jedenáctou hodinou dopolední, čtyři míle od města. Ale Donegan se neobjevoval. Udělal přesně to, co by Wyatta ani ve snu nenapadlo.

Přesně v jedenáct čtyřicet, když poštovní vůz vjel před stanici do Fronstreet, stál všude hledaný vrah Jack Donegan na poště a podal dopis. Wyattu Earpovi. Dopis, jehož znění si maršál zapamatoval do konce života:

„Wyatte Earpe! Jsem na poště. Hledal jsi mě nahoře na pláních. Musím získat peníze. Moje žena ať zmizí z ranče. Jeho prodej pokryje část peněz, které si tu vezmu. Zbytek budu mít jako odškodné. A ty – už se mi nepleť do cesty. Jestli tě ještě jednou potkám, bez varování tě zastřelím. Nejsi dost velký, abys zadržel Donegana.

J.D.“

Jack Donegan si vymyslel plán, jenž stál jednoho člověka život, druhého zdraví a třetího téměř místo.

Jim Hutch byl poštovní pomocník. Denně přebíral věci od kočího a odnášel je přes kancelář dveřmi na dvůr do mřížemi zabezpečeného přístavku. Venku na ulici hlídal vykládání poštmistr Mac Corby. S puškou na rameni. Kočí shazoval balíky ze střechy. Pak se sehnul a podával pytlíky s penězi z vnitřku vozu, aniž se přitom ohlížel. A na tom postavil zločinec svůj plán.

Dostavník přijel.

Corby se liknavě opřel se zbraní o veřeje vchodu.

Jim Hutch nosil poštu kanceláří do přístěnku. Do dvora by se za jasného dne nemohl nikdo vloudit.

Jack Donegan tam však už byl. Od rozbřesku se ukrýval za přístěnkem. Přelezl plot. Ve dne by to bylo nemožné.

A teď chodil Jim s balíky pošty. Donegan čekal, dokud nepřišla řada na pytle s penězi. Viděl to podle váhy – a navíc je Hutch také jinak nosil. Vůbec tenhle Hutch! Na něm založil bandita celý svůj plán. Jim Hutch byl sice o něco starší než Donegan, ale měl stejnou figuru a výšku. Dokonce se i stejně pohyboval. Nosil starý žlutý klobouk, hnědý kabát s mnoha záplatami, tmavé lewisky a černé holínky.

Boty a kalhoty přizpůsobil Jack oblečení poštovního pomocníka, ostatní mu bude nic netušící muž muset dát.

Hutch právě přišel do dvora s prvním pytlem peněz a Jack se ušklíbl. Měl trpělivost. Byly to maximálně čtyři větší či menší pytle. Měl si počkat na všechny? A co kdyby dnes byly jen tři a Jim by zamkl přístěnek? Pak by bylo všechno ztraceno. A nebylo by příjemné se znovu krčit sedm a půl hodiny mezi plotem a zdí. Při třetí Jimově pochůzce, která měla být zároveň jeho poslední, Donegan vyrazil.

Udeřil nic netušícího těžkým koltem do zátylku a odvlekl ho do přístavby. Nevěděl ještě, že právě přerazil vaz otci čtyř malých dětí. Sebral mu klobouk a vestu, pak sbalil tři malé váčky s cinkajícím obsahem a odnesl je za přístěnek.

A dal se na cestu k dostavníku. Poštmistr přihlížel, jak domnělý Hutch bere od kočího poslední pytlík s penězi. Donegan šel s penězi skloněný k přední budově. Mac Corby by ho nechal projít, ačkoliv to později popíral.

Náhle k Doneganovi ze strany rychle přistoupil vysoký muž v tmavém obnošeném oblečení. „Hej, pane!“

Donegan zůstal stát, ale oči nezvedl.

Okamžitě ten tvrdý jasný hlas rozpoznal. Věděl, že za ním stojí Wyatt

Earp… Vtom se bleskově otočil a vystřelil.

Kulka zasvištěla přes uhnuvší maršálovu hlavu a skončila v dřevěné stěně poštovního vozu. Další trefila kočího do pravého stehna. Třetí se odrazila s břinknutím od kovového štítku „Arkansas Post“.

Bandita střílel zuřivou rychlostí. Pak mu maršálova levačka vyrazila zbraň. Donegan se ohnal, minul protivníka a vběhl do rány Wyattově pravé ruce.

Zlomek sekundy stál nehybně přede dveřmi pošty. Pytlík s penězi mu vypadl z ruky.

Lidé – i poštmistr – stáli jako u vytržení a zírali na to, co se tu před nimi odehrálo. Bandita, muž se železnou tvrdostí, stál bez hnutí na místě jako paralyzovaný. Jeden jeho kolt ležel na zemi. Ale v levém pouzdře měl ještě druhý. Proč ho nevytáhl? Co měl v úmyslu? Nikdo se nehýbal.

Tušil někdo, že byl Donegan úplně grogy? Ze byl zásluhou Missourijcovy pěsti neschopen dalšího boje? Vždyť pořád stál, bledý, ale vzpřímený.

Jen Wyatt Earp věděl. Viděl křeč v očích toho druhého. Vytáhl druhý banditův kolt, odhodil ho a vyťal zločinci několik rychlých políčků.

Kamenná bledost z Doneganova obličeje zmizela. Přivřel oči a zavrávoral. Wyatt okamžitě uchopil jeho ruce a svázal mu je za zády koženým řemenem. Pak se otočil k poštmistrovi. „Podívejte se po tom muži, co nesl ty pytle!“

Jim Hutch byl mrtev. Lidé na ulici chtěli vraha zlynčovat. Ale maršál z Wichity odvedl zatčeného do šerifovy kanceláře.

Ani tentokrát ovšem Bata Mastersona nezastihl. Tou dobou byl stále zaměstnaný muž opět několik hodin pryč, aby urovnal bitku v jedné krčmě na okraji města.

Wyatt nechal zástupce Foolhammera všechno zapsat. Vražda Hutche zatížila konto vraha Donegana čtvrtým křížkem. Čtyřikrát si zasloužil smrt. A přece ho pomocný maršál Earp musel dopravit do Sheridanu.

Od maršála Roostera z Wichity dorazila večer do Dodge zpráva: „Přivézt Donegana na každý pád do Sheridanu.“

Wyatt by to bez váhání udělal. I proti vůli lidí z Dodge. Čekal jen, protože chtěl mluvit s Mastersonem. Ten mu však poslal po jednom ze zástupců zprávu, že musí odjet na Barrův ranč, protože tam byl zastřelen jeden kovboj.

Wyatt poslal dva posly. Jednoho, který měl přivézt těch sedm vojáků do Dodge, a druhého, který měl podat zprávu o událostech v Dodge kapitánu Collinsovi.

Vojáci dorazili k večeru. I posel, který byl v pevnosti, se vrátil včas. Přivezl s sebou dopis, v němž Wyattovi vyložil, že má vzít vojáky s sebou do Sheridanu, aby se vrah dobře strážen dostal k soudu. K dopisu přidal kapitán i určitý obnos peněz – „Pro zabezpečení mých lidí. Zůstávají vám nadále podřízeni. Hodně štěstí.“

Když se setmělo, vyrazil Wyatt na cestu. Na cestu do Sheridanu. Více než tisíc mil, kdyby mohl přeletět napříč Státy. Protože však musel jet na koni, mohl přidat ještě dobrých čtyři sta padesát mil. Téměř patnáct set mil přes Kansas, dolní Nebrasku, přes severovýchodní cíp Colorada a pak ještě napříč nekonečným Wyomingem.

Cesta započala 4. května.

Vpředu jeli dva vojáci. Následoval Wyatt Earp a Jack Donegan. Za nimi ještě čtyři modrokabátníci. Velitel jednotky jel většinou napřed a zkoumal okolí.

Donegan ztěžoval mužům jízdu, jak jen mohl. Měl sice ruce svázané za zády, ale vynaložil veškerou námahu, aby koni bránil v postupu. Proto mu Wyatt přivázal ruce vzadu k sedlu. Nato se zločinec pokoušel překážet koni ostruhami, a když mu je Wyatt sebral, kopal koně podpatky. Takže mu Wyatt dal svázat nohy pod koňovým břichem. Pak Donegan plašil zvíře pokřiky. Wyatt mu dal do úst roubík.

„Donegane, jestli vám to takhle nestačí, omotám vás lasem a přivážu napříč přes koně.“

Bandita na něj vrhl nenávistný pohled. V posledních dnech dospěl k závěru, že nebýt tohohle zatraceného maršála^iebyl by se do téhle situace dostal. Nikdo v Chelsea by se ho ani nedotkl. Nikdo jiný by ho nedokázal odvézt do Wichity. Nikdo by ho nemohl zastavit při loupeži v Dodge. Nikdo, kromě právě Wyatta Earpa. Proto se celá banditova nenávist soustředila na maršála, který ho teď chtěl odvléci do Sheridanu. Celé dny Donegan vůbec nevěděl, kam jedou; ale když stále směřovali na sever, vytušil, co se s ním zamýšlí.

„Snad mě nechcete vláčet až někam do Sheridanu?“ vykřikl najednou. Nikdo mu neodpověděl, ale z obličejů vojáků mohl odpověď vyčíst. „Do Sheridanu? Přes tisíc mil svázaný v sedle napříč přes Státy? Vy jste zešíleli!“ Když se ani potom nic nedělo, vzkypěl v něm hněv. „Dobře – chlapci, to bude cesta. Snad si nepředstavujete, že mě dokážete dovézt až tam nahoru? Všude jsou bandy, které nás budou považovat za peněžní transport. Přepadnou nás a oddělají. A kdybychom jim unikli, protože náš vůdce, rádný policejní pomocník Earp, je přece tak chytrý, tak určitě vběhneme do rány Siouxům. Náčelník Červený Mrak ještě žije a nenávidí všechno, co má bílou kůži. Ale především lidi, kteří nosí lesklý odznak na levé straně hrudi, a hlavně takové, co vězí v modrých uniformách. Takže kupředu, panové! Bude ohromná legrace. Nemám žádné jiné přání, než si s vámi užít co nejvíc zábavy a skončit společně s maršálem Wyattem Earpem v pekle.“

Jeho řeči den ode dne řídly. Zato ve svém chování zůstával stále stejný Kde jen se dalo, zdržoval jízdu.

Tak táhl malý oddíl na sever. Přes Garden City nahoru do Scott. Odtud do Russel Springs, dál k severozápadu na Goodland. Wyatt obcházel města. Nechtěl vzbudit pozornost. Snad by nápadná skupinka přitáhla živly, se kterými se dá lépe vyrovnat v otevřené prérii.

Jeli pár mil západně od Russel Springs ke kopcům Šmoky Hills. Krajina začala být zvlněná a povolovala jen krátký výhled. Četař byl už přes hodinu někde vpředu.

Wyattovi to už delší dobu nevyhovovalo, protože ten dobrák neměl přílišné ponětí o průzkumných cestách. Neuměl při jízdě využít situaci krajiny, pozorovat okolí z vyvýšenin a skrytých míst. Dusal na svém těžkém koni jako pruský kavalerista a vracel se po dvou hodinách zpět na zpoceném koni naprosto vyřízený. Wyatt pak musel nechat sesednout a dopřát všem odpočinek. Žádný zvláštní význam tyhle jízdy neměly.

Navíc musel dvakrát Wyatt dát zastavit kvůli pádu; jeden z vojenských koňů měl ve zvyku se při sebemenším šramotu postavit na zadní, což překvapeného jezdce vyhodilo ze sedla. Když se zrovna nic nedělo, postaral se Donegan o náhradu. I když měl roubík, dokázal zvíře pokaždé znovu vyděsit. Čtyřikrát přitom jezdec spadl. Dvakrát se pořádně zranil.

Wyatt mu proto dal jasně na srozuměnou: „Poslouchejte, Donegane, jestli to zvíře ještě jednou splašíte, dám vám takový pohlavek, že nebudete tři dny nic slyšet.“

Ledový maršálův pohled zarazil jakoukoliv odpověď.

Brzy se objevily první vyvýšeniny Šmoky Hills, když náhle zazněly výstřely.

Wyatt dal zastavit. Ty výstřely musely padnout někde mezi krajními kopci. „Počkejte tady a dávejte pozor na toho muže, já se půjdu podívat!“ zavolal Wyatt a pobídl koně.

Když se dostal skoro na hřeben, uviděl na druhé straně četaře. Klečel za jedním kamenem a střílel na houští, vzdálené asi třicet yardů.

Wyatt pozoroval křoví a objevil několik mužů. Okamžitě strhl wincestrovku a začal střílet.

Četař se ohlédl. „Earp! Díky bohu!“ Pak se přikrčil. „Pozor! Je jich nejmíň osm…“ Dvě kulky zasvištěly nad Wyattovou hlavou. Pak uslyšel těžký dusot kopyt. Vyvstalo v něm zlé tušení.

Ano: o několik sekund později se za hřebenem objevila zbývající část jeho oddílu.

Z křoví třeskly výstřely. Dva modrokabátníci okamžitě spadli ze sedel. Donegan a další dva se přehnali kolem četaře a pak údolím pryč. Znovu padly výstřely.

O několik minut později to banditi vzdali a tryskem zmizeli za kopci. Dole pod svahem leželi oba zasažení vojáci. Byli mrtví. Wyatt vyskočil do sedla a pustil se směrem, kudy ujeli další tři jezdci. Modrokabátníky našel brzy.

Jeden klopýtl s koněm a ležel s krvácejícím nosem na kořenech stromu. Ten další zastavil u něj a díval se provinile na maršála. „Kde je Donegan?“ zabručel Wyatt. „Tam vzadu, pane!“ Muž ukázal na západ.

