William Mark

Hollidayova pokerová tvář

Nebe nad kovbojským městem Dodge City bylo žluté jako síra. Vítr, přicházející od Arkansasu, přinášel hrubý, ostrý písek a drhl jím střechy a průčelí domů.

Jindy živá hlavní ulice zela prázdnotou. Najednou se z jedné boční uličky vyřítili tři jezdci, namířili si to k šerifově úřadovně, zastavili tam, seskočili a hnali se dovnitř.

Mohutný muž s vystupujícími lícními kostmi a zelenýma očima rozrazil dveře.

Starý šerif William Masterson seděl za psacím stolem. Pozvedl zrak.

Muži se ve dveřích zastavili.

Ten největší z nich si vrazil pěsti do boků, rozkročil se a zařval: „Tys ho sem pozval!” Masterson založil ruce a opřel se.

Pak zařičel další z těch tří: „Tys ho pozval! Zatracenej skunku! Poštvals ho na nás!”

Šerif nekonečně pomalu vstával. Pohrdavě si měřil návštěvníky. Pak zabodl zrak do obra: „Co chceš, Milte Rici?”

Rice předstoupil o krok a tasil kolt. „Pozvals sem Wyatta Earpa! Chceš na nás toho špinavýho psa poštvat!”

Masterson se díval Ricemu zcela klidně do očí. „Seš bandita, Rici. Celej Kansas ví, že seš bandita. Tady na mým stole ležej na tebe dva zatykače…“

„Pozvals ho?” sykl Rice.

„Jo, poprosil jsem ho, aby sem přijel. Protože tvoji grázlové zastřelili tři mý deputies, protože tvoje banda terorizuje město…“

„Tak žes to byl ty! Já to tušil. Limp Parabel mi prozradil, žes byl telegrafovat. Neřek mi co…, ale řek komu. To jsem z něj vymáčk. Takže je to pravda: ty zatracená kryso, tys na nás poslal psa z Wichity!”

„Jo. A von přijede, Rici…“

Banditova zbraň vyplivla oheň.

Zasažený muž se zapotácel, prsty se zaryly do opěradla křesla a pak ho při pádu strhly na zem.

Vrahovy oči chladně shlížely, na mrtvého šerifa. Pak se otočil. Rychle, pryč odtud!

Na ulici stále ještě nebylo ani živáčka. Kdo by se taky odvážil vyjít ven, když po městě chodil Milt Rice!

Nikdo v Dodge by ještě nedávno nevěřil, že ještě může existovat takový šéf bandy zločinců, která drží město ve své moci! Už před sedmi lety vrtěli lidé hlavou, když město přepadl Rory Corter Topeka. A když před dvěma lety texaský honák krav Mannen Clements terorizoval Wichitu, říkalo se: „Wild und wolly Wichita! No jo, dyť to hnízdo leží poblíž indiánský země a taky až moc blízko Texasu!”

Ale Dodge, kvetoucí město Dodge, metropole Arkansasu, konečná stanice známého trailu ze Santa Fé, překladiště buvolích kůží ze severu a sběrné stanoviště dobytčích stád z jihu? Více než osm set domů, šest širokých obydlených ulic. Značný počet obyvatel tu už žil beze strachu a s důvěrou v bezpečí města. Šerif William Masterson dosud všem lumpům ukázal, zač je toho loket.

A teď přijel Milt Rice!

Bandita ze severu. Z Rapid City v Jižní Dakotě. Zloděj a bandita, hledaný ve čtyřech státech!

Jeho jméno umělo zapůsobit jako blizzard. Jako orkán. Všude, kde se objevil, zavládla hrůza a strach.

Když kočí dostavníku Hal Geoffrey přivezl zprávu, že se Rice objevil v Garden City, to se tomu lidé ve městě ještě smáli.

A pak tu najednou byl.

Zastřelil Gila Latkinse, Franka Holého a Jimmyho Tuckera, tři deputies - šerifovy zástupce z Mastersonova úřadu.

Pak nahoře na pahorku pověsil Gega Fallagana, obchodníka s koňmi a předsedu občanské rady.

Poté starosta Hoover banditovi dovolil, aby se předběžně ubytoval v Grand Hotelu. Šedovlasý starosta to udělal proto, aby uchránil město před dalšími násilnostmi.

V tu dobu byl šerif Masterson na cestách.

Vrátil se teprve uplynulou noc.

O pár desítek mil dál zabil v souboji ve Vaughamově corralu dva bandity.

Milt se mezitím nacházel na jiné farmě a pečlivě se staral, aby z ní zůstala jenom hromádka popela. Nevadilo by mu, že dva z jeho mužů padli v boji proti starému šerifovi, ale že Masterson přivolal marshala z Wichity, to odpustit nedokázal.

Tak šerifa zastřelil. A z Miltona Riceho se stal vrah. Dosud ještě nikdy sám nevraždil, až nyní.

Vražda šerifa!

Vražda šerifa v Dodge City!

Obyvatelé Frontstreet slyšeli výstřely.

Věděli, že starý šerif je ve svém úřadě. A viděli otevřené dveře, ze kterých vyšli tri bandité, naprosto klidně přešli ulici a zmizeli v Grand Hotelu.

Šéf banditů se v recepci zastavil a houkl na holohlavého Phila Ullera: „Hej, ty sůvo, kde je majitel hotelu?”

Starý muž suše polkl. „Pan Robinson není doma!”

Rice mu vrazil pěst do obličeje a rozbil mu brýle se zlatou obroučkou, aniž by se staral o střepy ve své chlupaté pěsti. „Kde je Robinson?”

Vzadu v hale se otevřely dveře. Stál v nich vysoký, asi padesátiletý muž. Držel v ruce brokovnici se zkrácenou hlavní. Majitel hotelu Clint Robinson.

Tři bandité na něj překvapeně zírali.

„Co chcete, Rici?” zeptal se Robinson.

Bandita sjel pravačkou ke koltu a bleskurychle vypálil koncem otevřeného pouzdra.

Robinson v pádu stiskl spoušť.

Oba banditovi nohsledi byli v okamžení prošpikováni olovem, ale Rice se stačil schovat za těžké kožené křeslo. Vzteky bez sebe vyslal na hoteliéra ještě jednu smrtící kulku.

Seshora přibíhali další ozbrojení muži.

Riceho lidé.

Salt Cunnings, obrovitý chlapík s koňským chrupem a žlutou, suchou pletí, vycenil zuby. „Copak se to děje?”

Rice vysunul spodní čelist. „Co se děje? Masterson sem pozval vlka!”

Cunnings se zašklebil. „Ani deset vlků mu nebude nic platnejch. Vypadá to, žes ho vyřídil?”

Rice přikývl. „Jeff a Hanc ať ho vynesou z úřadu.” Jedním skokem se usadil na recepčním stole a křikl na Phila Ullera: „Zmiz, dědečku, nebo si lehneš vedle svýho šéfa!”

Starý muž se o překot hrnul ke dveřím.

Rice vytáhl z kapsy rozkousanou dýmku, nacpal ji a zapálil. Když ke stropu začaly stoupat modré obláčky dýmu, zadíval se na mrtvého hoteliéra. „Vodneste ho na dvůr!” křikl.

Dva muži odtáhli Robinsonovu mrtvolu ven.

Salt Cunnings se uvelebil v křesle. „Říkals vlka?”

„Jo!”

„A ty ho znáš?”

„Jo. Ty taky.”

„Steel Rollyce?”

Rice zavrtěl hlavou. „Tak malý ryby by nebyly Mastersonovi nic platný.”

„No tak řekni, plácnul se přes kapsu a pozval Divokýho Billa Hickoka?” vysmíval se obr.

Šéf vyndal dýmku z úst. „Těsně vedle, fellow! Jo, praštil se přes kapsu. Vybral si rovnou toho největšího!”

Cunnings pomalu vstával. „Wyatta Earpa?” zeptal se nevěřícně.

Šéf si ho prohlížel přes obláček dýmu. „Jo. Jak se ti to líbí, brachu?”

V hale nastalo ticho.

Banditi zírali na svého šéfa s otevřenými ústy.

„Jo, pánové, vypadá to tak. Šerif žil přesně vo hodinu dýl, než měl: ten pes telegrafoval do Wichity. A jak znám marshala, tam v tý nudný starý díře ho nic neudrží.”

Cunnings opět padl do křesla. „Ty si vážně myslíš, že přijede?”

Milt pokrčil mohutnými rameny. „To nevím. Já vím jenom to, že pro něj není žádná cesta dost dlouhá, když si usmyslí někoho lapit.”

„Někoho!” zopakoval vyzáblý Charlie Gin. „Nás je šestadvacet!”

Rice se otočil a vystrčil svým typickým způsobem bradu. „Jo, šestadvacet chlapů. Ty myslíš, že ho to zajímá? Ve Wichitě měl před sebou pětasedmdesát zdivočelejch kovbojů! Sám Jim Clements mi to vyprávěl. To byl největší kousek, vo jakým se po Divokým západě vypráví!”

„Kovbojové!” dodal malý Gin pohrdavě. „My nejsme žádný honáci!”

Jo, to je fakt, vy jste jen natvrdlí tupci!” zavrčel Rice.

Dopředu postoupil jednooký hubený muž. Na levé ruce mu chyběly dva prsty a v ústech horní přední zuby. Hluboko na levém stehně se pohupoval těžký kolt. Dunivým basem pravil: „A to se z něj máme podělat?”

Riceho tvrdá tvář se roztříštila do tisíce vrásek. „Jo, Jacku - to určitě ne.”

„Co chceš dělat?” zeptal se Cunnings, stále ještě s mírnou nevolí v hlase.

„Zůstaneme tady!”

Nato propukla bouře radosti. Muži jásali, místností poletovaly sklenice a narážely na stěnu, tříštily se stejně jako okna, rozbíjely se jako židle a stoly. Vše od samé radosti těch banditů.

Po chvíli nastal opět klid.

Milt Rice zvedl paži. „Doneste whisky, chlapi!”

Právě utichlý hluk propukl v orkán. Jeden přes druhého hulákal, řval a řádil.

O půl hodiny později se hotelová hala elegantního, decentního hotelu podobala tábořišti Siouxů.

Obyvatelé Frontstreet odstupovali od oken a schovávali se.

Stařičký doktor Joe Gilbert stál za dveřmi svého domu a svíral ruce do pěstí. „Zabili poštmistra! Obsadili telegraf. Mladej But Lanagton, co chtěl přivést pomoc z Garden City, leží na dně řeky. Jim Dupat skončil s rozmlácenou hlavou. Gag Fallagan visí nahoře v oprátce. Šerif je mrtvej. A Dodge City umírá!”

Doktorova stará žena ho vzala za ruku a táhla ode dveří. „Pojď, Joe, pojď dovnitř.”

„Přinesu si z půdy winchestrovku, ženo a postřílím to satanovo plémě!”

„Pojď, Joe, pojď!” zapřísahala ho manželka.

„Naproti u Hopkinsů sedí sedům hladovejch dětí. Jejich táta měl na řece přívoz. Kdo ví, jestli ještě žije. Na ulici se nikdo neodváží jít. Tub Leevery zavřel obchod, ten zbabělec! A nikdo nic nepodnikne…“

Příští ráno se Grand Hotel probral do děsivého probuzení.

Milt Rice otevřel oči jako první. Okamžitě vyskočil, ale zapotácel se, spadl na recepční stolek, znovu vstal a křečovitě se zachytil barového pultu. Konečně přišel k sobě.

Hlavou mu dunělo jako údery bubnu: Wyatt Earp! Wyatt Earp! Wyatt Earp!

Masterson telegrafoval do Wichity! Tu zprávu už nemohli zadržet! Vlk z Wichity dostal echo!

Šéf banditů si protřel oči. Pak vytáhl z pouzdra kolt a dvakrát vypálil proti stropu.

Muži se zvolna a nejisté probouzeli. Byl to otřesný pohled. Jejich opilé lebky měly značné potíže.

Milt Rice stál před nimi a křičel: „Nastrkejte si palice do vody! Arkansas je v tudle dobu eště studenej. Za deset minut ať jste zpátky. Vy víte, koho čekáme!”

Bandité brzy stáli opět před šéfem. Ten jako první vyslal do okolí stráže, aby hlásily příjezd každého cizince, každého vozu.

Salt Cunnings seděl na baru vedle Milta. „Copak by moh přiject už dneska?”

Rice přikývl. „Jo, to by moh.”

„To by musel jet bez přestávky a desetkrát vystřídat koně.”

„No a? Vod něj se dá čekat všechno.”

„Co chceš dělat?”

„Bili Hutfielder a Jack Crawlins obsaděj stepwalky. Hanc Buder a Vine Brown se zabarikádujou na naší straně. Limp Owens a Hal Matthews budou hlídat u jižního břehu Arkansasu a Tom Bliffdeale u severního. Každýho cizince hned hlásit!”

Banditi se rozešli na svá stanoviště.

Nad městem rozprostřel svá křídla zamračený den, připravující se na bouři.

Lidé se báli vyjít ze svých domů. Jedna starší paní, která se přece jen odvážila a spěchala do obchodu, to odnesla střelnou ranou v paži, způsobenou Saltem Cunningsem.

Město honáků prožívalo těžké chvíle.

Doc Gilbert seděl se zaťatými zuby za oknem. Když postřelená paní klesla k zemi, vyskočil a utíkal ke dveřím.

Manželka se ho snažila zadržet. „Joe, ty zůstaneš tady!”

Ale doktor ji setřásl a spěchal ke dveřím, otevřel je a vyběhl na verandu.

Dvě kulky se rozplácly těsně vedle něj o nosný trámek.

Gilbert zařval: „Chci tu ženu ošetřit! Nestřílejte, vy idioti! Až budete mít díry v kůži, bude vám starej doktor dobrej!”

Milt položil Saltoví ruku na zápěstí a pobaveně kývl směrem k doktorovi. „Nech ho, to je jenom felčar!”

„No a? My ho snad na něco potřebujeme?”

Riceho tvář ztuhla. „Čekáme Wyatta Earpa…“

„Takže ty si vážně myslíš, že by moh někoho z nás zranit?” zeptal se Cunnings po chvíli.

„Možný je všechno. Určitě jsi slyšel, že je to nejrychlejší střelec ze všech!”

Gunnings mávl rukou. „Pchá! Žvásty! Pohádky! Je to jenom drzej pes a umí to s koltem. To je všechno!”

„Tak s tím by Mannena Clementse a Billa Hogeetera sotva dostal!” zvolal Milt Rice. Pak tiše dodal: „Ben Thompson byl pěkně tvrdej chlapík a Jack Donnegan jako z kamene. Wyatt Earp je dostal všechny.”

Cunnings protáhl obličej a přejel si levačkou přes límec košile. „Já mu žádnou šanci nedám,” pravil tlumeně. Najednou vyskočil jako píchnutý tarantulí. „Hele, Milte!”

Šéf bandy se zvolna otočil. „No?”

„Na co vlastně máme Casse Brisbaneho?”

Přes Riceho tvář přelétl úsměv. „Jo, máš recht, brachu!”

Otočil se k hotelu a křikl: „Brisbane!”

Po chvíli se nahoře otevřelo okno a v něm se objevila tvář nějakého muže.

Ale jaká to byla tvář!

Bílá jako křída, měla chladné, pichlavé oči a pod úzkým nosem ústa bez rtů jako tenkou čárku. Ta tvář byla hranatá, připomínala dravého ptáka.

Muž měl na sobě bělostnou košili s úzkou šedivou kravatou, zavázanou na mašli. Šedivý klobouk byl bezesporu docela nový. Místo saka nosil šedou vyšívanou vestu. Ruce toho muže vězely v jemných černých rukavičkách. Kolem boků měl nábojový pás se dvěma kolty ráže 44 s rukojeťmi vykládanými slonovinou.

Tento muž byl Cass Brisbane, pistolník z texaského Panhandlu. Milt Rice si ho najal coby osobního strážce.

„Hej, Cassi, pojď dolů! Chci s tebou mluvit!”

Bílá pistolníkova tvář nehnula ani brvou.

Stáhl okno a za dvě minuty stál na ulici.

Teprve nyní, když byl vidět celý, se plně uplatnil podivný dojem, který vzbuzoval. Úzké šedé kalhoty měl zastrčené v černých naleštěných holínkách. Vypadal groteskně a nebezpečně zároveň.

Kolik mu mohlo být let?

Možná třicet, možná byl i starší.

„Co chceš?” zeptal se Riceho hlasem jako struhadlo.

Milt se opřel o zábradlí. „Ty seš přece mistrovskej střelec, Cassi, že?”

Střelec ignoroval ta slova a znovu se zeptal, co Milt po něm chce.

„Ty přece víš, čí příjezd čekáme?” ozval se Cunnings.

Pistolník přitakal.

Gunnings se zašklebil.

Rice dodal: „Mám pro tebe čestnej úkol, Cassi!”

„Užs rozdělil deset čestnejch úkolů, Milte,” odvětil Brisbane s ledovým klidem.

Milt přimhouřil oči do škvírek. „To jsou jenom pozorovatelé, Cassi. Ty dostaneš za úkol vzít si toho muže na mušku. Je mi jedno, kde si na něj počkáš. Ale musíš ho trefit.”

Střelec hrdě zvedl hlavu. „Já se strefím pokaždý, Milte.” Sotva to dořekl, ruce mu sklouzly ke koltům a těsně nad Miltovými dlaněmi, opírajícími se o zábradlí, zapleskaly dvě kulky.

Rice se ani nehnul. Zašklebil se. „Nech si ty fóry, Cassi,” pravil klidně. „My víme, že seš dobrej. Teď ale čekáme někoho, vo kom se to taky říká.”

Střelec se zamračil. „Co mám udělat?”

Cunnings zavrčel: „Střílet, jak říkal Cass! Je jedno, jak ho dostaneš. Nejlíp seshora, z vokna.”

Tenké pistolníkovo obočí se mírně zvedlo. „Z okna?”

„Jo!” přitakal Cunnings netrpělivě. „A jakmile ho uvidíš, budeš střílet.”

„Bez výzvy?”

„Jo! To ho snad chceš varovat?” vysmíval se obr. Střelec se ještě více zakabonil. „Já nestřílím lidem do zad, Cunningsi!”

„Tak si na něj pro mě za mě zavolej!” rozhodl Rice. „Ale nezapomínej, s kým máš tu čest!”

Pistolník se bez odpovědi otočil a neohrabaně odkráčel zpátky do hotelu.

Další den uplynul.

Rice v noci vyšel na verandu a přežvykoval v ústech zápalku. Vedle stál jako stín Salt Cunnings.

„První ránu nám dal eště dřív, než přijel,” šeptal Rice.

„Ať sežeru svůj klobouk, jestli tomu rozumím, Milte!” vyhrkl obr.

Rice škrtl zápalkou. „Ještě tady není. A dost nás tím ničí, chápeš?”

Cunnings zavrtěl hlavou.

„No jo, to ty nepochopíš. Nemáš v hlavě mozek. Earp dobře ví, jak na člověka působí takový čekání. Leze mi to na mozek…, kterej ty nemáš… Už pár hodin slyším něco, co mi připomíná dusot kopyt.”

„Já nic neslyším,” odpověděl obr a zaposlouchal se do noci. Nejdřív nic neříkal, ale pak vyhrkl: „Ty, jo! Fakt, že jo! Jezdec! Támdle vocaď!” ukázal k východu.

Milt se ohlédl a sevřel ruce do pěstí. „Ty… ty to taky slyšíš?”

„Jo, je to jeden jezdec!”

Skutečně. Nocí zněl dusot kopyt a přibližoval se.

Oba muži tam stáli jako přimražení.

Pak Rice ustoupil, tasil kolt a hlesl: „Von vážně přijíždí…“

Jezdec vjel na Mainstreet a zastavil se před hotelem. Před schůdky seskočil ze sedla a vyhrkl: „Přijel… Jeden přijel, Milte… Jeden jezdec.”

Milt ho chytil za límec a přitáhl ho blíž. „Cos to řek, Flashi?”

„Jeden jezdec… Ležel jsem v příkopě. Najednou stál nade mnou. Když jsem vyskočil, dal mi ránu…“

„A?” sykl šéf.

„To nevím. Musel mě praštit pažbou koltu. Když jsem se vzpamatoval, ležel jsem tváří k zemi.”

„Kde je!?”

Bandita hlesl: „Já nevím, Milte!”

„Tede Flashi, ptám se tě: kde je ten jezdec?!”

„Řek bych, že je pryč,” vykoktal Flash.

„Jo, pryč!” křikl Milt a shodil ho z terasy dolů na ulici.

Flash ležel na zemi a bojácně pohlížel zpátky na svého šéfa. Věděl, jak vypadá jeho zlost a tušil, co na něj čeká.

„Je pryč. Pryč - ve městě!” sykl Rice. „Je tady. Ten vlk. Slyšel jsem kopyta jeho koně. Přijel od východu. Po hlavní ulici. A počkal, až se probereš. Docela fér, jak se sluší na marshala. A potom tě vyřídil. Jako tě vyřídím teď já.”

Šéf skočil k Flashovi a s nápřahem ho udeřil pěstí.

Po druhé ráně klesl malý bandita k zemi.

Rice ho zvedl a bušil do něj hlava nehlava, až Flash upadl do bezvědomí a zůstal ležet na schůdcích. Rice ho obešel a vystoupil zpátky na verandu.

V cestě mu stál Salt Cunnings.

Rice ho odstrčil stranou. „Je ve městě,” šeptal si pro sebe. „Já ho slyšel. Slyšel jsem ten dusot kopyt. Už pár hodin… Říkal jsem ti to… Možná už je blízko. Možná stojí někde za rohem. Číhá na nás a až bude chtít, vodpráskne nás, Šalte!”

Obr se rozhlížel. Necítil se právě nejlíp. Pak zabručel: „Vidíš to moc černě, Milte. Kdyby tady byl, už by střílel, už by nás dávno dostal!”

Milt se ohlédl. „Jo. To ty bys střílel. Ty a já a každej druhej. Ale von ne. Von nestřílí ze tmy. Je to velkej vlk, ten Wyatt Earp. Nemá zapotřebí střílet ze tmy. Je to mistr střelec a za ním stojí zákon!”

„Ale proti nám přece nemá žádnou šanci,” zakrákoral Salt Cunnings. „Co chce dělat proti šestadvaceti všeho schopnejch mužů?”

„Všeho schopnejch, Šalte? Já si spíš myslím, že je to banda tupců a ušatejch oslů, co se chtěj rychle dostat k prachům. Nic víc.”

„Copak my nechceme totéž?”

Šéf přikývl. „Jo. Ale teď nám starej šerif dokulil do cesty velkej balvan. Musíme ho vodvalit. Jestli tady ve městě chceme mít rozhodující slovo, musíme se Earpovi postavit a bojovat s ním.”

Salt přikývl. Jo. To teda jo. Počkáme si tady na něj.”

Čekali.

Až do rána.

Nevyspalýma očima, které je pálily, se dívali na ulici a čekali.

Čekali celé dopoledne.

Nikdo z nich neopouštěl své stanoviště.