Wyatt potřeboval tři hodiny, než znovu chytil prchajícího banditu. Donegan navzdory poutům pobízel své zvíře k největší rychlosti. Ale štíhlé lehkonohé maršálovo zvíře bylo jako šíp… Beze slova přivedl maršál Donegana zpět.

U četaře se mezitím sešli všichni čtyři vojáci. Byl to pochmurný den. Muži pohřbili oba mrtvé. Ten večer Wyatt už posté uvažoval, jak poslat vojáky nazpátek.

Bezpochyby by to velitel oddílu vzal jako urážku, kdyby mu sdělil pravý důvod. A to ten, že by sám s jedním mužem podstatně snáze projel krajinou, byl by změně nápadný, měl by méně věcí na starosti a nemusel by tak často zastavovat. To všechno nemohl tomu muži říct.

Musel si pomoci lstí.

Šikovnými slovy objasnil četaři, že se blíží hranici s Coloradem, kde leží distrikt spadající pod správu známé i neblaze proslulé pevnosti Fort Zuc. Tamní komandant i vojáci byli v celé zemi pověstní svou pýchou a arogancí.

„Nemá žádný smysl je vyvádět z míry. Nemají rádi, když jejich oblastí projíždějí cizí vojáci…“

„Jsme snad cizí vojáci?“ zeptal se četař rozhořčeně. „Jsme ze severu a bojovali jsme s nimi na stejné straně. Že jsou doma v Coloradu a žijí ve Fort Zuc, je jejich věc. Samozřejmě, je to šílený spolek, a přijde čas, kdy to tam dá prezident do pořádku.“

Wyatt zavrtěl hlavou. Colorado tehdy ještě nepatřilo pevně k Unii, mělo trvat ještě čtyři roky, než bylo přijato ke svazku států. V Coloradu nebylo nikdy moc vojska a roku 1874 dokonce tak málo, že seskupení jako Fort Zuc mělo už z toho důvodu zvláštní postavení.

Trvalo celý den, než Wyatt přiměl vojáky k návratu. Předal četaři zbytek peněz a napsal mu zprávu pro velitele, v níž vysvětloval, proč posílá lidi zpátky.

Dalšího rána se vojáci rozloučili. Za nic na světě by nedali najevo svou radost z tohoto obratu. Už delší dobu nebyli cestou nadšeni.

I maršál byl spokojen. Jistě – teď musel zdvojnásobit či ztrojnásobit svou ostražitost, protože Jack Donegan se chopí každé možnosti k útěku, která se naskytne. Přesto – modré kabáty příliš ztěžovaly cestu, dva samotní jezdci byli daleko méně nápadní.

A ještě někdo viděl výhodu v té změně, muž, kvůli kterému se tahle jízda konala: Jack Donegan. Bylo nemožné, aby maršál zůstal tak bdělý, že by nebyla ani minutka, kdy by on, Donegan, nemohl podniknout něco pro svůj útěk.

Snad by ani nepotřeboval utíkat. Tohohle Wyatta Earpa by stejně nedokázal setřást. Zbývalo jediné: musel ho zabít.

Několik hodin jeli mlčky vedle sebe. Stále častěji zalétal banditův pohled k tomu druhému. Konečně zavrčel: „Jste zatraceně nudný, maršále!“

Wyattův obličej zůstal nehnutý. Díval se zpod přikrčeného obočí stále dopředu. Donegan cítil, jak mu ten stoický klid drásá nervy. Mít tak volné ruce, skočil by mu po krku.

„Máte bratry?“

„Jo,“ vrátil Wyatt polohlasně v odpověď.

Donegan se uchechtl: „S takovým solným sloupem místo bratra se ti chudáci asi moc nenasmáli.“

„To se vás netýká,“ odvětil Wyatt suše.

Další dvě hodiny bylo ticho. Najednou zločinec vyštěkl: „Já už toho mám dost, Earpe! Tahle pomalá jízda se mi příčí. To je horší než smrt! To mě radši pověste. Tam, nahoře! Vidíte ten strom? Pověste mě tam.“

Po chvíli ten druhý odvětil: „O tom neuvažuju.“

Donegan popohnal zvíře podpatky svých holínek. Kůň poskočil dopředu. Jezdec ho přimáčkl stehny, tak aby zastavil před Wyattovým koněm.

Donegan křikl: „Copak jste šílený, Earpe! Musím stejně zemřít. Je jedno, jestli to bude v Sheridanu, nebo tady na hranici s Coloradem. Radši bych zemřel hned než jet s vámi ještě pět set mil…“

„Tisíc,“ vrátil mu maršál chladně.

Ten druhý se naklonil dopředu. „Tisíc,“ koktal. „Nenávidím vás, Earpe!“ Krví podlitýma očima zíral do zjevně nedotknutelného obličeje muže z Missouri. A najednou řekl zaujaté: „Wyatte Earpe! Co ode mne chcete? Tohle… tohle je šílená země. Žijeme v šílené době.“

„Jste vrah, Donegane,“ přerušil ho Earp ledově. „A vrah zůstane v každé době vrahem.“

„Vrah? Protože tohle je šílená země, kde je všechno jiné než kdekoliv na světě. Nejdřív přijeli naši otcové ze staré Evropy, umírali v nouzových bytech na okraji rozlehlého St. Louis. Pak jsme táhli na západ. Kde jsme se chtěli usadit, patřila půda už jiným, a když jsme jeli dál, patřila Indiánům. Pořád jsme museli jen bojovat a střílet…“

„…a vy jste střílel dál, aniž jste musel bojovat,“ namítl Wyatt vážně.

„Byla válka…“

„Vy jste ve válce nebyl. Seděl jste doma.“

„Byl jsem moc mladý.“

„Právě. Proto jste dál mával koltem, jako by stále sloužil k ochraně něčeho čestně získaného. Zastřelil jste vlastního přítele – kvůli ženě.“

Donegan zkřivil ústa. „Mabel?“ řekl s povýšeneckým podtónem. „Byla hezká, ale hloupá. Johnny si ji měl vzít. Byl jsem do ní blázen. Prostě jsem ji tenkrát musel mít.“ Donegan upíral zrak stranou přes savanu. „Ostatní byli na lovu. Já vlastně taky. Johnny držel stráž v táboře… Nenáviděl jsem ho, protože jsem věděl, že s Mabel mluvil…“

„Střílel jste do zad, což by neudělal ani ten největší zbabělec. A zabil jste soudce. Za to budete v Sheridanu viset. Tam, kde by ten mrtvý soudce vedl…“

Zločinec naklonil hlavu dopředu jako dravec. „Já umřu tady, Wyatte.

A ty mě pověsíš. Už nejedu ani míli.“

„Není mým úkolem vás soudit. Jedeme dál!“

„Ne! Hya! Ho! Hya!“ Jack několikrát divoce kopl hnědáka do slabin. Zvíře se vzepjalo a dopadlo znovu na přední. Jack Donegan byl vyhozen ze sedla. Jeho kůň se dal na divoký útěk.

„Vstaňte. Jen si ještě ztěžujete jízdu. Dojedeme do Sheridanu, i kdyby měl nastat konec světa. Vstávat!“ Poslední slovo Wyatt ostře vyrazil. Donegan zvedl hlavu a zkoumavě se na něj podíval. Nekonečně pomalu se sbíral ze země, až nakonec stál vedle Wyatta.

„Kůň je pryč. Co teď? Snad nepojedeme do Sheridanu oba dva na tom lehkém koni, he?“

Wyatt na něj krátce pohlédl. „Kdyby to muselo být, Donegane, tak bych vás tam třeba donesl!“ svázal banditovi i nohy a nechal ho ležet. Pak vyskočil do sedla a našel ryzáka.

Okamžitě pokračoval v cestě.

Celé světy dělily zločince od muže, který jel vedle něho.

A přesto Jack Donegan pohrdal policejním důstojníkem Earpem. Pohrdal jím, protože ho považoval za nekonečně hloupého. Jak jinak by mohl člověk tak tvrdohlavě následovat své povinnosti! Co z toho má, že ho vleče do Sheridanu? Nic, jen nevýhody. Nikdo mu za to nepoděkuje, nikdo mu nedá ani dolar. Dostane svou mzdu stejně tak, jako kdyby se potuloval po ulicích Wichity…

Ne, nebylo mu jasné, proč ten muž vedle něho tak paličatě trvá na té jízdě, proč chce naplnit zákon.

Následující noci se neměli ani jeden dočkat spánku.

Wyatt vybral tábořiště mezi dvěma růžovými keři. Ještě za denního světla rozdělal oheň pro jídlo, aby ve tmě nepřitahoval nevítané oči.

Brzy se uložili. Přes pokročilou roční dobu se v krajině rozprostřel nepříjemný chlad, doprovázený jemnou mléčnou mlhou. Jen místy probleskával stříbrný třpyt hvězd.

Wyatt ležel se sedlem pod hlavou a s otevřenýma očima. Deku měl volně přehozenou přes sebe.

Donegan ležel tak, aby ho měl Wyatt stále na očích.

Na očích – když byl vzhůru.

A když spal?

O tomhle momentu Jack celé hodiny přemýšlel. On sám byl dlouhou namáhavou cestou tak unaven, že se mu oči zavřely, téměř jakmile si lehl. Postupně ho ale začala děsit myšlenka, že by ho ten zvláštní Wyatt Earp mohl skutečně dovézt do Sheridanu. Ta myšlenka ho děsila a budila… A to bylo dobře, myslel si.

Ten druhý musel přece taky spát.

Až dodnes ho maršál nechával spát bez spoutaných nohou. Donegan se rozhodl jednat. Hned, jak maršál usne.

Pečlivě sledoval dech muže z Missouri. Konečně mu oddechování připadalo klidné a pravidelné, jako u spícího. Pomalu, nekonečně pomalu se Donegan odkutálel ze své deky. Skrčil nohy a posadil se. Dal si načas. Sebemenší šramot by maršála vzbudil! Konečně, znal přece jeho lehký spánek dostatečně z předchozích nocí.

Donegan si udělal plán. Dostat se k maršálovu koltu bylo prakticky nemožné. Musel se spokojit s puškou. Ležela půl yardu vedle spícího. Kdyby ji měl, byl by ten člověk vyřízený. On by se pak v klidu zbavil pout a odejel by se vším, co patřilo tomuhle Wyattu Earpovi.

Trvalo víc než hodinu, než se bandita k maršálovi přiblížil natolik, že se mohl konečky prstů dotknout winchestrovky. Nahmatal její chladnou hlaveň a pak si ji k sobě pomalu, centimetr po centimetru, přitáhl. Opatrně se naklonil ke straně. Pak si zbraň položil na koleno. Rozvážně zamířil…

Ne! vykřiklo to v něm. Tenhle okamžik si chtěl on – vrah – vychutnat. Nebylo by to ono, kdyby se ten muž už nikdy nevzbudil a přešel ze spánku rovnou do smrti. Ten, kterého tak nenáviděl, měl očekávat smrt s bdělou myslí.

„Earpe!“ řekl Donegan ostře.

„No!“ ozvalo se okamžitě klidně. Zločinec se zarazil. Co to bylo? Neznělo to vůbec, jako by maršál předtím spal. „Earpe!“ zopakoval. „Ano, co chcete?“

„Wyatte Earpe! Vstávej, musíš zemřít!“

Wyatt se otočil na pravý bok a otevřel oči. „Vy nejste jenom zbabělý úskočný holomek – vy jste navíc taky pohádkově hloupý!“

„Drž hubu! Touhle řečí se nezachráníš…!“

„Řekl jsem: jste hlupák! Jestli jste měl vůbec nějakou šanci mě vyřídit, tak byste to byl musel udělat hned. Teď by bylo každopádně pozdě. Vidíte, kolt leží hned vedle mé pravé ruky. Co myslíte, kolik úderů srdce mine, než kulka z mého revolveru bude u vás…“

Donegan se chraplavě zasmál. „Co to má být? Mám na tebe namířenou flintu.“

„Hlaveň pušky kolísá – tím spíš, když ji držíte svázanýma rukama na třesoucím se koleni. Jestli byste měl vůbec možnost střílet, určitě byste mě nezasáhl smrtelně. Ale moje kulka by šla najisto do vašeho vrabčího mozečku. Na to se spolehněte. A teď mě nechte v klidu spát.“ Maršál se zase otočil a hleděl na nebe.

Donegan spustil hlaveň pušky a zíral na toho muže. Co jen to má tenhle policista za nervy! A pak mu hlavou blesklo poznání: zbraň není nabitá! Samozřejmě, tak je to. Nikdy by jinak ten chlap nemohl zůstat tak klidný.

Doneganovi se třásly ruce. Ne, teď nezmáčkne, neudělá tomu druhému to potěšení, slyšet prázdné kovové cvaknutí spouště. Tak moc se obával tichého smíchu toho muže.

Oběma rukama hodil Wyattovi zbraň nazpět. Ten ji šikovně zachytil a položil ji vedle sebe.

Donegan přešel ke svému místu. „Myslíš, že jsem nevěděl, že ta winchestrovka není nabitá? Bylo mi to jasné. Chtěl jsem si udělat legraci. Mě, brácho, neoblafneš! Mě ne!“

Wyatt zvedl hlaveň pušky. Ozval se výstřel.

Bandita stál jako solný sloup na své dece a zíral na něj. Takže ta zbraň byla nabitá? Propásl svou největší šanci, když skočil na ten neslýchaný Podvod. To byl maršálův trik: jeho neuvěřitelný klid…

Jack Donegan tomuhle Wyattu Earpovi nerozuměl.

Ani mu rozumět nemohl. Winchestrovka opravdu nabitá nebyla. Wyatt

Earp ji schválně nechal ležet vedle sebe. Chtěl vyzkoušet, jestli by Donegan riskoval přepadení. Musel to vyzkoušet, aby zjistil, jak jistý se může cítit v blízkosti tohoto muže. Dále potřeboval důvod, proč zločince následující noci svázat na rukou i na nohou.

Ten trik s kulkou ten jinak vychytralý Jack Donegan nepostřehl. Wyatt zasunul patronu do hlavně, hned jak mu pušku hodil zpátky. Z toho důvodu ji držel celou dobu připravenou v dlani.

K čemu byl celý tenhle podfuk? Wyatt ho potřeboval, aby udržel bezohledného banditu v mezích. Potřeboval ho mít dál pro svoji vlastní bezpečnost.

Navíc Wyatt při té příležitosti zjistil, že Doneganovo plížení je víc než špatné, takže by ho sotva překvapil i v opravdovém spánku. Přesto bylo lepší dávat si pozor. Muž, který zabil čtyři lidi, byl schopný všeho.

Oba tam leželi se zraky upřenými do mlhavé noční oblohy.

Následujícího odpoledne spatřil Wyatt v dálce vůz s plachtou. Popohnal oba koně úvozem a zastavil za houštím.

Starý vůz se se skřípěním přikodrcal blíž. Na kozlíku seděli dva muži. Jeden byl starý se šedou bradkou, měl filcový klobouk a mnohokrát záplatovaný kabátek. Druhý muž byl viditelně mladší a zdál se synem toho starého.

Wyatt na ně zavolal.

Ten vousatý se okamžitě natáhl za sebe a namířil na něj stařičkou Ken-tucky-Rifle. „Nechte tu zbraň ležet, pane!“ zavolal Wyatt.

Starý změřil policejního jezdce nedůvěřivým pohledem. Když si však povšiml stříbrného odznaku, zabrumlal: „Zdravím vás, maršále! Dobře, že jedete…“ Nevšiml si, že Donegan má svázané ruce, protože ho Wyatt postavil vedle sebe.

„Co se děje?“ zkoumal Wyatt.

„Pohraniční lovci peněz, maršále – přinejmenším třicet mužů. Zastavili nás nahoře v kopcích. Za každého muže, který chce přes hranici, požadují sto dolarů, za každé zvíře dvacet a třicet za vůz.“

„A – zaplatil jste?“

Stařík si promnul oči a zamžoural na maršála jako noční pták. „Samozřejmě, že jsem zaplatil, pane. Co jiného jsem měl dělat? Jsem starý a můj syn není žádný výjimečný střelec. A proti třiceti pobudům s připravenými kolty?“

Wyatt přikývl.

O půl hodiny později měli rovinu za sebou a čekaly na ně kopce.

Doneganův obličej se po tom setkání změnil. Zmizela z něho divokost, kterou vystřídal potutelný úšklebek. Pohraniční bandité – no, to bylo přesně to, co potřeboval. Nikdy za ně Wyatt Earp nebude schopen zaplatit dvě stě čtyřicet dolarů. To byla velká šance. Teď musel být ostražitý. Využije každou příležitost k útěku. To si přísahal. Neměl konečně co ztratit.

Maršál vedl koně do kopce, vyhnul se stopě vozu a dokázal za využití terénu postupovat, aniž by poskytl případnému špehovi možnost sledování. Ještě však nedosáhli vrcholku kopce, když se před nimi na pláni objevily oblaky prachu. V široké řadě ujíždělo k horám tryskem třicet jezdců.

Wyatt jel dál. Po chvíli Wyatt zastavil, zavedl koně do křoví a přivázal vězně ke stromu. Pak vyšel klidně na světlo. Donegan ho mohl přesně pozorovat. Stál od něj sotva dvacet kroků. „Zbláznil jste se? Co k čertu chcete? Přece nemůžete vyřídit třicet jezdců. Zaplaťte ty peníze!“

Wyatt objevil v zemi malou kotlinku, kousek před hřebenem. Zůstal před ní stát a opřel se o pušku.

Bandita ve křoví se snažil povolit svá pouta. Ale Wyatt laso velmi pečlivě obtočil kolem silného kmene.

„Ty ses zbláznil, Earpe! Rozvaž mě!“

Jezdci si osamělého muže teď všimli. Kousek před svahem zastavili koně. Jeden snědý vyzáblý chlapík se šedýma očima se předklonil a křikl: „Hej, kdo je to tam?“

Wyatt na něj klidně hleděl.

Když ten nedostal odpověď, ozval se znovu: „Hej, brácho, jsi němej?“ Wyatt se měkce usmál. „Ne – naštěstí ne.“

Snědý mladík, podle všeho vůdce celé skupiny, se ohlédl na své přátele. „Hej, co si o něm myslíte?“

„Ať vysolí sto dvacet a může si jet dál.“ Mladík se opět otočil a zašklebil se. „Slyšel jsi, brácho.“ Wyatt kývl. „Jo.“

„A –?“

„Ty peníze nemám.“

Donegan zařval: „Oddělejte ho, chlapci! Je to Wyatt Earp –!“ Mladík dole poposedl v sedle a změřil si maršála ostře. „Co chce ten pavouk tam ve křoví?“

„To jste přece slyšel,“ odvětil Wyatt.

Mladík se podíval na své lidi, přivřel oči a znovu se ozval: „No a – jsi snad – Wyatt Earp?“

„Jo.“

„Nenech se od něj vodit za nos, Ede!“ křikl někdo z lidí „Jestli on je Wyatt Earp, pak já jsem Bat Masterson!“ Po jeho slovech následoval hlučný smích.

„Klid!“ rozkázal Ed. Pak se zeptal: „Co chceš tady nahoře, brácho?“

„Do toho vám nic není, Ede – ale řeknu vám to: vezu vraha do Sheridanu.“

„Toho tam?“ ukázal mladík, aniž spustil Wyatta z očí. „Jo.“

Ed chvíli přemýšlel. Svůj závěr okamžitě sdělil: „Tedy – to dělá dvě stě čtyřicet za vás oba a ty koně.“

„Poctilo mě, Ede, že mi připisuješ tolik peněz, ale lituji.“

Bandita položil pravačku na rukověť svého koltu. „Teď konec, brácho, mně je jedno, čí jméno si přivlastňuješ. Pro mě za mě si můžeš říkat Napoleon, Lincoln nebo Black Bull. Já chci jen svých dvě stě vajec. Jasný?“

„Naprosto jasný,“ odvětil Wyatt.

Zdálo se, že se chce snědý mladík přes stoupající nevůli svých lidí s tím mužem tam nahoře ještě trochu pobavit. „Hej, brácho – i kdybys byl Wyatt Earp, co jsi od toho očekával?“ zeptal se s úšklebkem.

„Od čeho?“

„Co chceš proti nám podniknout?“

„Nic, když pojedete dál.“

Zahlaholil smích. Ed se ušklíbl, když ztichli. „Ty jsi opravdu něco, brácho. Co myslíš, jak dlouho se normálně bavíme s jedním mužem? Minutu.“

„Rychle vydělané peníze,“ mínil Wyatt. Ed se opřel o sedlo. „Bavíš mě, Napoleone.“

„Chceme dál, Ede!“ naléhal jeden z dalších.

„Buď zticha, Cole!“ odvětil velitel, aniž se na něj ohlédl. „Tak konec, amigo, sem s penězi!“

„Nemám je.“

„Tak dej, co máš!“

Wyatt se rozkročil. „Mám jen kulky na rozdávání, Ede!“ Ed popojel se svým koněm kousek dopředu. „Ještě bych si s tebou rád chvilku povídal, brácho – ale kluci mají naspěch!“

Wyatt se skulil do prolákliny a střílel zpět. Na to bandité vytáhli své kolty.

Ke svému překvapení teď Donegan viděl, že má maršál dva kolty. Kde mohl až doteď schovávat ten druhý? Jeho výstřely dopadaly dolů jako krupobití. A pak třeskla winchestrovka.

Vystřelil za sebou čtrnáct kulek s takovou rychlostí, že se horda dole sotva dostala ke střílení a teď se dala na útěk. Bandité zastavili ve vzdálenosti: i sta yardů a seskupili se. Čtrnáct z nich leželo zraněných pod kopcem.

Snad by banditi ještě něco podnikli, aby toho tam nahoře zastavili. Ale ztratili hlavu. Jejich vůdce ležel mrtvý pod kopcem… Nakonec jeden odcvalal k severu. Tři ho následovali. Za pět minut byla pláň volná.

Wyatt vzal své zbraně, odvázal Donegana – a cesta pokračovala, od kopců ostře na západ, aby se dostali z dosahu bandy, která se příštího rána dá istě zase dohromady. Cvalem přejeli hranici s Coloradem a pospíchali dál. Za horizontem už začínala obloha oranžovět. Donegan supěl: „Zastavte, Earpe. Já už nemůžu!“

„Tady nemůžeme tábořit. A navíc musím mít kamenný podklad.“ Nechtěl banditům zanechat žádnou stopu. Jistě je budou pronásledovat. „Já si musím odpočinout, copak to nechápete?“

„Jistě. Ale teď si nemůžeme dovolit žádnou přestávku. Máme za sebou rozdivočelou hordu bílých banditů…“

„…a před sebou dost možná Indiány!“ přerušil Donegan. „Není vyloučeno.“

Po dvou hodinách získali koně skalnatý podklad. Teď už se nedala stopa jen tak dál sledovat. Z ranní mlhy se vynořovaly hory. Wyatt zavedl koně do soutěsky a rozdělal oheň. Během jídla přecházel sem a tam, se zbraní v ruce. Po hodině nakázal odjezd.

Donegan k němu přišel. Oči mu planuly. „Nemůžeme přece ještě dál, Earpe! Koně nejsou odpočatí – a my taky ne.“

„Neděláme žádnou projížďku. Nasedněte!“

„Nemůžu!“ napřáhl k maršálovi svázané ruce.

„Až doteď jste přece mohl!“

„Teď už ale nemůžu!“

Waett vatáhl nůž a provaz přeřízl.Doneganovy oči ztuhly.Masíroval si zápěstí a s nenávistí pohlížel na maršála.

„Nasedejte!“ Ten rozkaz přerušil vrahovy myšlenky ‚ať už byly jakékoliv.

Donegan musel jet napřed. Do kopců, kamennou strží, přes pláně a kleč a pak znovu skalními roklemi.

Jack se stále sám sebe ptal, odkud zná maršál cestu.

Odpoledne zahlédli daleko na rovině třpytit se pás řeky. Byla to v těch místech ještě uzounká Republican River. K večeru dorazili do města Yuma.

Tou dobou byla Yuma centrem politických událostí. Ronald Henderson usiloval ve Washingtonu o připojení státu Colorado k Unii. Luc Bullabey byl proti. Byl to zbohatlý lovec kožešin, který sídlil právě v Yumě. A kdo byl proti němu, musel pryč.

O tom všem Wyatt Earp nic nevěděl. Proč by ho to taky mělo zajímat? Dole v Kansasu tohle nic neznamenalo. Tady nahoře bylo všechno jiné. Bullabeyovi příznivci zneklidňovali celé okolí. Objevovali se všude a agitovali pro svého muže. Začalo tu docházet ke rvačkám a pak i k přestřelkám.

Con Hattaway, šerif, měl co dělat, aby se při pokusech o smír nedotkl některé ze stran. Což znamenalo, že nesměl říct na žádný pád něco proti Bullabeymu.

Oba muži vjeli na širokou Mainstreet, když noc spouštěla své první stíny.

„Co se to dneska děje?“ zeptal se Donegan uštěpačně. „To je poprvé, co vjíždíme do nějakého města, Earpe. Snad nesháníte nějaké hezké děvče –co?“

Wyatt neodpověděl. Zastavil před obchodem. „Sestupte!“

Bandita sestoupil a Wyatt mu znovu svázal ruce. Konec provazu omotal kolem vlastního zápěstí. Tak zamířil do obchodu.

Pět vysokých mužů se širokými rameny stálo před pultem. Starý obchodník stál vystrašeně za ním.

„No tak řekni, že jsi pro Luka!“

„Já proti panu Bullabeymu nic nemám, pánové!“

„Vraž mu jednu, Macku. Vypadá podezřele a dělá dojem, že je pro Hendersona.“ Jeden z mladíků se chtěl do něj pustit.

V tom okamžiku si obchodník všiml Wyatta Earpa a Jacka Donegana. V příšeří krámku nemohl přesně rozeznat jejich postavy a vykřikl: „Pomoc, pánové! Pomoc!“

Těch pět se obrátilo – a uviděli v maršálově ruce naleštěný kolt. „Hej, kdo to štve maršála proti řádným občanům?“

„Političtí gangsteři! Banditi jste!“ vypravil ze sebe stařík. „Maršále, atkněte je. Ohrožují celé město. Před rokem byli jako vojáci ve Fort Zuc. Pak je plukovník Baker vyhodil. Teď tu straší a pletou se do politiky! Jsou to bratři Guilliamsovi.“

Wyatt přejel chlapce po řadě pohledem. Byli neohrabaní, divocí, smělí s tvrdými obličeji a čistýma očima. Zločinci? Sotva; spíš mladí lidé, kteří nenašli směr.

Wyatt nechal kolt sklouznout zpátky do pouzdra. „Pět tak dobře stavěných bratrů chce ohrožovat jednoho staříka, hm?“

Jeden z mladíků se ozval: „Jak to ohrožovat! Má něco proti Lukovi.“

„Nesmysl!“ hašteřil se prodavač. „Co mě zajímá váš Luc?“

„Právě, to je ono. Luc ho nezajímá. Takže je pro Hendersona…“

„To je ostrá logika,“ mínil Wyatt. „Jděte domů a ještě jednou o tom popřemýšlejte. Ale rychle!“

Guilliamsovi se vyhrnuli z obchodu.