O půl dvanácté došla šéfovi bandy trpělivost. Opustil verandu a přešel ulici. Zastavil se před doktorovým domem, dal si ruce v bok a vykřikl: „Doktore! Vylez, vez!”

Netrvalo dlouho a starý lékař vyšel na zápraží. „Co chcete, Rici?” zabručel.

„Kde je?”

„Kdo?”

„Neptej se tak hloupě, starej, nebo tě roztrhnu vejpůl. Ptám se, tak vodpověz. Kde je?”

Doktor se ohlédl. Ještě než zmizel v domě, řekl: „Když se mě na něco ptáte, Rici, musíte mluvit jasně. Já nevím, koho hledáte. A jestli chcete, pošlete mi kulku do zad. Pak se budete muset postarat sami vo sebe, až přijede Wyatt Earp a proděraví vám kožichy.”

A zmizel.

„Wyatt Earp!” procedil bandita mezi zuby. „Wyatt Earp přijde! Co to říkal, ten zatracenej felčar…, že přijde Wyatt Earp!” Pomalu se obrátil a vykročil na Holverstreet. Rohový dům k Frontstreet patřil starostovi Clintu Hooverovi.

„Starosto!” zvolal chraptivě bandita.

Starosta se objevil okamžitě. Vyděšeně zíral na banditu, stojícího sedm yardů od něj na ulici. Naproti u hotelu stál Salt Cunningham a nahoře v okně pistolník s tváří jako křída.

Clinton Hoover polkl. Začal se neovladatelně potit.

Bandita stál před ním a díval se mu do očí. „Kde je?” zeptal se hrozivým tónem.

Starosta znovu naprázdno polkl a řekl něco, čemu se nedalo rozumět, protože to řekl příliš potichu.

Rozzuřený bandita na něj zaječel: „Tak budeš mluvit, ty tlustá městská kryso? Nebo co? To tě mám rozstřílet na maděru?”

„Já nevím…, koho hledáte, pane Rici,” vyhrkl starosta.

„Je tady! Přijel v noci. My to víme. Jeden z mejch lidí ho viděl.”

Starosta přikývl. „Určitě budete mít pravdu, pane Rici, ale já nevím, koho myslíte…“

Bandita vystoupil na stepwalk a kráčel po něm ke starostovi. Měl obě ruce sevřené do pěstí a v očích zlost. Ještě než ke starostovi dorazil, vyběhlo z domu černovlasé děvče a postavilo se mezi ně.

Bandita si překvapeně prohlížel tu hezkou tvářičku, zrudlou rozčilením.

„Prosím, pane Rici, nechte ho na pokoji. On vážně nic neví!”

Z banditových očí se překvapení vytratilo. Hrubě dívku odstrčil a přistoupil ke starostovi. „Kde je?”

„On to neví!” volalo děvče. „On nic neví! Vy zvíře! Vy ubožáku! Ale my všichni víme, co bude: přijede Wyatt Earp a udělá s váma ráznej konec!”

Křičela, takže ji bylo slyšet až do okolních domů, kde lidé postávali za záclonami.

Bandita se zvolna otočil a zahleděl se na ni, na starostovu dceru Jane Hooverovou.

Krásná dívčí tvář pobledla.

Vtom znovu vyšel ze dveří doktor Gilbert. „Jestli ji zastřelíte, Rici, pak si získáte vážnost všech našich občanů. Zastřelit bezbranný děvče nedokáže jen tak někdo!”

Rice se otočil na podpatku. „Drž tu svojí bezzubou hubu, dědku! Moc si jí na mě nevotvírej, moh bych ti jí zacpat!”

„To těžko,” odvětil Gilbert klidně. „Potřebuješ mě, dyť víš, až ti Wyatt Earp vypálí díru do těla, budeš řvát, abych ti přišel na pomoc.”

Šéf banditů zpopelavěl. V rukou držel oba kolty. „Doktore, to jméno už ne vyslovuj! U všech ďáblů, nebo tě vážně rozmašíruju!” Pak spustil kolty zpátky do pouzder, otočil se, přešel ulici a zmizel v hotelu.

Kolem poledne, když na Mainstreet vjel dostavník Overlandu, se nebe zatáhlo.

Dostavník přijel z východu.

A byl prázdný.

Ani příští den v něm nikdo nepřijel.

A pak bylo 18. května.

Dodge City na tento den nikdy nezapomene. Ještě dnes se o něm lze dočíst ve starých kronikách města.

Oba muži, kteří vystoupili z dostavníku, si vzájemně pomáhali nést velký kufr, jenž očividně patřil tomu staršímu, obrýlenému muži.

Brisbaneho oči se zapichovaly do mladšího muže.

Byl to vysoký, ramenatý člověk. Měl černý klobouk se širokou krempou, černou vestu a černé kalhoty.

Starší muž byl oblečen v šedém.

I Milt Rice si z oken hotelu ty dva muže prohlížel. Vykročili k hotelu London. Doktor stál přede dveřmi.

Rice na něj zavolal: „Kdo je to?”

Doktor pohlédl na cizince a pak pravil: „Přece pohřebáci, dyť je to na nich vidět,” odvětil posměšně. Netušil, jak dvojsmyslné bylo tohle jeho tvrzení.

Pár banditů se zachechtalo.

Cizinci byli už téměř u hotelu.

Starší muž šel první a otevřel dveře.

Vtom ticho nad ulicí rozřízl ostrý hlas pistolníka z Texasu: „Earpe!”

Co se stalo pak, na to lidé z Frontstreet nikdy nezapomněli.

Vysoký cizinec se prudce obrátil, padal přitom k zemi a v obou rukou držel kolty, ze kterých se zablesklo.

Cass Brisbane se z okna hotelu vytratil.

Salt Cunnings zařval, protože byl zasažen do předloktí ruky, ve které držel kolt.

Hans Butler, který seděl na verandě, se zhroutil a Vine Brown se také svezl k zemi.

Během několika vteřin ulice dokonale utichla, změnila se.

Černý cizinec se pak ztratil jako fantom.

Milt Rice stál rozkročen na verandě a strnule za ním hleděl. Jeho rty se pootevřely: „Wyatt Earp…“

Salt Cunnings přiskočil, strhl svého šéfa k zemi a odtáhl ho do skrytu převrácené lavice.

„Co to bylo?” vykoktal pobledlý Salt.

I Rice zbledl. Teprve teď překonal šok. Tasil kolt a vypálil před sebe tři rány. Zatímco znovu nabíjel bubínek, cedil skrz zuby:„To byl Wyatt Earp, brachu! Tanec začíná!” Milt Rice si otřel čelo. „Co jsem říkal. Vymyslel si pro nás extra pozdravem.”

Cunnings se otřepal jako zmoklý pes a přitiskl levačku ke zraněné paži. „Tak to byl von? Zatraceně, ten se přiřítil jako bouřka!”

„A cos myslel, tupče! Je tady půl minuty a už vás půltucet postřílel.” „A jak to ten skunk udělal!” vyhrkl Tim Harley, sedící poblíž za sudem. „To bude fajnová sranda. Moc mě zajímá, koho všechno dostane, než to chytí sám.”

Milt po něm vrhl jedovatý pohled. „Tebe určitě, ty berane!”

Vtom se shora ozval chrčivý Texasanův hlas: „Earpe! Hned jsem tě poznal, i když jsem tě nikdy neviděl!”

„Skvělý, hochu!” ozvalo se odněkud od schodiště hotelu London.

„Nemáš žádnou šanci, Earpe. Trefils mě do ramene. To se nevodpouští!”

A pak zavyly dvě rány z šestiranného koltu.

Ze střechy Grand Hotelu se zřítili dva kovbojové s puškami.

Wyatt Earp se překvapeně ohlédl a ve dveřích vedle saloonu spatřil pobaveně se šklebícího muže.

Byl to vysoký, štíhlý muž s ostražitýma, orlíma očima. Nad ústy nosil pěstěný knírek. Mohlo mu být tak třicet, snad o něco málo víc.

Wyatt Earp ho znal: byl to Doc John Holliday. Seznámili se před dvěma lety dole ve Wichitě.

„Zatraceně!” sykl Rice polekaně. „Je tam s ním eště jeden. Viděls to? Frank Loobe a Gab Harrings jsou vyřízený!”

Tvář Wyatta Earpa zas okamžitě zvážněla. Dostal od Mastersona zprávu, a proto okamžitě osedlal plaváka. Nechal ho však u Hutchinsona, aby ho naložil na vlak, a sám přijel dostavníkem, který měl být ve městě dřív než vlak.

Netušil, co ho tu čeká. Při vystupování pomohl spolucestujícímu s kufrem. Svoje zavazadla si ještě nestačil vzít.

Připravili mu tu pěkné překvapení…

A pak se objevil Doc Holliday! Jeho dvě mistrovské rány Wyattovi pravděpodobně zachránily život.

„Podlezte stepwalk, marshale,” volal Holliday. „Tady přede mnou jsou padací dvířka. Jakmile je votevřu, udělám malej ohňostroj a vy si vyskočte do bezpečí.”

Ohňostroj začal hned.

Tim Harley, který se objevil ve spodním hotelovém okně a chtěl pálit po plazícím se marshalovi, dostal první pozdrav: podtrhlo mu to nohy.

I Milta Riceho škrábla kulka do paže. Šéf bandy se zděšeně ohlédl po Saltoví. „Viděls to?”

„Možná si s sebou vzal Billa Hickoka,” vyhrkl Cunnings. „Ten grázl střílí stejně rychle jako sám marshal!”

„Že sme se radši nevypařili,” povzdechl si jeden z mužů opodál. „To jsou normálně stroje na střílem!”

„Někde jsem slyšel, že Earp má eště tři bratry,” zavrčel Hanc Butler. „Třeba jsou stejně dobrý jako von…“

„Držte hubu!” vybuchl Milt Rice. „Je nás eště skoro dvacet…“

„Proti dvěma ďáblům!”

Wyatt Earp a Doc Holliday byli mezitím už v bezpečí. Stáli po obou stranách dveří do saloonu a opatrně se dívali ven. Holliday naplňoval bubínek koltu a jen tak mimochodem, jako by se setkali v bostonské kavárně, se zeptal: „Jak se daří?”

Wyatt na něj pohlédl. Téměř ani nezestárl. Snad jen tvář měl trochu vážnější než dřív.

„Doktor John Holliday z Bostonu,” pravil Wyatt polohlasem. „No je todle možný? Kterej vítr vás zavál zrovna sem?”

Holliday pozvedl nad kořenem nosu obočí a odpověděl: „Je tady spousta krásnejch saloonů, marshale.”

„Já myslel, že jste lékař?”

„V Kansas City mi pacient šlápnul na žaludek, pak se trochu střílelo a lidem se holt nezdálo, že by jejich zubař měl taky umět zacházet s koltem.”

Wyatt se na něj dlouze zahleděl. „Takže vás už nezajímaj lidi s bolavejma zubama, ale saloony?”

„Přesně tak.”

„A z čeho žijete?”

„Ze hry,” zasmál se Holliday. Byl to tichý, zvláštně podmanivý smích, jaký bude Earp pravidelně slýchat po celé následující desetiletí. Nemohl tušit, že tento bývalý doktor od této chvíle už zůstane součástí jeho života. Zatím ještě neznal ani pravé důvody, proč se z doktora stal hráč.

„Už jste tady dlouho?” vyptával se marshal.