Wyatt nakoupil některé věci potřebné pro další cestu a hleděl se dostat z města.

Na kraji obce mu náhle cestu zastoupilo pět jezdců. „Ahoj, Guilliamsovi!“ zahulákal Donegan.

„Sklapni!“ zasyčel mluvčí Guilliamsů. „Máme vyřizování s maršálem. Maršále, pro koho jste vlastně vy? To je jediná malá otázka, kterou vám chceme položit.“

„Chci vám říct: jsem pro mír, klid a pořádek!“

Okamžik zůstalo ticho.

Konečně se muž zeptal: „A co máte proti Bullabeymu?“ Wyattovi by se chtělo zasmát, kdyby situace nebyla v tom okamžiku tak nebezpečná.

„Kdo říká, že proti němu něco mám? Jsem z Kansasu a mám za úkol dopravit tady toho muže do Sheridanu. A v tom mi nikdo nezabrání.“

„Ani Bullabey?“

„Nikdo!“

„Do toho, kluci, udělejte z něho třísky!“

Wyatt měl v ruce svůj kolt. „Stop, kamarádi – takhle by to nešlo. Uděláme to jinak. Vy jste přeci byli u modrokabátníků, ne? Takže víte, jak to tam chodí. Jeden z vás sesedne a vyloží mi, co máte na srdci.“

„V pořádku!“ Mluvčí okamžitě seskočil z koně.

Wyatt odložil kabát a hodil na něj svůj pistolnický pás.

„Jsem Wynn Guilliams,“ řekl zástupce bratrů, zatímco odložil pistoli.

„Já se jmenuju Wyatt Earp.“

Wynn ustoupil. „Vy jste Wyatt Earp? Z Wichity?“

„Jo – tak dál, chlapče!“

Wynn byl jedním skokem na koni. „Ne, maršále, díky. Slyšel jsem o Silic Cassedey. Sbohem!“ Odcválal následován svými bratry.

Wyatt hleděl za nimi. Jack slyšel jeho tichý smích. Týž smích, který tak nenáviděl.

Wyatt nasedl. K Doneganovu zděšení jeli celou noc až do pozdního rána. Pak udělal maršál přestávku. Odpoledne znovu vyjel.

Když to tímhle tempem pokračovalo dál, ozval se zločinec: „Co to má znamenat? Chcete mě vyřídit?“

„Musím do Sheridanu,“ vrátil mu klidně Wyatt. „A jak se tam dostaneme, je moje starost.“

Wyatt měl k noční jízdě dva důvody. Za prvé od hranice s Coloradem neznal cestu a řídil se prostě hvězdami – a pak považoval spánek během denních hodin v blízkosti tohoto společníka za méně nebezpečný než ve tmě.

Přesto měl bandita převahu. „Stejně vás dostanu, Earpe. Můžu v noci v sedle klimbat a usnout. To vy nemůžete. Takže jsem přes den méně unavený než vy. A jednou usnete. To bude moje šance a vaše smrt…“

Wyatt věděl, že takhle daleko to nesmí dojít. Mohl si proto dopřát pokaždé jen polospánek. Pokaždé ho znovu budila podvědomá nedůvěra vůči tomu druhému, když ten učinil pokus se pohnout ze svého místa.

Bylo to náročné pro oba.

Ale pro Wyatta to bylo hotové martýrium. – Nesměl usnout!

Když dojeli k jezeru, spouštělo už slunce na východě přes horizont purpurově rudé paprsky. Jeho lesklé světlo oslňovalo muže, kteří zkřehlí sklouzli ze sedel. Donegan zůstal ležet tam, kam dopadl.

Maršál si rozprostřel deku, pak šel ke koni svého vězně, odvázal jeho deku a roztáhl ji na zemi vedle Donegana. „No tak, překulte se na deku!“

„A – jděte k čertu!“

Donegan, sotva ležel na dece, upadl do hlubokého spánku. Jeho dlouhé pravidelné oddychování a jeho smrti podobný klid ukazovaly na spánek někoho plně vyčerpaného.

Wyatt využil čas, kdy ten druhý spal, také k odpočinku. Ale k vlastnímu způsobu odpočinku. Dole u Wild Horše Creek potkal za noční jízdy Indiána, se kterým se společně utábořil. Byl to starý, muž se sněhobílými vlasy, který se mu velice zamlouval. Zatímco Wyatt spal, ležel ten starý roztažen na zemi a hleděl na nebe. Když se Wyatt jednou probudil, viděl, že má Indián stále otevřené oči. Zeptal se ho, jestli nemůže spát.

Já spím…“, odporoval Apač. A pak mu své tajemství prozradil. Wyatt to tehdy nepovažoval za tajemství, nýbrž za něco ojedinělého, spíš nemoc.

Rudoch vysvětloval: „Viděl jsem mnoho horkých lét a chladných zim plného spánku ve svém mládí. První to byli Siouxové, kteří mě nenechali spát, a pak Komančové. A když ne oni, tak bílý muž nebo nějaké divoké zvíře. Pořád bylo v mých nocích něco, co mi bránilo pevně zavřít oči. Pak mi za jedné dlouhé noci vykládal velký náčelník Cochise, že člověk může spát, aniž by spal. Že lze získat odpočinek a svěžest bez upadnutí do snu a zapomnění, aniž člověk zavře oči. Musíte si lehnout rovně na zem, bez podkládání hlavy. Natažený. Ruce kolmo vedle těla. Chodidla s patami nepříliš u sebe; špičky lehce do stran. A pak je třeba myslet na jedli a v myšlenkách objíždět větvová patra odzdola nahoru, pořád výš; ta jedle nemá vrcholek, nemá konec. Nesmíte se nijak namáhat, počítat, jen kroužit kolem toho stromu. A když člověk náhodou pomyslí na svou levou nohu, už ji necítí. I levá ruka je zatížena těžkými kameny. Nohy jsou pryč, ruce, trup a konečně hlava. Člověk tam leží už jen tělem. Ale duch sedí tam nahoře na jedli a dívá se dál do nebe, které je taky bez konce. A když pak po dvou hodinách vstanete, nejste odpočatý méně než ten, kdo zavřel oči a spal. Často dokonce víc, protože vás netrápí sny…“

Bylo k tomu zapotřebí všechno setřást, hlavně pevné myšlenky. A to bylo Indiánovi méně zatěžko než bělochovi.

Wyatt se tomu tehdy smál – ale příštího rána obdivoval starcovu svěžest.

A teď v nouzi si na tu noc vzpomněl. Položil se na zem a upřel zrak na azurově modrou oblohu, myslel na velkou jedli…

…Pak uslyšel Doneganův hlas, viděl ho, jak zastřelil soudce, jak zabil poštovního pomocníka a zastřelil dole u Arkansasu zezadu blonďatého chlapce… Wyatt tyhle myšlenky odsunul. I všechny ostatní. Postupně se mu to podařilo. A když po půl hodině chtěl zvednout levou nohu, byla jako odumřelá. Potřeboval mnoho síly, aby ji nadzdvihl; těžce dopadla zpět na zem. Klesl do příjemného bdělého pohroužení, do spánku, kterému ho naučil starý Apač…

Pozdě odpoledne se vzchopil. Ne, nebyl zcela čilý, ne tak svěží, jako by spal celou noc. Starost o vězně ho v podvědomí neopustila. A přece tu noc něco získal. Díky tomuhle indiánskému spánku dokázal později po velkém vyčerpání naprostým uvolněním znovu sebrat síly.

Dříve jel Wyatt přes noc až patnáct hodin, od odpoledne až do rozbřesku. Už delší dobu seděli přes noc v sedlech sotva polovinu toho času. Vyráželi o dost později a dříve sestupovali z koní.

Pak se svalili na deky a zírali jeden na druhého. Spánek – to bylo jediné, po čem toužili.

Byli už daleko v Nebrasce, když se Wyatt jednoho odpoledne rozhodl zajet k nejbližší osadě, aby doplnili proviant a další nezbytnosti.

Kolem šesté vjeli na pohublých koních do městečka Barbee. Ulici lemovalo jen nějakých dvacet domů. Saloon, holičství, jeden obchod, nesoucí hrdý název General Store, kovárna – jen to, co Wyatt Earp hledal, to nenašel: Sheriff Office.

Na dřevěném zábradlí seděl asi sedmnáctiletý chlapec. Měl lstivý obličej, šedé oči a tenká ústa, v jejichž koutku visela cigareta. Ruce měl zastrčené hluboko v kapsách svých špinavých džin. Číhajícím pohledem si změřil oba jezdce.

Wyatt přijel k němu. „Dobrý den – kde je tu kancelář šerifa, pane?“

Chlapec pomalu vytáhl pravačku z kapsy, postrčil si nový šedý klobouk z čela a přivřel oči. Konečně se vzchopil k odpovědi. „Co hledáte?“

„Kancelář šerifa.“

Mladík pokrčil rameny. Pak strčil ruku zpátky do kapsy a vyfoukl před sebe hustý bílý tabákový kouř.

Wyatt měl ve zvyku nosit maršálskou hvězdu většinou v kapse. Nepovažoval za správné, aby každý věděl, s kým má tu čest. Občas si ji připnul, jak se mu to zrovna zdálo vhodné. Teď ji měl v kapse.

Jelikož měl dojem, že mu hoch neodpoví, otočil se od něho.

Vtom uslyšel za sebou huhňavý chlapcův hlas: „Proč má tamten muž svázané ruce?“

Wyatt stáhl obočí. „Máš milé chování, chlapče. Na něco jsem se tě ptal. Ty mi neodpovíš, zato se mě na něco sám zeptáš. Měj se dobře, mladíku, našel jsi tu správnou práci.“

„Jak to myslíte?“

„Myslím, že by ses tu možná mohl stát soudcem. Je to zatraceně milé městečko, tohle Barbee.“

Obě hubené mladíkovy ruce zalétly ke koltům – a zůstaly tam bez hnuti. Zaprášený muž na koni měl náhle v ruce velký Buntline kolt. „Říkal jsem soudce, příteli – ne střelec. K tomu se nehodíš.“

Chlapec zastrčil ruce za zkřížený pistolnický pás. „Radím vám jet dál. Tady není žádný šerif. Zato tu máme něco jiného. A sice Ringa Martineze.“

„Aha.“

„Jen nedělejte, jako by vám to jméno nic neříkalo.“

„Ale ano, chlapče – říká mi toho celou spoustu.“

„Takže popožeňte své unavené herky. Nejbližší šerif je v Harrisburgu. Patnáct mil odsud.“

„Kde je Ringo Martinez?“ zeptal se Wyatt suše. Chlapec zasyčel: „Takže přeci strach, co? Pospěšte si pryč, Ringo Martinez je támhle v saloonu…“

Co říkal dál, to už Wyatt neslyšel. Obrátil koně k saloonu – sestoupil a přikázal i Doneganovi slézt. Otevřel dveře a strčil ho dovnitř.

V šenku bylo pološero. Wyattovy oči si musely zvyknout na přítmí. Pak rozpoznal vpředu kolem kulatého stolu vedle baru šest mužů. Hráli mlčky poker.

Wyatt pošoupl Donegana k pultu. „Barmane!“ zavolal.

Jeden z mužů sedících u stolu se neochotně otočil. „Co se děje? Nevidíš, že mám jiné záležitosti, člověče?“

„Jasně,“ odvětil Wyatt neúnavně. „Jenže bych rád dostal dvě sklenice vody.“

„Poslechněte si toho vtipálka! Člověče, u mě žádná voda není. Venku před domem je napajedlo pro koně, tam je jí dost. A teď se pakujte!“ Znovu se otočil k hráčům.

Wyatt vzal sklenici, ponořil ji do škopku s čistou vodou a podal ji Doneganovi. Sám si vzal také.

Jeden z hráčů si toho všiml a šťouchl do hostinského. Ten vyskočil a namířil vojenskou pistoli. „Tak – teď konec legrace. Já jsem Lad Ferner a nestrpím ve svém saloonu žádné trempy!“

„Hledám Ringa Martineze,“ řekl Wyatt klidně.

Jacka Donegana zamrazilo. Copak maršálovi přeskočilo? Mohl si přece domyslet, že Ringo Martinez je vůdce nějaké bandy zločinců. V posledních letech právě sem nahoru přitáhlo hodně tlup z jihu, aby si po prohrané válce našly nové pole působnosti. A ti muži, co seděli za stolem, vypadali přesně tak, jako by k nějaké takové bandě patřili.

Jeden z hráčů, tlouštík se širokým obličejem a záludnýma černýma očima, si tlustými prsty ohmatal knír. Byl to typický mexikánský obličej, orámovaný leskle černými vlasy. Těžká víčka přikrývala jeho oči téměř do poloviny a propůjčovala mužovu vzhledu něco číhajícího, nepříjemného. Konečně luskl prsty. „Ola, to hledá mě! Hallo, amigo, co pro mě máš?“

Wyatt se na něj klidně otočil. „Hezký pozdrav od Bata Mastersona. Znáte ho přece…“

V mžiku všichni muži kolem stolu vyskočili. Martinez vrhl letmý pohled ke dveřím a mrkl na barmana. „Můžeme zadem ven?“

„Ano!“

„Kde jsou koně?“

„Na dvoře.“

Martinez vrhl na muže z Missouri vzteklý pohled. „Kdo jste?“

„Mé jméno je Wyatt Earp!“

Mladý, středně vysoký muž s malým obličejem a tmavýma očima řekl polohlasem: „Je to maršál, Ringo – zezdola z Wichity. Znám ho!“ Pak dodal: „Je to nebezpečný střelec.“

Ringo obešel stůl. „Proč mě hledáte?“

Přes Wyattův obličej přelétl posměšný úšklebek. „Nehledám vás, pane Martinezi. Ještě ne. Snad brzy. Ale dám vám radu – osedlejte si rychle koně, nebo si to rozmyslím.“

„Není sám!“ zavolal jeden z mužů.