„Ne. Přijel jsem v noci. Před městem ležel nějakej chlap v příkopě a spal. Udělal na mě takovej trochu zvláštní dojem. Probudil jsem ho, a když na mě tahal kolt, dostal ránu, až z toho zase usnul. Ve městě bylo úplný ticho. Pak jsem rychle zjistil, vo co vlastně jde. Že tu je banda, která město terorizuje, a že se tu čeká na nějakýho muže. Teprve dneska ráno jsem se vod svýho kolegy Gilberta dozvěděl, na koho. Tak jsem se tady ubytoval u Chilka Beesona v Long Branch Saloonu. Jaksi bez svolení pana Miltona Rice.”

„Milt Rice?” zeptal se Earp. „Tak to von to tady pobláznil?”

„Vy ho znáte?”

„Ne osobně. Ale už jsem toho vo něm slyšel dost, co ho spolehlivě přivede do voprátky, až ho dostanu.”

Holliday přikývl.

„Je tady skutečně víc než dvacet mužů?”

Doktor pokrčil rameny. „Já nevím. Teď už asi ne. Pár jsem jich voněmil, pár má na několik dní a tejdnů dost. Takže jich snad bude míň.”

Voněmil! zaznělo v marshalově hlavě. Jo, tak to bylo. Tenhle Doc Holliday střílel přesně a střílel smrtelné rány. Naopak Wyatt Earp se vždy snažil protivníka pouze zranit…

„Šerif vám telegrafoval?” zeptal se Holliday.

„Jo. Dojel jsem až do Hutchinsonu. Pak byl dostavník rychlejší.”

Holliday přikývl. „Rozkošný městečko, co?”

„ Jo, to jo.” Wyatt bleskurychle tasil kolt a vystřelil.

Venku zavyl jeden z banditů, jenž právě opustil úkryt.

Holliday také vystřelil.

Limp Owens, který přijížděl od řeky s puškou v ruce, protože zaslechl střelbu, padl tváří do prachu.

Wyatt zaťal zuby. „Jste až moc přesnej, Docu.”

Holliday na něj překvapeně pohlédl. „Jak to myslíte? To mám ty lumpy nechat naživu? Každej kolt, kterej můžou použít, je nám životně nebezpečněji”

Wyatt měl najednou pocit, že Hollidaye takový boj baví. Možná přijel do města náhodou, ale boj určitě vyhledával. Marshal se rozhlížel po ulici. „Co z toho vznikne?”

Holliday pokrčil rameny. „Tanec mezi obláčky střelnýho prachu a se spoustou křiku. Hezký město, todle Dodge.”

Wyatt se tomu vtipu málem zasmál. U Hollidaye se vůbec dalo těžko rozlišovat mezi tím, co myslí vážně a co žertem. Cokoliv řekl, bylo obvykle směsicí inteligentního humoru, skryté pravdy, hněvu i vtipu.

„Štěstí že mám kapsy plný patron, a ne tabáku jako včera… V Dodge je prej střelivo hrozně drahý.” Odkašlal si a přivřel pravé oko. „Víte vůbec, že budete muset kupovat věnec…? Hloupý je, že jsem svý černý šaty nechal v Topece… Milt Rice mi bude muset pučit svoje, abych vás moh doprovodit na hřbitov…“

„Jak to myslíte?” zeptal se Wyatt nechápavě.

Holliday si zapálil a vyfoukl dým. „Šerif Masterson je mrtvej… Náš kámoš Rice ho zastřelil…, protože vám poslal telegram.”

Wyatt sevřel v rukou kolty. Krev mu prudce stoupla do hlavy. Jak chladně a bez emocí mu Holliday tu zprávu podal!

„Milt Rice zastřelil šerifa?” zopakoval tiše. Měl co dělat, aby v sobě utlumil vztek.

Vtom na ulici vběhli čtyři bandité a zběsile střílejíce běželi proti saloonu.

Dřív než se Wyatt připravil ke střelbě, Holliday rozrazil dveře, poklekl před nimi a levačkou několikrát přejel přes bubínek.

Ozvaly se čtyři rychlé výstřely. Zněly téměř jako jeden.

Trvalo to jenom zlomek vteřiny.

Čtyři Riceho muži se váleli v prachu ulice.

Doc Holliday zůstal na verandě a přimhouřenýma očima pozoroval průčelí protějších domů.

„Vraťte se!” sykl Earp.

Hráč se pomalu vracel.

A v tom okamžiku se vedle jeho hlavy rozplácly o trám dvě kulky.

Wyatt fascinovaně hleděl do Docovy tváře.

Byl tenhle muž jeho partnerem?

Ano, i když to vypadalo na další vtip, dobrodruh Doc Holliday byl v tuto chvíli marshalovým partnerem. Byl to muž, který se uměl chladně podívat smrti do očí a který střílel rychleji než kdokoliv, koho Wyatt v životě viděl střílet rychle.

Talent a přitom ztracenec. Muž, který si dělal legraci ze všeho, i ze sebe samého.

„Měl bych si koupit novej voblek, marshale,” řekl a znovu si naplňoval bubínek koltu. „Člověk by měl mít aspoň dva vobleky. Dřív jsem míval dva. Ale v Topece se mi nějak nedařilo, chápete, musel jsem jeden vodnýst do frcu… hm. Třeba se mi ho podaří vyplatit…“

Wyatt si zhluboka povzdechl. „Jestli nemáte žádný jiný starosti, Docu, tak na tom jste dobře.”

„Starosti? Ne, marshale, starosti nemám. Ale dal bych nevím co za to, kdybych věděl, co budu dneska večeřet.”

Wyatt zavrtěl hlavou. „Teda vy jste zatraceně divnej pavouk, Docu. Jestli z týdle šlamastyky vyvázneme se zdravou kůží, tak vás na tu večeři zvu.”

„All right. Já zaplatím whisky.”

„Takže přece jen máte peníze?”

„ Ještě ne. Ale do tý doby si je vydělám.”

Skutečně věřil, že bude mít do večera dost klidu k tomu, aby mohl usednout ke karetnímu stolku? Jo, věřil tomu, a sám se o to značně drsným způsobem postará.

Milt Rice ležel za dřevěným oplocením a dírou po suku sledoval ulici. „Teda, schovali se zatraceně dobře. Viděls ho střílet? Já teda ne. Viděl jsem jenom jeho nohy.”

Salt Cunnings se potil. Jsou dobrý…, moc dobrý…“

Ale Milt Rice nebyl někdo, kdo by rychle podléhal okolnostem. „Jo, dobrý jsou, ale já ho porazím jeho vlastní zbraní. Říká se, že je fér. Tak ho vyzvu na souboj.”

„Copak ses zbláznil?” vyhrkl Cunnings.

Milt se pousmál. „Ne, kámo. Bude se s ním střílet Brisbane. A zatímco budou stát na ulici, postarám se, aby moje lidi zezadu pronikli do hotelu.”

Salt tiše hvízdl. „Teda, ty seš ale pekelník, Milte!”

„Earpe!” křikl Rice. „Earpe, chvíli mě poslouchej! Pár mejch lidí jsi vodklidil, all right, ale přesto nemáš žádnou šanci. Uděláme krátkej proces, je to jenom kšeft. Navrhuju ti souboj. Co ty na to!”

„Když myslíš…,“ odvětil marshal.

„All right. Náš muž vyjde na ulici!”

Uplynulo pět minut.

Pak se otevřely dveře Grand Hotelu a po schůdcích sestupoval texaský pistolník Cass Brisbane. Zastavil se uprostřed ulice.

Ale ještě než se Wyatt Earp pohnul, už byl na verandě Doc Holliday. Zastavil se na nejvyšším schůdku, s rukama v kapsách, vyzývavě, jak to uměl jenom on.

„Milte Rici!” zvolal ostře. „To snad nemyslíš vážně? Aby se neznámej sádrovej ksicht z Texasu střílel se slavným marshalem? To je přece fór, Rici! Dyť toho tvýho chudáčka ani nikdo nezná! Ne, ne, to se mu musíš laskavě postavit aspoň ty sám!”

Nastalo ticho.

Rice dál zíral dírou po suku na ulici.

„Doc Holliday,” vypadlo z něj pak. „U goshe! Je to von! Teď je mi už všecko jasný! Toho bych poznal i v pekle! Earp se s ním spojil! To teda, jestli nebude Brisbane chytrej, tak je po něm.”

Doc Holliday zvedl hlavu. „Zmiz, chlapečku. Nebo si na ulici ušpiníš rukavičky.”

Brisbaneho bledá tvář náhle zrudla.

Holliday zvolna sestupoval po schodech dolů. „Řikám, abys zmizel, bílá hubo! Tady se má údajně konat souboj Wyatta Earpa s pořádným chlapem!”

To, co se stalo pak, trvalo jen dvě vteřiny.

Holliday dostal pistolníka, kde ho chtěl mít: Brisbane se vzteky neovládl, sáhl po koltech, a už je měl venku z pouzder, když se ve hráčově ruce zablesklo.

Kulka, kterou Brisbane ještě stačil odpálit, udeřila pět yardů před Hollidayem do země a zvířila prach.

Cass Brisbane zůstal strnule stát, oba kolty v napůl zdvižených rukou.

Wyatt Earp zíral.

I Milt Rice zíral. A pak musel ke svému zděšení sledovat, jak se pistolník zlomil v kolenou a spadl tváří k zemi.

V tu chvíli ze svého úkrytu vyskočil Bili Hutfielder a vystřelil.

I Walt Dooley a Billy Croft pálili.

Wyatt Earp vyskočil na stepwalk a přidal se.

Doc Holliday taky střílel.

A zase uplynulo jen pár vteřin.

Pak se Doc Holliday zvolna vracel. Ve dveřích hotelu London zvolal: „Takže, Rici, čekáme! Můžeš se postavit Earpovi. Tvůj střeleckej psík byl dobrej tak akorát pro mě!”

Nastalo ticho.

Trvalo dlouhé minuty.

Holliday si zapálil novou cigaretu a nabíjel kolty. „Je tady moc hezky, co říkáte, marshale?” Pak znovu vyšel na verandu a polohlasem pravil: „Krejte mě, Earpe! Honem, střílejte!”

Vyběhl, jedním skokem se octl na ulici, Wyatt zatím pálil z obou koltů. Doc přebíhal přes ulici. Pak Wyatt uslyšel jeho neopakovatelný hlas: „Nazdar, brachu, zahoď tu bouchačku! Mám právě minutu dobrý nálady, jinak bych tě už dávno proděravěl.”

Vic Brown, zraněný už z minulé přestřelky, poslušně odhodil kolt.

„Šup, mazej na ulici a zůstaň tam stát!”

Bandita ihned uposlechl.

Odnaproti práskly dva výstřely. Muži, číhající pod verandou doktorova domu, si Hollidaye všimli a začali ho ostřelovat.

Ale Holliday se ukryl za zdvojeným nosným trámem.

Avšak i tak byli pro něj ti dva nebezpeční.

Wyatt Earp se rozběhl po verandě k sudu s dešťovou vodou. Nad hlavou mu hvízdla kulka, dopadla na plechový vývěsní štít holičství, odrazila se a rozbila okno. Earp doběhl k sudu, kopl do něj a převalil ho. Prudce vytékající voda oba střelce, schované pod terasou, vylekala natolik, že opustili úkryt.

„Vodhoďte bouchačky, pánové,” ozval se znovu Holliday.

Muži poslechli.

Milt Rice zaťal nehty do čerstvého dřeva prken. „Na todle tempo nejsou naši hoši zvyklí. Jestli nás během pěti minut nic nenapadne, tak máme smůlu…“

„Něco mě napadlo!” vyhrkl Cunnings a vydal se po čtyřech k hotelu.

O deset minut později se na tom místě octli Earp s Hollidayem, ale ani Cunnings, ani Rice tam už nebyli.

Holliday se posadil na verandu a rozesmál se. Pak vstal a pomalu přešel ulici. „Gilberte, pojďte ven. Čeká tu na vás spousta práce.”

Bylo po všem. Šikovnost Wyatta Earpa spolu s chladnokrevnou drzostí Doca Hollidaye během jediné hodiny ukončily stav obležení města.

Z Ricových lidí bylo šest po smrti a jedenáct těžce zraněno. Ostatní vykazovali více či méně závažné rány.

Banda šerifova vraha byla rozbita.

Ale vrah sám i jeho druh z mokré čtvrti Cunnings se ještě včas vypařili.

Když se starosta Hoover dozvěděl, kdo pomáhal Earpovi, zamračil se. „Doc Holliday? Ale to není pro naše město moc velké štěstí! Raději bych ho tady neměl. Musel opustit Topecu i Abilene. V Topece zabil dva muže a zničil celé zařízení saloonu.”

Wyatt namítal: „Ale vždyť se bránil, starosto.”

„Je to hráč, marshale.”

„Jo, jeho věc. Ale tady vodved kus pořádný práce. Bez něj bych zřejmě ještě postával za dveřma saloonu Longa Branche.”

Hoover podmračeně přikyvoval. „Jo, nedá se nic dělat. Dám mu sto dolarů a požádám ho, aby opustil město.”

Wyatt odešel bez pozdravu. Namířil si to ke Grahamovu hotelu. Cestou narazil na Hollidaye, vycházejícího z holičova krámku. Byl se dát oholit. „Zdravíčko, marshale, nechal jsem se na tu naši večeři extra zvelebit.”

Wyatt na něj soucitně pohlédl. „Dobrá, přijdu hned. Jenom si přinesu věci z dostavníku.”

Z dostavníku, který se od svého příjezdu ještě nepohnul, si Wyatt vzal cestovní tašku a winchestrovku. Potom se ještě vrátil a donesl si sedlo.

Holliday se mezitím uvelebil v saloonu Longa Branche u rohového stolu a poručil si whisky. Netušil, že se na jeho hlavu už zase snášejí temná mračna. Měl špatnou hvězdu. Ještě před dvěma lety, když ho Earp potkal ve Wichitě, to byl ctěný občan, dobrý zubař, muž s budoucností.

A jak to s ním vypadalo teď? O sotva čtyřicet osm týdnů později? Byl znám a obávaný ve všech saloonech Kansasu. Jistě, on sám nehrál falešně, ale jakmile si všiml, že někdo podvádí, bylo zle. Rychlá ruka příliš nepřispěla jeho dobré pověsti.

A sotva se objevil v Dodge, starosta se staral, jak se ho zbavit. Obtloustlý starosta nebyl právě zvyklý projevovat někomu vděk. Wyatt Earp to měl ten večer zažít ještě jednou.

Když spolu s Hollidayem povečeřeli, přece jen ještě jednou starostu navštívil. V Hooverově pracovně stál doktor Gilbert a ještě dva další muži.

„Pane Earpe! Povolal vás šerif Masterson. Říkal jste mi, že vám nabízel místo marshala v tomto městě?”

Wyatt přikývl.

Hoover přecházel po místnosti. „Jo, tak to je možný, ale Masterson nebyl nijak dobře informovanej vo našich plánech. Marshalem jsme chtěli udělat občana našeho města. A sice našeho městskýho šerifa Jimmyho Degera.”

Gilbert sebou trhl. „To přece nemůžete myslet vážně, starosto!”

„Ale jo, doktore, docela vážně.”

„Deger, ten zbabělec, co vám v okamžiku nebezpečí vrátil hvězdu? A Wyatta Earpa chcete odmítnout? To jste musel přijít o rozum, starosto Hoovere. Neumím si představit, že by vám městská rada mohla dát za pravdu.”

Hoover se žoviálně rozesmál. „Nenechal jste mě domluvit, Docu.

Já vůbec nechci muže, jakým je Wyatt Earp, odmítat. Masterson mu tady slíbil džob. Může ho mít. Jako Degerův šéfzástupce.”

Starý lékař zrudl vzteky. „Hoovere, za tuhle sprosťárnu si před várna vodplivnu. Chápu, že se bohatej bejvalej kalifornskej zlatokop může ucházet vo ruku vaší dcery, chápu, že chcete dát budoucímu zeťovi uznávanej flek, ale že se chcete zbavit muže, jako je Wyatt Earp, to nepochopím nikdy!”

Gilbert odešel a práskl za sebou dveřmi.

Deger tam zůstal bezradně stát a rozpačitě si prohlížel ruce.

Kovář Babe Asmussen si dupl, až se sklenice ve vitríně roztančily. „Doktor má pravdu! Jste nemožnej chlap, Hoovere!” A i on odešel.

Zůstal jen Wyatt.

Starosta si drbal pleš. „Je mi líto, pane Earpe. Vypadá to hůř, než jaké to je. Chci vám to vysvětlit. To místo jsem Degerovi prostě slíbil. A já musím svý sliby dodržovat.”

„Jistě,” řekl Wyatt a vykročil ke dveřím.

Starosta přispěchal za ním a chytil ho za ruku. „Pane Earpe, pochopte mě. Nesmíte odejít! Lidi by mi to nikdy neodpustili. Zůstaňte!”

„Já jsem US-marshal, pane!”

„Jo, já vím…“ Clint Hoover to nevěděl. Polkl a rozpačitě si odkašlal.

„Co mám dělat? Povězte mi, pane Earpe, co mám dělat?”

Když se setmělo, vypadalo to, že nikdy neexistoval nikdo, kdo by se jmenoval Milt Rice. Jako by se na Frontstreet nikdy nekonala žádná přestřelka s bledolícím texaským pistolníkem Cassem Brisbanem.

Rice a Cunnings utekli. Porážka, kterou ten den utrpěli, je z tohoto města vyhnala jednou provždy.

Kdo si to však myslel, ten bohužel podlehl unáhlenému dojmu.

Wyatt si na nádraží vyzvedl svého plaváka a odvedl ho do Vaughamova corralu. Tam už stál i Hollidayův vraník. Pak se Earp ještě chvíli potuloval po městě a taky zašel ke Gilbertovi. Starý doktor ho přijal srdečně. Ještě se mu omlouval za starostu.

Z vedlejší místnosti se ozývalo sténání.

„Jo, to jsou Riceho parťáci. Skuhraj, ale nic jim není.”

Wyatt se zamračil. „To vám tam jen tak volně polehávaj?”

„Ne,” lišácky se zašklebil doktor. „Dal jsem jim pouta. To prospívá i nemocnejm, který by směli vodejít, kdyby chtěli.”

Wyatt se zasmál.

„Ten Holliday,” obrátil Gilbert list, „víte, že je to dovopravdy doktor?”

„Vím. Trhal mi zub. Docela dobře. Ani to nebolelo.”

„Tak to je určitě dobrej,” přitakal Gilbert. „Bohužel ale nemá dobrou pověst.”

„Já vím.”

„Hoover se ho určitě bude chtít zbavit.”

„I to už vím.”

Gilbert překvapeně vzhlédl. „I to vám už řek?”

„Jo!”

Gilbert praštil pěstí do stolu. „Ten zatracenej osel! Doc Holliday může bejt, jakej chce, ale dneska spolu s várna vysvobodil město. To mu Dodge nikdy nesmí zapomenout. Jestli v Topece rozmlátil saloon a zabil falešný hráče, nás nesmí zajímat. Tady bojoval jako správnej chlap… Viděl jsem ho a nikdy na to nezapomenu.”

Wyatt ještě chvíli zůstal u doktora a pak šel.

Když chtěl přejít ulici, spatřil ve dveřích saloonu siluetu nějakého muže. Pomalu k ní vykročil. „Pan Holliday?”

„Pan Earp?”

„Myslel jsem, že hrajete?”

„Už jsem dohrál. Zdejší lidi už nemaj peníze.”

„Takže jste vyhrál.”

„Jo.”

„To mě těší.”

„Moc toho není. Vydrží mi to na tři dny živobytí. Sotva začali prohrávat, začali se tvářit kysele. Nemaj tady rádi hráče, který něco uměj. Je jim milejší někdo, kdo jednou vyhraje a třikrát prohraje.”

„Teď to tady půjde ještě dobře, ale až přijedou kovbojové se svejma stádama a lovci bizonů, pak se tu objeví spousta jinejch hráčů… a některý budou určitě hrát falešně!”

„To určitě,” přitakal Holliday.

„Tak když to víte, proč si s takovejma lidma sedáte za zelenej stůl?”

„Protože nad nima vyhraju víc peněz, chápete? A když podváděj, maj dvojnásobnou smůlu.”

„Pak střílíte.”

„Protože musím.”

„Jak to?”

Holliday se tiše usmál. „Protože jinak by stříleli, voní. Jenom ten, kdo střílí rychleji, vyhrává.”

„Fajnovej džob.”

„Jak se to veme. Na druhou stranu je samá změna a někdy i docela lukrativní.”

„Jenom někdy, to je to, Docu. Nechcete se radši vrátit ke svý starý práci?”

„Ne, nechci. Dobrou noc.” Prudce se otočil a vrátil se do saloonu.

Marshal nemohl usnout. Tak šel ještě na procházku. Loudal se uličkou směrem ke břehu řeky. Pak se zastavil a tiše pozoroval stříbřitou hladinu Arkansasu. Vtom sebou trhl a ohlédl se.

Z konce uličky se ozval kovový zvuk. Hned po něm následoval dusot kopyt.

Wyatt se zvolna přiblížil k ústí uličky a pak na zlomek vteřiny zůstal jako přikovaný.

Naproti z posledního domu vyšlehl dlouhý plamen.

Wyatt tasil kolt a třikrát rychle za sebou vypálil nad hlavu. Pak se rozběhl k hořícímu domu.

Hned vedle dveří stálo koňské napajedlo. Wyatt do něj ponořil džber a chrstl vodu proti plameni.

Nocí se rozléhaly výkřiky.

„K řece!” volal marshal.

Okamžitě se vytvořil lidský řetěz. Sedm džberů bleskurychle putovalo od vody k domu a zpátky.

O půl hodiny později byl požár uhašen.

Lidé stáli kolem ohořelých trámů a prken.

„Ztratil se!” zvolal jeden z mužů.

„Kdo?”

„Wyatt Earp!”

„To byl Wyatt Earp?”

„Jo! Kde je…?“

Marshal utíkal směrem k Frontstreet a pospíchal úzkou Holverstreet k východnímu výstupu z města, hnán jedním ze svých tušení.

Když ucítil petrolej, pochopil, že to bylo správné tušení.

Opět vytáhl kolt a třikrát vystřelil do vzduchu.

Opět se ozval dusot kopyt.

Tentokrát se však zákeřnému paličovi nepodařilo dům podpálit.

Ještě než stačil někdo přiběhnout, Wyatt se v uličce otočil a běžel zpět.

Vtom před sebou spatřil siluetu.

Zpomalil.

A pak i přes tu tmu spatřil, že je to žena. Opírala se o zeď a dívala se na něj: „Pane Earpe!”

Wyatt se před ní zastavil.

„Pane Earpe,” řekla ta žena tichým, nejistým hlasem. „Já jsem Jenny Hooverová, starostova dcera…“

Marshal poklepl prstem o krempu klobouku a pozdravil.

„Pane Earpe…, ehm…, chtěla bych se vám omluvit za svýho otce. On neví, co dělá… Vy jste nás zachránil a…”

Wyatt mávl rukou. „To je v pořádku, slečno, a… mockrát díky.”

„Ještě něco, pane Earpe. Vy nesmíte odejít. Já vím, že po otcově výstupu nemáte moc chuti zůstat…“

„To máte pravdu. Jako deputy tady nezůstanu. Až bude pan Deger marshalem, jistě si své zástupce vybere sám.”