„Blafuje!“ zabručel muž u dveří.

„Pojď, Ringo, není nadto zmizet!“ mínil mladík, který stál za Ringem. „Ta věc smrdí! Věděl jsem, že v tomhle Zapadákově není bezpečno.“

Wyatt už pěknou chvíli držel v ruce kolt. „Zastavte, pánové. Propásli jste svůj čas. Počítám teď klidně do tří –, a když pak nebudou vaše železa na zemi, začne moje plivat oheň. Raz, dva…“

Na podlahu dopadly těžké revolvery. Jen Martinez tam stál jako před chvílí. Číhající, vyčkávající.

„Váš kolt!“ vyjel na něj Wyatt.

„Takže přece past,“ řekl Martinez.

V náhle se vetvořivším tísnivém tichu prohlásil Wyatt: „Máte ještě dobrou šanci, Martinezi! Zmizte. Nikdy nenabízím třikrát!“ Martinez se otočil ke svým lidem. „Pojďte!“

Kvapnými kroky opustili šenk zadním vchodem. Brzy nato bylo slyšet spěšný dusot kopyt.

Salooner byl náhle jako vyměněný. Uctivě přišel k Wyattovi. „Nevěděl jsem, co jsou ti lidé zač. Myslel jsem, že patří k nějakému z velkých rančů za hranicí. Ten tlustý přece vypadal jako předák…“

„Ano, jako tvrdý upracovaný jezdec z pastvin, který celý život nedělá nic jiného než práci v sedle, tak přesně ten tučný Mexičan vypadal.“

Když byli už skoro u dveří, zavolal hostinský: „Co bude s těmi revolvery, maršále?“

„Dejte na ně pozor; cestou zpátky si je vyzvednu.“

Už seděli v sedlech, když se Donegan ozval: „Teď si jenom přeju, aby nás ten tlustý Martinez sledoval, viděl, že jsme sami, pak by nastala mela, Earpe!“

Wyatt mlčel.

Vzadu stále seděl chlapec na zábradlí.

Kousek před výjezdem z osady po levé straně objevil Wyatt poměrně velký dům s nápisem Grand Hotel.

Zeptal se hospodáře, jestli nemají nějakou místnost bez oken a se dveřmi na zámek.

„Ano, pane – máme komoru na nářadí.“

Jack Donegan byl přes své protesty odkázán do komory. Wyatt vzal petrolejovou lampu, kterou s sebou hospodář přinesl, a osvítil místnost. „Támhle stojí postel, Donegane. A teď sem dejte ruce!“ Sňal mu pouta.

Donegan si mnul zápěstí. V jeho nažloutlých očích zaplanula zrádná světélka. „Dobrou noc, maršále!“

Wyatt zavřel zvenčí dveře a zasunul těžkou závoru. Dal si připravit jídlo a zanesl Doneganovi jeho díl. Pak i on ulehl.

Po jídle šmátral Jack Donegan rukama i nohama po úplně černé střešní místnosti. Nikde nebyly žádné druhé dveře ani okno. Hodil sebou na tvrdé lůžko.

Musím odtud! pracoval jeho mozek. Kdo ví, jestli mi ten člověk ještě někdy nechá volné ruce.

Připlížil se ke dveřím a vyzkoušel poklepáním jejich tloušťku. Vyloučeno! Tudy to nejde. Dveře byly příliš silné a se závorou se odtud nedalo hnout.

Jack prozkoumal i okolní stěny, všude klepal a poslouchal.

Nic. Holýma rukama by nedokázal vyškrábat ve stěně díru, kterou by se mohl dostat na střechu. Maršál nenechal v místnosti ani jediný předmět. Odnesl dokonce i židli.

Nakonec Donegan posunul postel od stěny – a zakopl o lištu na prknech. Okamžitě se sehnul.

Chtělo se mu vyrazit radostný pokřik. Pod lůžkem byly padací dveře. Kovový kruh uprostřed mu pomohl zvednout poklop.

Dveře byly nesmírně těžké a muž byl vysílený.

Těžce oddychoval a sténal, až se mu nakonec podařilo poklop nadzvednout. Vtom pod sebou uslyšel hlas maršála: „Tak, amigo, teď jste si zajistil dost pohybu. Zase to zaklapněte a lehněte si. Zítra ráno v pět vyrážíme dál.“

Donegan práskl poklopem tak, že se otřásl celý dům.

Wyatt na padací dveře přišel, když prohlížel komoru. Doufal, že na ně Donegan nepřijde. Přesto však byl tak opatrný, že si dal od hoteliéra přidělit pokoj pod ním.

Vrah se musel opět vzdát svého snu o útěku. Ještě funěl námahou, když sebou hodil na postel.

Když hoteliér Wyatta kolem páté budil, musel se Missourijec vytrhnout z těžkého omámení. Jakmile stál na nohou, došel vrávoravě ke dveřím proběhl chodbou, po schodech nahoru a otevřel dveře Doneganova pokoje‘

Muž ležel na lůžku.

Wyatt neznatelně oddechoval. „Hej, Donegane, jede se dál.“ Prospaná noc udělala Wyattovi dobře, ale nemohla smazat stopy přestálé námahy.

V pozdním dopoledni se Wyatt náhodou ohlédl. Uviděl za sebou několik jezdců. Vzal si dalekohled, zaostřil a pozoroval je.

„No, kdo se to tam za námi plazí?“ vyzvídal Donegan.

Wyatt mu nedal žádnou odpověď. Co by to také mělo za smysl, sdělit banditovi, že se k nim blíží Martinez se svými lidmi.

K poledni zastavil Wyatt na vyvýšenině u skupinky keřů a nechal Donegana sesednout. Nastavil si dalekohled a díval se jím k severu.

„Poslouchejte, Donegane. Tam vepředu přijíždí Ringo Martinez se svými lidmi. Kdyby vás chtělo napadnout ty muže varovat, vezmu vás koltem přes zátylek. Je to jasné?“

„Naprosto jasné.“

Martinez jel nic netuše dál.

Náhle ten mladý člověk, který včera Wyatta pozoroval, strčil do Ringa. Ukázal na stopu, po které jeli. Martinez se obrátil.

„Haló, pánové!“ zavolal Wyatt. „Jaká náhoda, že se tu potkáváme.“ Viděl, že mají bandité zbraně opět v pouzdrech.

Martinez vrhl na maršála zpod přivřených víček hněvivý pohled. Konečně prohlásil: „Bavíte mě, Earpe!“

„Vy mě taky, Martinezi!“ Wyatt věděl, že tlustého vůdce banditů hledají v Texasu kvůli vraždě a několika loupežným přepadením. Věděl taky, proč ho Martinez pronásleduje.

Bleskově zajela ruka chlapce s bodavým pohledem ke koltu. Měl už také kolt napůl venku z pouzdra, když ho trefila maršálova kulka. Přímo do zápěstí.

I ostatní bandité sáhli po koltech. Ale jen Martinez byl dost rychlý, aby se dostal ke střelbě. Jenže jeho kulka minula cíl o dva yardy.

Střídavým výměnným pohybem Wyattova pravice téměř neviditelnou rychlostí přejížděla zbraň. Tenhle trik byl nebezpečný a starý Wyatt to později proklínal. Dnes to však byla jediná možnost, jak vypálit bleskuhle za sebou čtyři rány. Nejtěžší na tom byla přesná trefa. Celé roky to h\c v Missouri s bratry cvičil. A stal se nepřekonaným mistrem.

Martinez ležel na zemi a jeho čtyři druzi s ním. Jen chlapec, kterého Wvatt trefil do pravého zápěstí, ještě seděl v sedle.

Jeho obličej zešedl a zdál se najednou mnohem starší. Wyatt znovu nabil kolt. Ostře pohlédl na muže. „Jak se jmenujete?“

„Esterra,“ vyrazil ze sebe mladík.

„Poslouchejte, Esterro, nebo jak se jmenujete. Jednou jste z toho unikl. Vezměte si to jako poučení pro život. Ringo Martinez byl loupežný vrah. Stejně by ho pověsili. A vidím támhle Flahertyho, ten je taky vrah. A tamto je přece Cormora Jim, ne?“

Esterra přikývl.

„Snad jste taky vrah, Esterro. Ale já vás neznám, a proto to nemůžu dokázat. Dnes máte svou šanci. Už bych vás nechtěl potkat!“ Wyatt kolem něho přejel.

Doneganův obličej byl rudý zlostí. Jak míjel mladíka, křikl na něj: „Ty bídný psisko! Nezasloužil bys nic jiného než tvoji kumpáni! K čemu máš, člověče, tamhleten kolt? Tak ho přece odpráskni! Do toho!“ Divokým pokřikem pobídl koně do cvalu a vyrazil vpřed.

Wyatt za sebou uslyšel cvaknutí kohoutku, obrátil se a současně vystřelil.

Kulka trefila Esterru do paže.

Wyatt stále držel kolt v ruce. „Nepoučil jste se – svobodu si nezasloužíte. Tak, odhoďte pistoli!“ Zdálo se, že maršálův ledový pohled ochromoval. „Kupředu, pojedete vedle mě.“

Přiměl Esterru ke spěchu a brzy Donegana dohnali. Pak Wyatt Esterrovi ovázal šátkem obě rány.

V Harrisburgu ho zanechal u šerifa. Ten dal zavolat doktora a zaplatil chlapcovo ošetření.

Wyatt jel s Doneganem dále.

Kdo by se v té chvíli podíval na jeho tvrdý, uzavřený obličej, nemohl by vytušit, co se odehrává v maršálově hlavě. Koho by napadlo, že jeho myšlenky byly teď u banditů, které musel sestřelit z koňů, protože ho chtěli zabít. Pak se jeho myšlenky přesunuly k Ringoví Martinezovi. I ten by ho b? val rád zabil.

A on, maršál Earp, musel zabíjet, aby zachránil svůj život.

A on zabíjení tak nenávidčl. Víc než cokoliv na světě. Celý život. Proto taky nenáviděl Jacka Donegana. Člověka, který vraždil bez nutnosti a ohrožení.

Uprostřed noci překročili hranici Wyomingu. A ještě před sebou měli sto mil.

Dosáhnou svého cíle?

Wyatt věřil, že spolu s Esterrou se zbavil poslední překážky na cestě Mýlil se. Ta největší ležela ještě před ním.

Přesněji řečeno: čtyři míle před ním. Nahoře v horách – Laramie Mountains. Ležela natažená na kamenité zemi a měla sněhobílé vlasy a bronzově hnědý obličej, jejž brázdily tisíce vrásek. Hluboké hnědé oči připomínaly pohled sokola. Vzadu ve vlasech čnělo jediné rudé pero.

Muž shlížel dolů na cestu a ostrým zrakem zkoumal oba jezdce, kteří se zdálky blížili ke skalám, dosahujícím tady poblíž Laramie River téměř dvou tisíc yardů.

Muž se kousek odplížil a zvedl se. Měl obrovskou postavu a široká ramena a byl oblečen do srnčí kůže. Za opaskem měl nůž a kolt 45.

Jeho tvář se podobala masce. Tvrdá, bojechtivá, divoká, a přece ledové vyrovnaná. Každý Indián od Montany až dolů po Arizonu ten obličej znal. Patřil už téměř bájnému siouxskému náčelníkovi Rudému oblaku.

Byl už dlouho považován za mrtvého. Stále však ještě žil. On, nejobávanější rudoch, jaký kdy žil ve Státech. A osud připravil historické setkání mezi ním a mezi později stejně slavným Wyattem Earpem.

Když o tom později Wyatt Earp vyprávěl, říkal pokaždé nejdřív, že to celé stále nemůže pochopit. Stejně jako každý jiný běloch považoval nebezpečného Siouxe za mrtvého. Už jako dítě jeho jméno znal a používal s jinými chlapci při hrách: „Jsem Rudý oblak, velký náčelník Su-Indiánů, jak se Siouxové sami nazývají…“

Až mnohem později se ukázalo, že Rudý oblak ještě skutečně žije. Prastarý válečník sám zasáhl za své kmenové bratry do jednání o rezervacích dole v Cheyenne.

Přijel na bílém koni v plném válečném nalíčení, se sedmdesáti jezdci… Říkalo se, že se dožil sta čtyř let. Nikdo přesně neví. Každopádně to není tak, jak psali ve West-Observer, že padl ve velké indiánské bitvě u Little Big Hornu…

Teď v létě 1874 byl ještě na válečné stezce. Patřil k těm několika náčelníkům, kteří se nenechali zavřít do rezervací, kteří se neváhali vydat ani proti větším vojenským oddílům nebo přepadávat celé skupiny kovbojů a stále vytrhávali kolejnice ohnivého oře, který proti jejich vůli už několik let dusal starým územím Siouxů.

Rudý oblak na severu a apačský náčelník Cochise na jihu představovali poslední pevnosti velkých indiánských kmenů. S tím rozdílem, že Cochise byl rozumnější a vyjednával s bílými.

Rudý oblak nevyjednával nikdy. Vedl železný režim Ogellalahů a držel se ho až do své smrti. Stál tam jako socha. Vzpřímený. Pak zvedl ruku.