„Dyť vrátil hvězdu, když do města přijel Rice!” řekla dívka vzrušeně.

Marshal na ni překvapeně pohlédl. Neříkal náhodou starosta, že si toho Degera má vzít?

Jenny uhádla jeho myšlenky: „Nenávidím Jima Degera, pane Earpe. A mám jenom jedno přání! Abyste zůstal v Dodge. Je tu ještě víc plevele! Milt Rice nebyl sám, kdo je tu špatnej. Toho plevele je tady víc! Dobrou noc!” A ztratila se v temnotě noci.

Příští ráno navštívil Earpa na pokoji v hotelu doktor Gilbert.

„Marshale, můžu s váma chvilku mluvit?”

„Ale jistě,” odvětil Earp a rychle se dooblékl.

„Teda, já nemám moc velkou naději, že bych byl u vás úspěšnej, pane Earpe,” začal doktor a zapaloval si svoji dlouhou Ohio-dýmku. „Už jsem vám to řek včera. Že jste přišel vy a Holliday, pro nás bylo pravým požehnáním. Proto jsem včera navštívil pana Hollidaye v saloonu a nabídnul jsem mu, jestli by si u nás nechtěl otevřít praxi. Půjčil bych mu léky, nástroje a tak. Lidi by si určitě radši nechali trhat zuby vod něj než vod holiče Franka Roberta, kerej je holt pořád jenom holič.”

Wyatt se zasmál. Tušil, co přijde.

Gilbert zabafal a vypustil obláček dýmu. „Jo, a váš včerejší partner se mi nevysmál, představte si! Naopak, von má ty nejlepší způsoby. Pozval mě na drink, ze kterýho jsem se ke zděšení mý ženy vrátil domů až ráno. Vysvětlil mi, že to musím nechat tak, jak to je. Že je příliš špatnej na to, aby ctěnejm občanům Dodge moh ošetřovat zuby…“

Wyatt se usmíval. Přikývl. „To jsem vám moh říct i já, doktore. Toho už nezměníme. Von prostě nechce. To je to.”

Doktor se zahleděl Wyattovi do očí: „Mluvili jsme i o vás, marshale.”

Wyatt zvedl obočí.

„Jo, o vás, marshale. Starosta podvádí. Osobně domlouval s Mastersonem, aby vám nabíd místo marshala, kdybyste měl zájem. A teď už se může vykrucovat, když je šerif mrtvej. Poslouchejte, Earpe rád bych vám něco řek. Ve městě jsou eště další věci. Šerif Masterson vás nepozval kvůli Riceho bandě…“

„Já vím.”

Doktor se zatvářil překvapeně. „Vy už to víte?”

„Jo, prej je tady toho plevele víc.”

Gilbert přitakal. „Správně. A je to pěkně houževnatej plevel. Potřebuje, aby ho nějakej pořádnej chlap vytrhal i s kořenama… Takže tu zůstanete?”

Wyatt zavrtěl hlavou. „Ne, doktore přijel jsem sem jako marshal a marshalem taky zůstanu. Jsou přece další města, který potřebujou marshala…“

Doktor vyskočil. „Jo. Právě to jsem tomu tupci starostovi vykládal. Navíc Doc Holliday tvrdil, že by se Abilene, Topeca a Kansas City vo vás porvaly a že to dobře víte.”

Wyatt se nemohl zbavit dojmu, že se Holliday tu noc pořádně rozparádil.

„Jo! Já tomu věřím!” zvolal doktor. „A nechápu, proč bysme měli trpět za blbost našeho starosty. Něco vám navrhnu, pane Earpe. Uděláte si dovolenou. Budete mým milým hostem, moje manželka je vynikající kuchařka. Měli bysme voba velkou radost, kdybyste mý pozvání přijal.”

Marshal se pousmál. „Já vás nechápu, doktore. Čeho tím chcete dosáhnout?”

„Ničeho, marshale. Nebo něčeho přece, abyste zůstal v Dodge City.”

Wyatt se podíval z okna na Frontstreet. Netušil, že v tomto městě zůstane ještě dlouhá léta. Že právě odtud vyjde jeho pověst nezlomného muže zákona…

„All right, doktore. Krátká dovolená mi snad neuškodí.”

„Výtečně!” vyskočil doktor a poplácal Earpa po ramenou. „Vemte si věci a pojďte rovnou k nám. Moje žena je už připravená.”

Wyatt se zasmál, sbalil si, zaplatil účet a vykročil vedle doktora na ulici.

Právě když chtěl vejít do doktorova domu, před Long Branch Saloonem seskočil z koně jakýsi jezdec.

Byl to středně vysoký muž s opálenou tváří a zelenýma očima. Wyatt se na něj zahleděl a spatřil rudou jizvu, táhnoucí se od pravého oka přes tvář ke koutku úst.

„Pojďte, marshale, tohle je moje žena…“

Wyatt chtěl vejít, ale vtom si všiml, že si ten muž uvolnil kolt v pouzdře, když se chystal vejít do saloonu.

Gilbert Earpovo zaváhání zaregistroval. Vystoupil na verandu a podíval se stejným směrem.

„All devils! Reg Gellico!”

„Vy ho znáte?”

Doktor se zamračil. „Tady ho zná každej. Je to hráč. Ale ten z tý drsný sorty.”

Vtom Gellico rozrazil dveře saloonu.

„Hollidayi!” zvolal ostře.

Když mu ruka sjela ke koltu, práskl výstřel.

Reg Gellico dostal ránu, která ho odhodila zpátky na verandu a z ní dolů na cestu.

Wyatt se tam ihned rozběhl.

Když rozrazil dveře do saloonu, spatřil uvnitř jenom jednoho muže: Doca Hollidaye. Seděl u zeleného stolu, měl před sebou karty a vedle nich kolt. U levé ruky zpola vypitou sklenku whisky.

Wyatt na něj pohlédl tázavýma očima.

Hráč zvedl hlavu. „Zdravíčko, marshale. Vyspal jste se do růžová?”

Wyatt se ohlédl na Gellica: hlava mu poklesla, ruce visely bezvládně vedle zhrouceného těla. Ten muž byl po smrti.

Wyatt vešel do saloonu a zastavil se u Hollidayova stolu. „Co s váma měl?”

Bývalý zubař rozložil karty jako harmoniku na stůl a zase je složil do balíčku. „Hrál se mnou v Abilene.”

„A?”

„Prohrál.”

„A proto za váma jel?”

„To ne. Von hrál falešně. Pověděl jsem mu to a pak jsem mu vo hlavu rozbil nějakou židli. Pak přišel šerif a chtěl nás voba dát zavřít. Lidi ale viděli, že Gellico hrál falešně a šerif mě teda musel nechat jít. Vyhostil mě z města.”

Wyatt na něj mlčky pohlédl.

„Můžete bejt klidnej,” pravil Holliday ledabyle. „Tasil jako první.”

To Wyatt viděl na vlastní oči. Přitáhl si židli a přisedl si ke stolu. „Takhle vás vyhostěj ze všech měst a ze všech saloonů, Hollidayi!”

Hráč zvedl hlavu. „No a? A co bych podle vás měl dělat?”

„Neměl jste ho zabíjet. Ani v sebeobraně ne. Tak vynikající střelec jako vy by si snadno našel jinej cíl než rovnou srdce.”

Holliday odložil karty ke koltu. „Proč, marshale, proč? Aby mu nějakej felčar slepil kosti a von se moh za pár tejdnů ukázat znova? Ne, pane. Já nejsem blázen.”

Wyatt vstal. „Možná máte pravdu. Ale šťastnej z toho asi nebudete.”

Hollidayova temná tvář se ještě více zakabonila. „Šťastnej? Já nechci bejt šťastnej, Earpe!”

Uplynul téměř celý týden.

Život ve městě běžel po zaběhnutých kolejích. Občané už překonali šok, způsobený akcemi Milta Riceho.

Jim Deger se procházel po Mainstreet se hvězdou marshala na hrudi, nechával se zdravit občany a bylo mu fuk, že o něm všichni vědí, jaký je zbabělec. Měl za sebou mocného muže: starostu Clinta Hoovera.

Wyatt strávil u Gilbertů bezstarostné dny.

To ráno si balil věci a sděloval doktorovi, že bude muset vyrazit.

„A proč byste musel?” tázal se Gilbert.

„Najdu si práci v nějakým jiným městě. Ve Wichitě byl před pár dnama starosta z Topecy a nabízel mi místo marshala v jeho městě.”

„Blbej Hoover,” naříkal doktor. „Já to věděl… Až se tady něco stane, tak uvidí! Včera na radě schvalovali vypovězení Doca Hollidaye. Mám vám něco říct? Jestli se Degerovi podaří Hollidaye vypovědět, můžete si klidně odjet.”

„Nechápu vás. Co s tím mám společnýho?”

„Deger má strach. Ten Hollidaye nikdy nepřiměje, aby opustil město.”

„A proč to dáváte do souvislosti se mnou?”

„Protože byste mohl Hollidaye přinutit, aby zůstal. Jste přece jeho přítel…“

Wyatt se lekl, až upustil klobouk. „Jeho přítel? Jak jste na to přišel?”

Gilbert si podrbal bradu. „No, když jsem tůdle s ním seděl, ptal jsem se ho, proč se pustil do Riceho bandy, jestli jako kvůli městu nebo kvůli zákonu. Ale von se smál a vrtěl hlavou. Pak zvážněl a přiznal, že to udělal kvůli vám. Řek doslova, že se znáte už hodně dlouho a že jste určitě jedinej člověk na světě, pro kterýho by to udělal zas a znova.” Gilbert si přihladil rukou vlasy. „A tak jsem si myslel, že jste přátelé.”

Marshal byl otřesen. Tak tohle o něm říká dobrodruh, muž, který neuznává ustálené pořádky, člověk, kterého vyhánějí odevšad, kam přijde. Přítel Wyatta Earpa! To tedy ne!

Marshal sáhl po svých věcech.

„Je ho škoda, pane Earpe,” poznamenal Gilbert.

„To určitě, doktore. Ale nemůžu mu pomoct. On sám si nechce pomoct. Takový lidi jsou ztracený.”

Když Wyatt kráčel ke dveřím, bylo mu v hloubi duše jasné, že je všecko jinak. Pravdou bylo, že si Holliday získal jeho sympatie už od první chvíle, když se pohrdaje smrtí pustil do těch banditů.

Poděkoval doktorovi a jeho ženě, a když se pak s nimi loučil na verandě domu, řekl: „Je to zvláštní. Když jsem před chvílí viděl přijíždět dostavník, něco mi v duchu říkalo, že tady ve městě zůstanu…“ Pak zavrtěl hlavou, hodil si sedlo přes rameno a loudal se ke stáji.

Když minul vchod do Long Branch Saloonu, zarazil se a pak se vrátil.

Vpředu u herního stolu seděl Doc Holliday. Hlavu měl skloněnou, na stole karty a zpola vypitou sklenku whisky.

Wyatt rozrazil dvířka.

„Dobrej den, Docu.”

„Zdravíčko, marshale.”

Wyatt se podíval do hranaté, unavené tváře a podával Hollidayovi ruku. „So long, Docu.”

Holliday ji vzal, krátce stiskl a odpověděl: „So long, marshale.”

Wyatt zůstal ještě chvilku stát.

Uvažoval, zda si i hráč uvědomil, že existuje nějaká jiskra, která mezi nimi přeskočila…

Muž z Missouri se pak otočil a opouštěl saloon. Přede dveřmi se nezastavoval. Ani se nepodíval doprava, protože věděl, že by se tam setkal s pohledem starého doktora Gilberta.

Dlouhonohý plavák šťastně zařehtal, když spatřil svého pána.