Ve skalní rozsedlině za ním se objevili tři mladí muži. Bronzově hnědé ohebné postavy s dlouhými černými vlasy a hrubým koženým oblečením.

Náčelník ukázal horskou stezku. Mlčky a neslyšně zmizeli Indiáni ze skalního výčnělku.

Oba muži se utábořili ve skalním zářezu.

Donegan ohlodával kus masa, které Wyatt opekl. Maršál zamyšleně pohlížel do praskajícího ohně – a náhle měl dojem, že zaslechl nějaký šelest. Tiše a nenápadně pátraly jeho oči po protějších skalních výstupcích.

A pak spatřil něco, co mu zmrazilo krev v žilách: strašnou žlutočerveně pomalovanou grimasu – Siouxe Ogellalaha na válečné stezce. Jedním skokem byl Wyatt u svého koně, seděl v sedle, a dřív než se cokoliv stalo, uháněl zavěšený pod koněm sotva šest stop širokou soutěskou. Za ním se už ozýval ohlušující řev. Rozlehly se výstřely. Svištící kulky odrážely od kamení a létaly vzduchem zpět. Jack Donegan se s otevřenými ústy díval za maršálem. Pak uslyšel povyk Indiánů. Na zlomek sekundy seděl jako ochrnutý, pak vyskočil. Dostal olné ruce k jídlu, takže se vyšvihl do sedla a hnal se za maršálem. Jedna kulka trefila banditova koně. Ryzák klopýtl a složil se. V tom okamžiku do průsmyku k Doneganovi vyrazilo nejméně půl tuctu Indiánů, Wyatt strhl pušku. Ozvěna výstřelů se mísila s křikem Siouxů. Ale byli zataveni.

Donegan je sledoval skelným pohledem a pak se rozběhl k maršálovi, vztekle ze sebe vyrazil: „Dejte mi pistoli!“ Wyatt ukázal za sebe – „Zůstaňte v tom skalním výklenku.“ Donegan skočil do trhliny a přitiskl se ke chladnému kameni. „Co chcete? Vždyť jsou tu nejméně dva tucty rudochů. To je chcete zastavit sám? loďte mi ten kolt.“

Wyatt se otočil a upřel na něj zvláštní pohled. „Strach?“ zeptal se. „Člověče, vy máte ale nervy! Dejte mi přece ten kolt. Já vás nezastřelím. Byl bych blázen, vyřadit tak dobrého střelce. Vy mě tu budete bránit, Earpe! Jako jste nás bránil na hranici a před Martinezovými lidmi.“

„Tohle tady je jiná hra,“ řekl maršál tiše. „Jsou to Siouxové!“ Nahoře u soutěsky leželi ranění Indiáni. Nebyli mrtví a teď se plazili zpátky.

„Proč jste se jich nezbavil? Každý z nich pro nás představuje smrtelné ebezpečí.“

„A každý mrtvý dvojnásob, Donegane. Nezastřelím žádného člověka když mám možnost ho nechat žít.“

„Ale když nás ohrožuje…“

„Tihle ranění nás hned tak neohrozí.“

V soutěsce bylo ticho. Po chvíli se Donegan zeptal: „Co teda bude? Přece tu nezůstaneme trčet?“

„Musíme!“ Náhle se Wyatt stáhl a rozšířenýma očima hleděl na muže který se objevil nahoře na kraji soutěsky. Měl bílé vlasy, tvrdý, vyschlý obličej se sokolím pohledem v očích. Vzadu ve vlasech měl jedno velké rudé pero.

„Střílejte přece, Earpe!“ naléhal Jack roztřeseně. Wyatt se nehýbal.

Indián přicházel pomalu a rozvážně.

Jack Donegan se náhle zarazil, natáhl ruku dopředu a nakonec ze sebe zastřeným hlasem vypravil: „To pero. To pero!“ Vyskočil z výklenku. Wyatt ho strhl zpátky.

„Rudý oblak! Poznal jsem ho – je to siouxský náčelník Rudý oblak –!“

Wyatt to už dávno věděl. Poznal ho, už když ho zahlédl tam nahoře. Náčelník přišel až na dvacet yardů a pak se zastavil. Zvedl pravou ruku a zavolal překvapivě tvrdým hlasem: „Bílí muži mají vyjít.“

„Co od nás chceš?“ zeptal se Wyatt.

„Budu s vámi mluvit!“

„Kde jsou tví bojovníci?“

„Nahoře.“

„Proč na nás střílíte?“

„Bílí muži přicházejí z Cheyenne a nesou mluvící papír do Fort Laramie.“

„Ani nepřicházíme z Cheyenne, ani neneseme dopis do Fort Laramie. Jedeme z Kansasu a chceme do Sheridanu.“

„Bílý muž lže. Je to kapitán Hunter z Laramie. Jen změnil svůj vojenský kabát.“

„Rudý oblak je slavný náčelník. Ale tentokrát se mýlí. Jmenuji se Wyatt Earp a jsem maršál z Kansasu.“

„Earp?“ zdálo se, že Indián přemýšlí. „Bílý muž lže!“

Wyatt vyndal z kapsy maršálskou hvězdu a zvedl ji vzhůru. „Tohle je mé znamení. Žádný jiný důstojník nemá hvězdu.“

Indián přemýšlel, pak se otočil a šel pomalu vpřed.

Jak se Doneganovi podařilo tak rychle mu vyškubnout kolt z pouzdra, to nikdy Wyatt nepochopil.

V každém případě zahřměl těžký revolver.

Kulka se zaryla do skály vedle náčelníka. Wyatt vyrazil banditovi zbraň

z ruky a drsně ho strčil zpátky. „Blázníte?“ Z Rudý oblak zůstal stát a oba pozoroval. Pomalu otevřel tenká ústa. „Bílí muži na mě stříleli!“ Znělo to jako rozsudek smrti.

Wyatt zaťal zuby. Pak zavolal: „To bylo nedopatření…“

„Jen druhý bílý muž střílel! Tvůj přítel!“

„Není můj přítel!“

Náčelník přišel pomalu zpět. Zůstal stát tam co prve. „Není tvůj přítel? Proč s ním tedy jedeš?“

„Je to vrah. Zastřelil soudce. Musím ho dovézt do Sheridanu.“

Dlouho spočíval náčelníkův zrak na Wyattově obličeji. Zdálo se to celou věčnost, než konečně řekl: „Vydej ho.“

Wyatt potřásl hlavou. „Ne.“

„Je to vrah.“

„Ano.“

„Musí tedy zemřít?“

„Ano.“

„Pak má zemřít tady.“

Zločinec zbledl. Pak chytil maršála za kabát. „Earpe! To nemůžete udělat – Earpe!“ V jeho očích se zračila hrůza.

Wyatt se otočil a odstrčil ho. „Slyšel jsi mou odpověď, náčelníku. Musím toho muže dovézt do Sheridanu.“

„Vydej ho! Když nejsi kapitán Hunter, nechám tě jet dál.“

„Proč?“

„Protože se mi to tak líbí. Protože jsi mě nechal přijít až sem. Protože máš dobrý obličej a protože jsi mu vyrazil revolver z ruky. – On ale tady musí zemřít.“

Wyatt zavrtěl hlavou.

„Pak zemřeš taky,“ odvětil chladně náčelník. „Budu bojovat.“

Indiánův obličej neukázal žádné pohnutí. „Není nic k bojování. Mám s sebou mnoho válečníků.“

„Není jich mnoho.“

„Ty mi nevěříš?“ zeptal se stařec číhavě se zvýšeným hlasem. „Jen jsem řekl: není jich moc.“

„Víc než dvacet.“

„Hodně říkám padesáti.“

Náčelník pátravě spočinul v Missourijcových očích. „Ty s námi chceš bojovat?“

„Ty mě k tomu nutíš.“

Indián se znovu obrátil a Wyatt na něho zavolal: „Proč jsi k nám přišel?“

Dlouhý, obzvláště zkoumavý pohled zalétl nahoru k maršálovi. „Protože přece jen zemřeš, tak ti to teď řeknu: zasáhl jsi mé bratry jen tak, aby nemohli bojovat. A to i přes nutnost a spěch. To mi dokazuje, že jsi přemýšlivý a dobrý člověk.“

„A přesto mě chceš nechat zemřít.“

„Ty to jinak nechceš.“

„Víš, že musím dovézt toho muže do Sheridanu.“

„Ale nemusíš za něj bojovat. Můžeš považovat svůj úkol za vyřízený.“

Wyatt zavrtěl hlavou. „Dovezu ho do Sheridanu.“

Nekonečně pohrdavý úsměv cukl ostrým koutkem úst starého Indiána. Pomalu se otočil a šel zpátky.

Donegan, zaplavený potem, se opíral o skalní stěnu a zíral na Wyatta. Najednou vybuchl: „Nevím, jak se to stalo, Earpe! Opravdu nevím…“

„Buďte zticha.“

Minuty míjely. Nic se nedělo.

„Na co čekají?“ zašeptal Donegan.

„To nevím, snad na noc.“

„A vy, na co čekáte vy?“

Maršál pokrčil rameny. Snad čekal na zázrak.

Jisté bylo jen jedno: noc určitě přijde…

Muž z Missouri věděl, že proti Indiánům nemá žádnou velkou šanci. Zaútočili až tehdy, když přišel jejich čas. Pak vyrazili a bojovali. Tak, jako by jim šlo o život. Každý až do posledních sil, s puškou, koltem, nožem a pěstí.

A proti dvaceti Siouxům neměl samotný muž víc možností než jeden medvěd proti smečce vlků. I kdyby jich pár skolil, ostatní by ho roztrhali.

Ale vraha Donegana nevydá. Ano, střílel i na náčelníka zezadu, jak bylo jeho zvykem. Požadavek rudocha nebyl vůbec neopodstatněný.

Ale Wyatt ho nevydá.

Ani za cenu vlastního života.

Hodina za hodinou se vlekla úzkou soutěskou na kraji Laramie Mountains. Přicházel večer.

Oba muži dřepěli mlčky na zemi a upírali oči do tmy. Jen občas zahrabal některý kůň kopytem.

Zůstalo ticho.

Wyatt vstal, vzal čtyři silné kusy látky a omotal jimi kopyta svého koně. „Honem, do sedla!“

Bandita vyšplhal do sedla a Wyatt vyskočil za ním. Vzal uzdu a vedl koně který došlapoval téměř neslyšně. Soutěska se směrem z kopce stále zužovala. Oba muži zadržovali dech a naslouchali nočním zvukům.

Wyatt už viděl mezi skalami slabý proužek blednoucí oblohy a doufal, že se už blíží k údolí, když náhle tmou zableskl výstřel. Maršál skočil z koně, strhl Donegana ze sedla a přitáhl koně ke stěně soutěsky.

Jeden, dva tři výstřely se ozvaly a ozvěna chladných skal je několikrát znásobila. Pak nocí zazněl tvrdý náčelníkův hlas: „Bílí muži chtějí pryč. –Jen jeden bílý muž může odjet, ten se stříbrnou hvězdou.“

Bezpochyby stáli u východu ze soutěsky Indiáni a čekali na ně.

Náhle se Donegan obrátil a udeřil maršála oběma pěstmi do brady. Wyatt po překvapivém útoku udělal krok zpět a klopýtl. Bandita vyskočil do sedla, pobídl koně podpatky a tlumeným cvalem ujížděl pryč.

Znovu se ozvaly výstřely. Teď střílel i Wyatt. Ale ne po Doneganovi, nýbrž jen tak do vzduchu. Když Donegan uprchl, snad nechají jeho – muže s hvězdou – jít. Soudcova vraha pak bude muset znovu najít. I kdyby měla cesta zase začít v Dodge: Podstoupí ji znovu.

Finta se povedla. Jack Donegan ujel. S radostným výkřikem dosáhl volného údolí a zmizel s rychlým zvířetem na východě. Jednou zastavil, aby strhl koni z kopyt látku, pak uháněl dál. Na východ, k North Plate River.

Wyatt zůstal v soutěsce. Jeho výstřely zmátly indiánskou hlídku. Náhle vyraživší kůň byl už padesát yardů za nimi, když Siouxové pochopili, co se vlastně stalo. A to už bylo pozdě. Jeden z bílých mužů unikl. Indiáni vyrazili pokřik.

Maršál se opřel o skálu a čekal.

Uplynulo skoro tři čtvrtě hodiny, když uslyšel blížící se kroky. „Je to muž s hvězdou, co tu stojí?“

„Ano.“

Náčelník chvíli mlčel. „Myslel jsem si to.“

Wyatt šel pomalu k němu. V odstupu několika yardů od náčelníka i zajatce se drželi bojovníci. Rudý oblak pomalu a důstojně usedl na zem. Dva muži před něho položili zapálené pochodně. Vypadalo to jako táborový oheň.

Wyatt zůstal stát.

Náčelník naznačil, že se má také posadit. Po delší pauze Rudý oblak začal: „Čas rudého muže končí. Bílý muž nám sebral naši zem a ve stovkách válek nás téměř vyhladil. Moji bratři to nechtějí pochopit – a já taky ne.

Vím, že už nic nezměním, ale bojuji, dokud mé bílé vlasy navždy nepokryje zem. Nemůžeme žít na tom cáru půdy nahoře u Yopi. Nejsou tam žádní buvoli, které bychom mohli lovit, a sotva ještě jiná zvířata a příliš málo vody. Ale my tam máme žít – zemřít měl člověk, který nás tam odkázal Rudý oblak však chce zemřít ve svobodě, v zemi, kterou bude až do p0. sledního dechu považovat za svou zem – zem svých otců.“

Wyatt mlčel. Obdivoval způsob, jakým starý Indián mluvil.