Když pak Wyatt opouštěl ulici, uviděl ve stínu jednoho z domů Jenny Hooverovou. Měla na sobě blankytně modré šaty. Zvedl ruku na pozdrav.

A vtom musel znovu zastavit.

Vprostřed cesty seděl na poníkovi malý chlapec.

„Hej, copak je?”

„Ty seš Wyatt Earp?”

„Jo, a ty?”

„Já jsem Frankie Rood. Děda mi říkal, že by bylo hloupý, kdybys vod nás vodjel… Já dědovi věřím.”

„A co táta?”

„Tátu nemám. Umřel. Máma taky… Kam jedeš?”

„Na východ.”

„Tak pojedu kousek cesty s tebou…,“ řekl chlapec samozřejmě a Wyatt neměl sílu kluka odmítnout.

Jeli spolu kus cesty. Malý Frank se pochlubil svým tajemstvím: velkou, perfektně ukrytou jeskyní za městem. A Wyatt mu za odměnu daroval svoji hvězdu marshala.

Když se loučili, mysleli si, že navždy. Wyatt Earp nemohl tušit, že malý Frankie sehraje v jeho životě ještě důležitou úlohu…

Bylo pozdě odpoledne. Doc Holliday si v Leeveryho obchodě koupil tabák a světle hnědý cigaretový papír ze St. Louis.

„Dejte mi ještě dva balíčky munice pětačtyřicítky.”

Obchodník sebou trhl. Očima se zapíchl do koltu při Hollidayově boku. Tub Leevery na vlastní oči viděl, jak s ním tento zákazník umí zacházet.

„Chcete odcestovat?” zeptal se Leevery neopatrně.

„Ne,” pravil Holliday temně, zaplatil a šel. Na verandě se najednou zastavil.

Tub Leevery zřetelně viděl, jak se jeho tvář proměnila ve tvář číhajícího dravce. Na ulici se objevili tři jezdci. To oni připoutali jeho pozornost.

Jezdci zastavili před saloonem, sklouzli ze sedel a uvolnili kolty v pouzdrech. Ten vpředu byl podsaditý, mohutný a měl širokou tvář s očima jako škvírky. Druzí dva byli typičtí kovbojové s ošlehanou tváří a hvězdicovitými ostruhami.

Vykročili k saloonu.

„Nazdar, Ystere!” sykl Holliday.

Muži se prudce ohlédli.

Tváře jim strnuly v masky.

Muž se škvírkami místo očí vypadal najednou trochu jako Indián.

Sklonil hlavu a měřil si hráče naproti na verandě obchodu.

Jeho doprovod zůstal o krok za ním.

Doktor Gilbert právě vyšel z domu, aby vykonal návštěvu u pacienta. Ihned pochopil: na Doca Hollidaye přijeli tři muži.

A bude přijíždět stále více mužů.

Vzduch nad ulicí byl najednou velmi dusný.

„Doc Holliday!” vyhrkl Mac Yster. „Dobře že seš tady. My tě totiž hledáme!”

„To jsem si moh myslet,” odvětil klidně hráč. Pak pomalu sešel na ulici a zastavil se, teprve když se octl uprostřed.

Yster nebyl od něj dál než patnáct yardů. „Měls docela dobrýho parťáka, Docu. Měl sis ho tady nechat, pak bysme s tebou měli těžší práci.”

„Stejně jí budete mít těžkou.”

Yster zavrtěl hlavou. „Ne. Jeden z nás tří tě zabije, Docu.”

Hollidayova tvář ztuhla v led. Chladné oči se třpytily jako ledové krystalky. „Možná. Ale každopádně si vás všechny tři vemu s sebou.”

„Tentokrát ti to nevyjde, Docu,” zakrákoral Yster. „My tři nemáme co ztratit. Mužem si dovolit umřít. Ale máme jenom jedno přání: abys umřel taky.”

Jeden z Ysterových mužů předstoupil. „Povedla se ti v Topece pěkná blbost, Docu. Zavřeli nás kvůli tobě a přitom zjistili, že jsme v Lawrence přepadli banku…“

„…a zastřelili tam tři muže!” dodal Holliday tvrdě. „To já vím, Gene Tuckere, a věděl jsem to už tenkrát. To já jsem to totiž pak prozradil šerifovi.”

„Tak je to teda,” vycenil Yster zuby. „Takže nás hledaj ve čtyřech státech. Někde nás určitě pověsej, takže nám je jedno, jestli nás teď dostaneš. Důležitý je akorát, abys to schytal taky.”

Poslední ze tří cizinců pak také promluvil: „A zabiju tě já, Docu,” řekl.

Hráč se rozkročil. Dlaň se mu rozevřela těsně nad pažbou těžkého koltu. „Těší mě, že seš tak odvážnej, Jessi Willarde, ale já jsem si svýho vraha představoval trochu jinak!”

„Konec řečí!” vykřikl Yster.

Holliday číhal. Čekal, až někdo z protivníků tasí. Byl tak rychlý, že si to mohl dovolit.

Ovšem číhalo na něj další nebezpečí.

Muže, který zvolna přicházel po ulici za jeho zády, nemohl vidět.

Doktor Gilbert zaťal zuby. Pak zvolal: „Hollidayi! Za tebou!”

Hráč se ani nehnul.

„Jestli se votočíš, střílíme,” řekl Yster.

Pak Holliday uslyšel hlas, který velmi dobře znal: byl to hlas Milta Riceho: „Nazdar, brachu. Je to príma, smět tě vidět takhle zezadu. Dávej tedy dobře pozor: teď dáš pracičky nad hlavičku a ani se nehneš!”

Mac Yster nebyl s vývojem situace spokojen. „Hej, Rici, ten muž patří nám!”

„Omyl, Ystere!” křikl Rice. „Mám s ním nevyrovnaný účty. Tentokrát jsme lištičku lapili. Vpředu vlevo sedí s puškou Salt Cunnings a vpravo Pal Feddersen.”

„Vyřídili bysme ho sami, Rice!” odvětil Yster dutě.

„Tak to si nejsem zrovna moc jistej,” namítal Rice. „Co myslíš, Šalte?”

„Sdílím tvůj názor!” promptně odpověděl Cunnings.

„Tak vidíš, Ystere,” ušklíbl se Rice. „Silnější vyhrává. Ale ty by sis měl taky užít legraci. Tak ti něco navrhnu. Toho chlápka společně pověsíme, ne?”

Yster chvíli uvažoval a pak řekl: „Dobře. Do díla, hoši!”

Ale protože se Holliday ani nehnul, cvakl kohoutek Riceho koltu. „Žádný hlouposti, Docu. Slyšels přece, na čem jsme se dohodli. Jestli budeš dělat hlouposti, vodprásknu tě!”

Holliday se nahlas rozesmál. „To bys mě pobavil, Rici. Ty bys vostatním nedopřál tu legraci. Yster umí bejt pěkně nepříjemnej… Tys sice vodprásk šerifa, ale von zastřelil bankéře i s jeho příručím… Jestli mě zastřelíš zezadu, budeš muset počítat s jeho hněvem!”

„Jo!” ozval se Yster.

„Ruce vzhůru, Docu!” sykl Rice. Nebylo mu poblíž rychlého Hollidaye dvakrát dobře. Koneckonců měl Doc pořád ještě v pouzdře svůj kolt.

„Ne, Rici, to je na mě moc namáhavý. Nechám ruce radši dole. A kolt si taky nechám.”

„Von se zbláznil!” křikl Salt Cunnings.

„Dej ty pracky nahoru!” zavrčel Milt Rice.

Holliday neodpovídal. Nechal ruce dole, pravačku poblíž koltu.

„Dobře,” zabručel Rice. Ystere, pojďte sem. Vodvedem ho na pahorek. Salt mu hodí před hlavu voprátku a já podržím druhej konec. Pro mě za mě ať si letí do pekla s koltem u boku.”

Jen pomalu se Yster a jeho muži blížili. Měli z Hollidaye obrovský respekt.

„Vem taky svý lidi!” zvolal Yster. „To by bylo, aby ho šest chlapů nevoběsilo!”

„Tak běž, Docu!” přikázal Rice. „Vyrazíme si společně na procházku.”

Hollidayova chladná tvář se pobaveně protáhla. „S tak fajnovou společností se rád projdu.”

Smutný průvod se vydal na cestu. Na pahorek se šibenicí to nebylo daleko. Banditi cestou okřikli nespokojeného doktora Gilberta a kováře Asmussena a pohrozili jim, ať dají pokoj, nebo skončí stejně jako Holliday.

„Zatracená pakáž,” zavrčel Asmussen. „Ať je tendle Holliday jakej chce… Chtělo by to winchestrovku.”

„Chtělo?” přerušil ho doktor. „Pojď, Babe, skoč si pro pušku, já jdu taky!”

Tlupa banditů mezitím dorazila k posledním domům.

Vtom se nahoře ve střeše vedlejší budovy otevřelo okno. „Stát, ruce vzhůru!”

Slova zazněla nad ulicí jako výstřely z koltu.

Bandity to trhlo.

Nahoře v okně stál Wyatt Earp a v každé ruce svíral kolt.

„Zahoďte zbraně, pánové!”

Salt Cunnings strhl vzhůru svoji starou pistoli, ale to už kolt Buntline v marshalově levačce chrlil oheň. A to byl signál.

Doc Holliday rychle vyslal tři výstřely.

Mac Yster, Gene Tucker a Hal Fedderson klesli k zemi jako podťatí.

Otázkou zůstalo, jak se mohlo podařit Miltovi Ricemu, že zas zmizel. Ztratil se v uličkách mezi domy.

Jess Willard pustil sice kolt z ruky, ale když se Holliday na chvíli odvrátil, hned se pro něj zas sklonil.

Ve stejnou chvíli seskočil Earp dolů. Přistál na ohnutém Willardovi, strhl ho k zemi, uštědřil mu mohutnou ránu pěstí a vyskočil zas na nohy.

Salt Cunnings, krvácející z pravé ruky, po něm skočil.

Wyattova rána pěstí a Hollidayův výstřel dopadly zároveň.

A pak nastalo ticho.

„Zdravíčko, marshale, jak se daří?”

„Dohřej den, Docu. Já myslel, že jsme si kvit?”

„Jo,” povzdechl si pistolník. „Až příště.”

Když dorazili kovář s doktorem Gilbertem s puškami v rukou, nevěřili vlastním očím.

„To je ale rychlý shledání,” pravil starý doktor. „Co vás sem tak rychle zaválo, Earpe?”

Wyatt se usmál. „Mám tady ve městě jednoho kamaráda. Ukázal mi v kopcích jeskyni, tak jsem v ní přes noc zůstal a druhej den jsem si řek, že se sem zajedu podívat. Nutkání, víte?”

Doc Holliday se zašklebil. „Dobrý nutkání,” pravil polohlasem. „Doufám, že ho budete mít častějc.”

A celá společnost se odebrala do saloonu.

Jenomže dobrá nálada jim tam dlouho nevydržela, protože dveře rozrazil šerif Deger, došel k jejich stolku a ztěžka se opřel oběma rukama. „Hollidayi, teď už konečně zmizíte z města!” zahřměl. „Slyšel jste! Do zejtřka ať jste pryč!”

Pistolník pohlédl na místního marshala a přes tvář mu přelétl úsměv. „Jste velkolepej chlap, Degere. Škoda že ta hvězda na vaší hruď pasuje stejně špatně jako prachy do mý kapsy.”

„Jak to myslíte? Co to má znamenat? Ze mě si srandu dělat nebudete!”

Doc Holliday se šklebil. Pak nahlas a zřetelně pravil: „Seš osel, Degere, docela obyčejnej osel.”