Dlouho zůstalo ticho. Náhle Rudý oblak vstal s hbitostí, jakou by u něho sotva mohl člověk předpokládat. Výraz v jeho očích se změnil. Planul v nich divoký oheň. „Zemřeš, protože jsi nechal uprchnout bílého muže, který mě chtěl zabít. Nevěřím, že to byl vrah. Moji válečníci tě odvedou z těchto hor k Modré vodě. Zemřeš tak jako mnoho tvých bratrů. Snad jsi přece kapitán Hunter, který měl přivézt z Cheyenne mluvící papír.“

Co mohl mít proti tomu důstojníkovi? Wyatt se na to rozhodl náčelníka zeptat.

Starý si opřel ruce o boky. „Utekli jsme. A uprchlíky chytají a střílejí. Ve Fort Laramie by ale museli mít rozkaz, aby mohli zničit náš tábor, kdekoliv ho najdou. Tenhle rozkaz přináší muž, který se jmenuje Hunter.“

„A odkud to víš?“

Ústy Indiána opět škubl pohrdavý úsměv. „Vím to. To stačí.“

Siouxové vyvedli Wyatta ze soutěsky nahoru do jednoho z otevřených horských údolí. Tam měli své koně. Svázali mu ruce a posadili ho na jednoho z malých vytrvalých poníků.

Když vyšlo slunce, dal náčelník zastavit.

„Tohle je Modrá voda. Tady zemřeš. Vidíš tam nahoře ten ležící kmen? Je dutý a z jeho konce kape voda, která přichází z hor, Kape jemně, každou minutu jen jedna kapka. A ty budeš ležet čelem pod kmenem a čekat na kapky, které tě usmrtí. Budou pozvolna užírat tvé nervy a pak ducha…“

Wyatt už o tom krutém siouxském způsobu zabíjení slyšel. Utéct nemohl. Měl svázané ruce a dřepěl opět před malým ohněm. Obklopený sedmadvaceti bojechtivými muži, kteří neměli co ztratit.

Strnule shlížel náčelník do údolí.

Už několik hodin se maršál zabýval myšlenkou, která by mu snad mohla přinést záchranu…

„Rád bych velkému náčelníkovi hrdých Siouxů něco řekl!.“

„Nedělej tak velká slova. Víme, že námi opovrhujete.“

Wyatt vstal. „Mýlíš se. Nepohrdáme vámi. Můj otec měl mezi Indiány mnoho přátel. A já jsem znal starého muže, který patřil k národu velkého náčelníka Cochise…“

„Nemluv o tom zrádci.“

„Cochise nebyl žádný zrádce.“

„Uzavřel mír s bílými a to je totéž co zrada.“

Wyatt zvedl ruku. „Ne, díky míru udržel mnoho svých bratrů naživu. A získal velkou rezervaci…“

„Už nemůžeme vyjednávat. Pronásledují nás.“!

„Snad bych za vás mohl jednat já.“

Náčelník svraštil obočí. „Ty? Bílý muž za téměř třikrát deset uprchlých Indiánů z kmene Siouxů!“

„Chtěl bych to zkusit. Moje slovo má váhu. Víš, že nosím hvězdu!“ Samozřejmě Wyattovi bylo jasné, že hvězda neznamenala nic, pokud šlo o Indiány. Ale byla to jeho jediná šance.

Mlčky, s uzavřeným obličejem mu dlouho naslouchal muž, jehož jméno kdysi prošlo celou zemí jako hořící pochodeň. Pak vstal.

„Nemám nic z tvé smrti. Ale také jsem ještě nikdy nevěřil bledé tváři. Můj život se blíží ke konci. Nevystavuji se žádnému nebezpečí, když tě nechám jít. Vím, že nebudeš mluvit za mé bratry. Ale pošlu tě zpátky s pověřením, za nás vyjednávat. Chceme víc půdy. Zemi, kde bychom mohli žít, kde je voda, kde jsou v zimě zvířata, která bychom mohli lovit. Potřebujeme dřevo na oheň, kůže na oblečení a na stany…“

Kolem třetí hodiny odpoledne sestupoval státní pomocný maršál Wyatt Earp na darovaném indiánském koni podél Modré vody do údolí.

Když se po určité době otočil, viděl nahoře na holé vyvýšenině stát obrovitou postavu indiánského vůdce, který ho nehnuté sledoval.

„Toho koně ti daruji,“ řekl předtím. „I když nemáme nic na rozdávání. Nic si od dnešního dne neslibuji, muži s hvězdou. Můj život končí a já musím vyzkoušet každou možnost, jak svým bratrům pomoci. Tady je nás třicet. Celkem je nás dvakrát tisíc se ženami a dětmi…“

Na Wyatta udělal výjimečný muž hluboký dojem. Ještě po mnoha hodinách slyšel Indiánova slova: „Nic neočekávám … věnuji ti toho koně…!“

Za mlhavého deštivého rána dorazil muž na indiánském koni k Fort Laramie, známé po celých Státech.

Plukovník Griffith byl přísný pohublý důstojník. Wyatt mu vyprávěl svůj příběh. Důstojník ho měřil nedůvěřivým pohledem. „Rudý oblak? Ale, milý příteli, ten je už víc než deset let mrtvý.“

Wyatt tu bojoval, jako celý svůj život, za právo. A byl odmítnut. Kdo vlastně byl? Nějaký malý pomocný maršál z Kansasu.

Jeden z mladších důstojníků ho náhodou zahlédl vyjíždět z brány. Náhle zavolal: „Hej, pane, víte, že jste zatraceně podobný Wyattu Earpovi?“

Wyatt se na něj na moment otočil. „Ne, to jsem vůbec nevěděl.“ Pak vyjel ven. Plukovník Griffith stál u okna.

„Poručíku Duraney!“

„Pane!“

„Vy jste znal toho muže?“

„Ne – ale byl ohromně podobný konstáblovi, kterého zná celý Kansas Texas a snad i Colorado, Wyattu Earpovi!“

„Ale… tak se taky jmenoval!“

„Co, to byl… A co chtěl?“

Plukovník mu to vyložil. Duraney se zatvářil vážně. „Je maršál, a můj otec vždycky říkal, až tu jednou nebudou vojáci, zbudou jen lidé s hvězdou, kteří se budou obětovat za jiné. A tohohle Earpa si otec velmi vážil! Vím to docela přesně.“

Poručík dostal rozkaz přivést maršála zpět. Znovu vstoupil Wyatt do velitelova domu. Tentokrát mu plukovník nabídl židli a uvažoval ve vší vážnosti s mladým mužem z Texasu, jak by se věc dala vyřešit. Sám by z Fort Laramie nemohl nic rozhodnout. Ano, ten příkaz, který přivážel kapitán Hunter – ostatně tahle informace byla pravdivá – se dal zrušit. Ale rozhodli se, že budou usilovat v Cheyenne o vyřešení.

Když Wyatt pozdě večer opouštěl pevnost (kterou měl za svůj život navštívit ještě jednou), věděl, že se pro lid náčelníka Rudého oblaku něco udělá.

Wyatt dostal proviant, novou munici a dobré sedlo. Byl přichystán na dlouhou cestu. Chtěl zpátky do hor – a pak za mužem, kterého musel dovézt do Sheridanu.

O čtyři dny později jel Wyatt podél západních svahů hor. K večeru před ním náhle zasvištěl šíp a zaryl se do kmene borovice ve výšce ramen. Byl to šíp s rudým perem.

Wyatt zastavil. Když se ohlédl, spatřil na stráni několik jezdců. Indiáni. Pomalu vedl jeden z mužů svého koně dopředu. Wyatt mu klidně hleděl vstříc.

Muž před ním mlčky zastavil. Pak mu divoch, kterého přes dvě desítky let honily celé armády vojáků, podal ruku.

„Dodržel jsi slovo!“ Wyatt se nedozvěděl, jak to náčelník zjistil. „Co se stane, to nevím. Ale ty jsi dodržel slovo. A Rudý oblak nechce od bílého muže nic zadarmo.“ Zvedl ruku a Wyatt ke svému nekonečnému údivu viděl, jak dva rudoši vezli svázaného Jacka Donegana na maršálově plavém koni.

„Okamžitě jsem za ním poslal své bojovníky. Ale chytili ho až dalšího rána. Tady ho máš. Ale nenech ho sednout na indiánského koně. Jinak ho sestřelím –“

Brzy večer, když maršál vjel s vězněm do Douglasu. Hned navštívil šerifa. Ten mu však bohužel nemohl poskytnout žádnou celu. Všechny byly plné –

Douglas bylo horké městečko. Takové malé Dodge City…

Wyatt vzal spolu se šerifem Donegana k Červenému Psu. Tenhle saloon patřil Irenu McCorey. Obrovský zrzavý hospodský měl pro banditu tu správnou místnost. Byla v podkroví, neměla okna ani padací dveře ani žádnou jinou skulinku, která by vedla ven. Jen dveře a ty byly pevné.

Wyatt dal Jackovi donést jídlo a kávu a pak ho zamkl. Sám se prošel po městě, vypil v saloonu Duffa Vaughama jednu brandy a vrátil se k Červenému psu, kde se uložil k spánku.

Nancy Lawrencová byla dívka, která tu už dva roky pracovala v kuchyni. Čirou náhodou viděla, jak přivedli vězně. Co mohl ten člověk udělat? Nancy na to myslela ještě večer ve svém pokojíku, který ležel v podkroví vedle místnosti, v níž byl ten muž zavřený.

A Nancy postřehla ještě něco jiného. Pohled, který po ní hodil, když ho vedli kolem kuchyně. A to ji zviklalo. Nikdo se tady na ni tak nepodíval. Nebyla hezká, tak to ani neočekávala. Ale ten muž na ni mrkl…

Ve dvě hodiny stála před jeho pokojem a naslouchala. Pak si dodala odvahu a zaklepala. Donegan byl okamžitě u dveří a přitiskl ucho na dřevo. „Kdo je tam?“

„Já. Nancy – z kuchyně.“

„Nancy!“ Banditovi vystoupil pot na čele. Mohlo by mu děvče pomoci?

Nancy mu pomohla. Jako služebná měla druhý klíč a odemkla. Z okna svého pokoje mu ukázala, kde stojí stáj. A kde má salooner svou pistoli. Teprve když se cizinec ptal po penězích, lekla se.

Jack Donegan s ní stál dole v chodbě. Měl pás s pistolí, v ruce starou pušku a balíček s chlebem a špekem. „Kde jsou peníze, Nancy?“

Dívka stála u dveří a vyděšeně na něj zírala. „Peníze –?“ Předtím si myslela, že se tomu cizímu muži líbí. Ten ale chtěl jen revolver, koně a proviant. Všechno už měl. Kůň stál osedlaný u vrat stáje. Nejlepší Irenův kůň. –A teď chtěl ještě peníze.

„Kde má salooner své peníze?“

Nancy ustoupila. Viděla jasně planoucí cizincovy oči. Nebyla moc chytly– Ale zlodějka nebyla. A kde jsou peníze, to neprozradila. Vždyť k ní byl hostinský vždycky hodný.

„Peníze!“ slyšela cizincův hlas jako z veliké dálky.

Pak ucítila na krku jeho hrubé ruce.

Ležela tam na schodech na dvůr, když ji ráno Iren našel. „Klopýtla,“ koktal pro sebe, když ji nesl do domu. „Byla přeci vždycky ta první, která vstávala. Zakopla na schodech –“ Ale Wyatt to věděl lépe.

Asi šedesát mil severozápadně od Douglasu ležel těsně u starého Castle Creek C-ranč; jeden z těch velkých rančů s dobytkem, jakými se už dlouho mohl chlubit jen Wyoming.

John Beverly Chesterton sem přišel s otcem jako desetiletý a postavil dole hned u řeky srub. Byli od Bostonu. Jeho otec tam pracoval v malém hospodářství. Rozuměl docela chovu dobytka, dokonce tak, že byl C-ranč brzy známý v dalekém okolí.

Dnes stálo na pastvinách tolik dobytka, že padesátiletý rančer sám nedokázal přesně určit počet.

Bylo pozdní odpoledne. Přes široký dvůr vanul lehký letní vítr a přinášel kořeněnou vůni trávy z velkých luk. V pootevřených dveřích velké budovy stál Henry Coster a přejížděl kartáčem své vysoké kožené boty.

Coster byl muž, jaký byl na takovém velkém ranči zapotřebí, tvrdý, vyrostlý v sedle a věrný. Ano, oddaný musel předák být, jestli si chtěl zasloužit svůj post. John Chesterton před ním už dvakrát měnil předáka.

Henry Coster neznal podvod ani lež. Pro svého šéfa by bez rozmýšlení jel třeba do pekla. Teď v nadcházejícím podzimu to bylo čtrnáct let, co strávil tady na C-ranči – jako předák. A to už o něčem svědčilo.

Ale devětačtyřicetiletý kovboj se už toho podzimu neměl dožít. Osud si v téhle tvrdé zemi osvojil zvláštní způsoby.

Coster zvedl hlavu a zamžoural na osamělého jezdce, jenž vjel do dvora rozlehlého jako vesnická náves.

U studně slezl muž ze sedla, vytáhl vědro a hodil si pár dlaní vody do

obličeje. Když se opět narovnal, viděl Coster jeho mokrý obličej. Opáleny

vážný, s jasnými rysy a párem modrých očí. Jezdec si teď předáka všiml,

vzal svého koně a přivedl ho k domu.

„Dobrý den!“ pozdravil. „Moje jméno je Wyatt Earp. Mohl bych s vánu na okamžik mluvit?“

Předák si cizince prohlédl, hodil kartáč do krabice a opřel si ruce v bok

Stál tam rozkročený; obrázek kovboje z Wyomings. „Jo – když to nebude trvat moc dlouho.“

„Určitě ne. Hledám jednoho muže, pane –.“

„Coster. Henri Coster. Jsem tu předák.“

„Těší mě.“

„To si nedovedu představit. Sotvakdy koho těšilo.“ Wyatt vytáhl z kapsy svou hvězdu. „Jsem pomocný maršál odzdola z Wichity –“

„Z Wichity? To jste sem přijel až z Kansasu?“

„Jo –“

Předák zaklonil hlavu, pak se zeptal: „Jak vypadá ten muž?“

„O něco menší než já. Rozložitý, silný, má světlé vlasy a nosí šedý obnošený šátek.“

Coster sklonil hlavu a pomalu s ní zavrtěl. „Takový tu není, maršále.“

„Najímal jste v poslední době lidi?“

„Tady se stále střídají kovbojové. V létě je tu obzvlášť živo.“

„Já vím, taky jsem dřív pracoval na ranči dole v Dodridge. Takže tu nemáte žádného muže, na kterého by se hodil můj popis?“

„Ne, před čtrnácti dny jsem měl jednoho, jehož barva vlasů by seděla, ale ten je ještě o půl hlavy větší než vy a vychrtlý jako cep. Velmi schopný mladík, odvádí v sedle čistou práci.“

„A v posledních dnech?“

Předák znovu sklonil hlavu a přemýšlel. „Ne – to byli Sam Olverson, Jimmy Turner a Chuc Henderson. Olverson je Ir a má kštici tak červenou jako váš šátek, a zbylí dva jsou tmavovlasí.“ Pak vzhlédl na Wyatta. „Co má vlastně na svědomí?“

„Celou spoustu. Ve Wichitě zastřelil soudce…“

Tentokrát hvízdl Coster podstatně hlasitěji a pronikavěji. „Zatraceně –soudce! Hej!“ Luskl prsty a přemýšlel. „Jo. Něco jsem o tom slyšel. Nezastřelili u vás v Kansasu soudce Gennana?“

„Jo. A jeho vraha hledám. Má toho na kontě ještě víc. Zabil tři další muže – a jednu ženu.“

„Ženu?“ Předák přivřel oči. „Není blázen?“

Wyatt pokrčil rameny. „Nevím. Nedělá ten dojem. Vraždí, když se mu to hodí. Ne z pouhé radosti ze zabíjení. Ne, nemyslím, že je šílený. Spíš ho Považuji za brutálního muže bez svědomí, který přesně ví, co chce – pro kterého ale lidský život nic neznamená. Jmenuje se Jack Donegan a měl dole u Wichity ranč.“ Wyatt se rozhlédl po dvoře. „Smůla – tak zase pojedu dál.“

„Ale kdepak. Najíte se s námi.“

„Díky, ale musím dál. Ztratil jsem toho muže v Douglasu. Přenocoval jsem v malém hotelu. On byl dobře zavřený na půdě. Nejspíš mu pomohla dívka z kuchyně. Ta bestie ji na oplátku zabila…“

Do dvora dolehl hlasitý povyk.

„Co to je?“ ptal se Wyatt.

Předák si přejel přes nos. „Á – to jsou kluci, vracejí se z ohrady. Asi Chuc začal nějakou pranici. Strašný chlap. Podle mě moc pije. Vyhodím ho, i když umí dobře s koňmi i dobytkem a dost tomu rozumí.“ Velkými kroky přeběhl předák dvůr do rohu ke stodole. To byla poslední pochůzka Henriho Costera. Wyatt šel půl kroku za ním a viděl kovboje u ohrady.

Vytvořili půlkruh kolem dvou, kteří se prali. Ramenatý muž vysoký nejmíň šest stop a černovlasý chlapík střední postavy. Velikán zasadil tomu menšímu ránu do týlu, na což ten druhý odpověděl dvěma slepými vzteklými výpady, třetím úderem pod bradu ho srazil na zem a zuřivě se do něj pustil.

„Chucku!“ křikl předák. „Přestaň! Ihned přestaň!“

Ale muž byl jako šílený ve svém vzteku. Divoce bušil pěstmi do bezvědomého protivníka.

Předák byl ještě asi dvacet yardů daleko; a protože se nemohl dost rychle dostat ke rvačce, vystřelil do vzduchu.

Chuc nechal svou oběť, zvedl hlavu – a v příštím okamžiku vytrhl z pouzdra kolt.

Třeskla další rána. Coster padl na zem s prostřeleným čelem. Wyatt se okamžitě přitiskl ke stěně stodoly.

Muž, který právě zastřelil předáka, nebyl nikdo jiný než uprchlý vrah Jack Donegan. A kulka patřila jemu, maršálu Wyattu Earpovi.

Wyatt se vyklonil z úkrytu a dvakrát vystřelil. Revolvery vypadly Doneganovi z ruky.

S divokým klením se bandita vrhl mezi lidi, chtěl se tudy prodrat, byl zadržen a o pár minut později ho složila Missourijcova pěst. Wyatt ho vytáhl ze zcela bezhlavého houfu kovbojů a opřel ho o stěnu stodoly.

Teď se konečně muži vzpamatovali. Byli tak zaražení, že potřebovali celou minutu, aby pochopili, co se dělo. Chuc se musel zbláznit! Jinak to nebylo možné. Nejdřív téměř umlátil Jubu Fullera, a pak zastřelil předáka.

A teď tam najednou stál cizinec, který ho zastavil a hodil ho jako mokry žok ke stodole.

„Jsem Wyatt Earp,“ řekl. „Pomocný maršál z Wichity dole v Kansasu. Už toho muže nějakou dobu hledám. Má na svědomí řadu vražd. Beru ho s sebou.“

Kovbojové rozrušeně mlčeli. Nevěděli přesně, co na to říct. Nejradši by na svého předáka hned pověsili. Ale když ten cizinec byl maršál… Wyatt měl náhle naspěch. Odtáhl Donegana na dvůr, svázal mu ruce sílím koženým řemenem, nechal si přivést Doneganova koně a vyjel se zločincem ze dvora, dřív než by ty muže mohla přemoci zlost.

Dva dny jeli aniž některý z nich promluvil. V pozdním odpoledni jednoho mlhavého dusného dne se Donegan zeptal: „Jaktože jste mě našel? Obarvil jsem si vlasy ořechovým listím.“

Maršálovým obličejem projel náznak pohrdání. „Řekl jsem vám, že vás dovezu do Sheridanu.“

„Já vím.“ Donegan naklonil hlavu. „Já vím,“ zaskuhral. „Jste jako pes, čenichaví pes! Proč jste nehledal na jihu? Jak jste přišel na stopu na sever? Vsadil bych jedna ku stu, že mě nikdy nebudete hledat na severu.“

„Právě, a protože jsem si to taky myslel, tak jsem vás tu hledal.“

Po chvíli bandita zabručel: „Ale ještě tam nejsme.“

Wyatt zadržel svého koně. „Dojedeme tam, Donegane. Abych si ušetřil další objížďky a námahu s vámi, dám vám laso kolem pasu a druhý konec zůstane přivázaný na okraji mého sedla, konec výletů…“

„Chcípni, ty pse!“ Zločinec si před maršálem odplivl.

Wyatt zvedl pravici. „To jsem neslyšel, Jacku Donegane. Ale přísahám, že vás touhle rukou zpohlavkuju, až nebudete nic slyšet, kdyby vás ještě mělo napadnout se o mně vyjádřit urážlivě. Jedeme dál.“

Znovu strávili noc v horách. Wyatt svázal vězni ruce i nohy, aby se už nevystavoval žádnému nebezpečí.

Tři dny se ubírali mezi skalami Big Horn Mountains, pak Wyatt zamířil k nížině. Večer téhož dne u šerifa města Klondyke zjistil, že do Sheridanu chybí už jen pětatřicet mil.

Dalšího rána pokračovali v jízdě.

Jack Donegan slyšel, že ještě toho dne budou v Sheridanu. Jeho mozek nepřetržitě pracoval na jedné myšlence. Už od časných ranních hodin. Nesměl se dostat do Sheridanu. Nechtěl viset.V noci našel v cele jehlu; tu zapíchl během jedné přestávky plavému koni do pravého zadního kopyta. Zvíře poskočilo a bolestně zaržalo. Wyatt se ho snažil uklidnit. Při další jízdě začal kůň kulhat. Wyatt sestoupil a zkoumal nohu. Jeho ruce přejížděly po kopytu. A náhle ucítil konec jehly Vytáhl ji, nechal koně a došel pomalu k Doneganovi.

Rozkročeně zůstal před ním stát. Jeho oči chladně spočinuly na zločinci „Vstaňte!“

Ale ten se ani nepohnul – na jeho hrubém obličeji stál široký potutelný úsměv. „Jestli mě chceš uhodit, prosím. Já se s tebou prát nebudu. Nemá to cenu. Střílet a prát se umíš líp. Ale já nevstanu.“

Wyatt ho chytil za kabát a postavil ho na nohy. Bandita se opět složil. Wyatt ho dotáhl ke koni. Donegan se nechal bezvládně vláčet po zemi. Když ho maršál pustil, sesunul se zase na zem. „Hehehe! Můžeš mě i umlátit, pro mě za mě. Pak budou mít v Sheridanu ušetřeno dost práce He!“

Wyatt se na něj zasmušile podíval. Nejradši by ho zmlátil jako žito. Ale nesměl.

A ten druhý věděl, že to neudělá.

„Dneska do Sheridanu nedojedeme, maršále…“

Ne, nedojeli do Sheridanu. Zdálo se, že Jack Donegan našel způsob. Nehýbal se z místa. Po celou noc seděl Wyatt na dece opřený o své sedlo a nespouštěl toho muže z očí. Poslední noc už se nepřiměl k tomu ho znovu svázat. A bude to poslední noc, to si maršál slíbil.

Když se do něj dal ranní chlad, Wyatt vstal. Vzal Donegana za rameno, postavil ho na nohy, levou rukou ho vzal v podkolení a přehodil ho hnědákovi přes záda. Doneganovo sedlo nechal ležet. Ruce a nohy svázal zločincovi dohromady. Pak muž nemohl z koně sjet. Wyatt vzal uzdy a vedl oba koně v šedivém ránu k severu.

Když Jack Donegan zjistil, že byl přelstěn, řval vztekem a házel sebou, aby koni ztížil pochod. Ale tentokrát měl smůlu. Muž, který šel tam vpředu mezi oběma koňmi, toho dne už nezastavil. Už sotva cítil nohy, když večer míjel na okraji města ceduli s nápisem Sheridan. Na roztřesených nohou a s otupělou šíjí klopýtal Wyatt Earp večer sedmnáctého června ulicemi Sheridanu.

Už se šeřilo. Přesto bylo na Mainstreet živo. Světla dopadající z oken osvětlovala podivnou výpravu, která vjela do města. Šerifova kancelář ležela ve středu.

Wyatt muže rozvázal. Donegan dělal, jako by byl bez vědomí. Ležel nehybně v prachu. Muži, kteří tam stáli, uvědomili šerifa.

Malý křivonohý Arthur Barley si nasadil klobouk a vyšel na ulici. Světlo dopadlo z jeho dveří na schody.

Dole na zemi ležel zatčený. Wyatt se sehnul: „Vstávejte, Donegane!“ Bandita se nepohnul. Šerif přišel až k nim. „Co je s ním –?“ Tázavě se podíval na Wyatta.

„Přivezl jsem ho. Jmenuje se…“

S hbitostí kočky Donegan vyskočil, vytrhl šerifovi z pouzdra kolt a –vykřikl. Wyattův výstřel ho trefil do ruky. Opět byl Missourijec rychlejší. A ještě jeden muž střílel.O sekundu později zasáhl Donegana jeden z okolo stojících kovbojů. Donegan zavrávoral a složil se před maršálem jako loutka. Z levého koutku mu vytékal proužek krve. Wyatt mu roztrhl vestu, na levé straně byl tmavý flek.

Jack Donegan ale ještě nebyl mrtvý. S bolestí zkřiveným obličejem tam ležel a zíral na maršála. Když zachytil jeho pohled, roztáhl ústa křečovitým úsměvem. „Co, maršále – jsme – v Sheridanu?“

Wyatt přikývl. „Ano – jsme v Sheridanu.“

„Dobře – tak – tak mě přece máš tam, kdes mě chtěl mít –“ Donegan těžce popadal dech. „A jsem – vyřízený – he! Poslední práci jsem vám přece ušetřil!“ Umírající se trochu nadzdvihl. S doširoka rozevřenýma očima zasípal: „Maršále – v pekle – se setkáme –!“ Pak klesl zpět a zůstal bez hnutí ležet.

Wyatt se unaveně zvedl a pohlédl na mrtvého. Šerif do něj strčil. „Vy jste Wyatt Earp?“

„ Jo.“

„Pak on je – byl Jack Donegan?“ Tiše upřeli okolo stojící muži zrak na mrtvého.

Wyatt se pomalu otočil, vzal uzdu svého plavého koně a ubíral se mlčky ulicí zpátky. Vyšel z města a lehl si venku pod strom, zabalil se do deky a hleděl na hvězdami poseté nebe. Míli odtud ležel muž, kterého měl přivézt do Sheridanu, mrtvý v prachu na ulici. Unikl provazu, kterého se tak bál, na poslední chvíli díky jedné milosrdné kulce.

Wyatt spal až do jasného rána. Pak vstal, uvařil si kávu, snědl kus chleba a zkontroloval nohu svého koně – byla zdravá.

Pomalu vstoupil do zaprášeného sedla a vyjel k jihu…

Jeho úkol byl proveden.