Marshal dělal, jako že sahá po koltu.

Hráč se hlasitě rozesmál. „Zmiz, chlape, a snaž se mi vyhejbat! Děláš městu větší vostudu než já!”

Deger se na Hollidaye zahleděl, pak přelétl tváře ostatních mužů u stolu, otočil se k nim zády a šel.

„Hej!” zvolal Holliday.

Deger se zastavil, aniž by se ohlédl.

„Hvězdu nech tady!”

Marshalova levačka sáhla na hruď a pak jeho hvězda cinkla o zem. Bývalý marshal Dodge Deger odešel ze saloonu.

Občané města si pak za svého marshala zvolili Wyatta Earpa. Starosta nemohl nic namítat.

O čtrnáct dní později přijel do města mladý, silný muž z Texasu. Byl to William Masterson, synovec zastřeleného šerifa. Wyatt se s ním znal, a proto ho pozval do města a nabídl mu místo svého zástupce, chief deputyho.

V osobě mladého Williama Mastersona, kterému všichni říkali Bat, přijel do Dodge muž, který později převezme Wyattův úřad a stane se jeho slavným nástupcem.

Uplynul měsíc. Milt Rice se už do města neodvážil.

Ale Wyatt Earp zůstával nadále ostražitý. Nastávala totiž doba, kdy se do města stahovali od jihu honáci krav a od severu lovci bizonů. Nikdy se pak pořádně nevědělo, kdo z těch zdivočelých mužů začne hádku dřív…

Ve Wellstreet bydlel obchodník s dobytkem Jerry Lumbage, drsný, břichatý, holohlavý chlapík s vodnatýma očima a rozpláclým nosem, o kterém se tvrdilo, že je šedou eminencí nebo králem města.

Zbohatl na stavbě železnice, ta se pak stala jeho majetkem a dopravoval po ní dobytek a kůže.

Byl to dravec. O jeho nevybíravých způsobech se dobře vědělo. Navíc nesnášel malé rančery. Skupovával pozemky v okolí, kde jen mohl, a občas se stalo, že některého malého rančera vyhnal z jeho pozemku ne zcela férovým způsobem: když u něj nechtěl už pracovat žádný kovboj, protože je Lumbage přeplatil, musel ranče prodat pod cenou.

Ale ne všichni rančeři se ho báli. Joe Jefferson a Bully Rood - dědeček malého Frankieho - se mu uměli postavit, přestože Lumbage jednou v saloonu tvrdil: „Já je vyženu, kdybych jim měl tu paličatost vlastnoručně vymlátit z hlavy.”

A víceméně se mu to dařilo. Starý Joe Jefferson se udřel k smrti, protože musel na ranči pracovat sám. Stalo se to už v době, kdy byl ve městě Wyatt Earp.

Betty Lumbageová, krásná mladá žena, kterou si boháč Lumbage přivezl ze Santa Fé, měla z té smrti stejnou radost jako její partner: „Seš machr, Jeny Obdivuju tě!”

Lumbage se zachechtal: „A bude toho víc, uvidíš. Dočkej času a na Roodově pozemku ti postavím nádherný letní sídlo!”

Ovšem tohle přání se mu jen tak hned vyplnit nemělo.

Malý Frankie se snažil ze všech sil, aby svému dědovi pomohl.

Betty Lumbageová ho za to nenáviděla den ode dne víc a víc. A jednou, kdy se opět projížděla po kraji v kočáře a viděla ho, jak spravuje střechu, se konečně rozhodla:

Frankie musí zmizet.

Betty nebyla žádný nepopsaný list, v Santa Fé pracovala v baru a žila s falešným hráčem Tedem Seroonem, než ho zastřelili v souboji. Lumbage ji poznal, právě když rozházela Seroonovo dědictví a byla na dně. A přestože byl Lumbage lump, to, co měla v úmyslu s Frankiem, by nedovolil.

Tragédie začala jednoho slunečného rána.

Betty nasedla na koně a opouštěla město.

Každý se za ní ohlédl. Byla krásná. Ohlédl se i mladý šerif Bat Masterson. I kovář Asmussen: „Sakra, stejně jsem jí už kdysi někde viděl. Ale nevzpomenu si, kde… Jediný, co vím, že to nebylo na žádným extra příjemným místě…“

Betty Lumbageová dorazila k obytným budovám ranče Bullyho Rooda. Vyhlížela svoji oběť a přitom doufala, že ji nezahlédne starý Rood.

Ani ne padesát yardů od corralu seděl Frankie v trávě a opracovával kůl pro drátěné oplocení. Vzhlédl, podíval se na ni, pozdravil pokývnutím hlavy a pokračoval v práci.

„Pojď sem, Frankie!” zvolala.

Chlapec vstal, pomalu a nedůvěřivě se k ní blížil. „Co vode mě chcete?” zeptal se podmračeně.

Měla chuť ho zfackovat, ale Betty Lumbageová uměla své pravé city skrývat mistrně. „Pojď blíž, Frankie, podívej se mi, prosím, na uzdu, zdá se mi, že ji mám nějak povolenou…“

Nepřepočítala se. Chlapec byl dobře vychován. Nedokázal její přání odmítnout.

Shlížela na něj z koně, jak se dívá na uzdu a přitahuje ji. Hlavou jí prolétly nejrůznější myšlenky. Nejraději ze všeho by ho něčím praštila.

„Je to tak v pořádku, madam?” zeptal se, a když vyzkoušela otěže a přitakala, chtěl odejít.

Zavolala za ním: „Pojď sem, Frankie, něco pro tebe mám. Vezmi si!” Sáhla do brašny a podávala mu malý, velmi lákavě vypadající čokoládový koláč.

Frankie polkl. Od každé jiné ženy ve městě by si ho s chutí rád vzal, ale od Betty Lumbageové nechtěl.

Ale nutila ho: „No tak, Frankie boy, nesmíš mě urazit. Pekla jsem ho sama…“

Chlapec po něm tedy sáhl. Vůně, kterou ucítil, mu zamotala hlavu.

„No, a já jedu dál,” řekla paní, pobídla koně a na rozloučenou zvolala: „Nech si chutnat, chlapče!”

Frankie se otočil a kráčel s koláčem v ruce k domu. Když došel k plotu, užuž si do něj kousl, ale pak se rozhodl a vztekle ten křupavý kousek sladkého pečiva mrskl do dvora. „Sněz si to sama, ty stará čarodějnice!”

A pak se vrátil ke svým kůlům na pastvinu.

Neviděl dědova vlčáka, který po koláči skočil a v mžiku ho zhltl…

Když ho o půl hodiny později volal děda k obědu, Frankie všeho nechal a pospíchal domů. Cestou však narazil na vlčáka Sima. Ten obvykle taky reagoval na dědovo mlácení klackem do zavěšeného děravého hrnce a býval u dveří první, ale teď ležel u plotu, nedýchal a kolem úst měl pěnu smíšenou s kousky čokolády…

Frankie přivedl na ranč Wyatta Earpa. Wyatt si prohlédl psa, vyposlechl si, co se stalo, a pak řekl: „Pojď, Frankie, zajdeme společně k panu Lumbageovi.”

„Ne!” zvolal Old Bully. „To by nešlo. Nechte to tak, marshale. Vod týdle chvíle si začneme dávat pozor. Ale nedělejte mi to… Lumbage si najde jinej způsob, jak mě vytrestat…, já to vím!”

Wyatt zavrtěl hlavou. „Kdepak, pane Roode. Tohle byl jasnej pokus o vraždu. A kdybych to nechal plavat, nezasloužil bych si nosit tudle hvězdu.”

Earp a Frankie stáli před obchodníkem Lumbagem. „Co tady chce ten prcek?” „To se dozvíte,” odpověděl Earp. „No, takže? Co je?” „To si budeme povídat na chodbě?”

Lumbage se povýšeně zasmál. „A to byste chtěl, abych vás vzal do saloonu? Tak ven s tím! Co chcete?”

Wyatt se obchodníkovi s dobytkem chvilku díval do očí a pak řekl: „Jak chcete, pane Lumbage. Já nejsem žádnej prosebník. Nejpozději za hodinu přijdete do šerifovy úřadovny.”

Lumbage zíral.

„Cože mám udělat?” zakoktal vztekle.

„Slyšel jste.”

„A když ne?”

„Pak si pro vás přijdeme.”

Wyatt a Frankie opouštěli dům ve chvíli, kdy přijížděla Betty Lumbageová. Když je spatřila, roztřásla se.

„Paní Lumbageová,” oslovil ji Wyatt přísně. „Váš manžel přijde za hodinu do marshal´s office. Vy přijďte s ním.”

Wyatt s chlapcem pak nasedli na koně a odjeli.

Hodina uplynula.

Ale Lumbage nikde.

Wyatt kývl na Bata Mastersona. I Frankie vstal, ale Wyatt mu řekl: „Ty zůstaneš tady, chlapče. Bude tady s tebou pan Calligan.” Druhý deputy Steve Calligan přitakal.

Wyatt a Bat Masterson opustili úřad.

Venku potkali dalšího pomocníka, Jeffa Holmse. Wyatt ho krátce zasvětil do situace a potom s Batem kráčeli dál do Wellstreet.

Dveře Lumbageová domu byly zavřené. Wyatt zaklepal na okno.

Nic.

Zabušil pěstí.

Dveře se pomalu otevíraly.

Stál v nich Jerry Lumbage a posměšně shlížel na šerify. Ani si nevyndal cigaretu z úst, když se zeptal: „Co chcete?”

„Pane Lumbage, vám a vaší paní jsem řekl, že vás za hodinu čekám u sebe. Nepřišli jste.”

„Ne. A ani nepřijdeme.”

„Pak vás k tomu musím donutit. Dobře víte, že je to dokonce moje povinnost.”

Lumbage se mu vysmíval. A právě v tu chvíli se otevřela vrata ze dvora.

Na ulici vyšlo více než dvacet mužů. Lumbageho mužů.

Wyattovi nestáli ani za ohlédnutí. Nahlas pravil: „Pane Lumbage, vaše žena dala dnes ráno malému Frankovi Roodovi otrávený koláč. Naštěstí ho snědl pes. Ten pes chcípnul. Pane Lumbage, to byl pokus o vraždu. Naposledy vás vyzývám, abyste se mnou odešel do marshala office. Je mi fuk, že jste si tady rozestavil vojáčky. Ale nikomu bych neradil, aby se do týdle věci plet.”

Lumbage zařval: „Co chcete? Já vo tom koláči nic nevím! A moje žena taky ne! To jste si vymyslel!”

„Nemíním se s vámi hádat tady na ulici, pane Lumbage. Pojďte!”

Obchodník s dobytkem zabečel jako píchnuté tele: „Nedotýkejte se mě! Moje dělníci vás roztrhaj na kusy!”

Wyatt se rozesmál. „To by pak nebyli dělníci, ale normální banditi!” Popadl toho muže a přitáhl ho k sobě. Potom pohlédl do temné chodby a zvolal:„Paní Lumbageová!”

Ze tmy se vysunula hubená postava Austina Geoffreye. Pistolníkovy oči spočívaly na Earpovi.

„Jděte pryč, Earpe!”

Nikdo ten úder neviděl.

Ale dlouhán Geoffrey najednou ležel na zemi.

„Paní Lumbageová!” zopakoval Earp důrazně.

Žena váhavě vyšla přede dveře. Wyatt ji vyvedl na ulici. Bat Masterson se věnoval jejímu muži.

Vtom se mu Lumbage vytrhl a utíkal ke svým lidem: „Vy zatracený zbabělci! Dyť von jen blufuje! Je vás přece dvacet! Slyšíte! Chyťte ho! Roztrhejte ho! Město stejně patří jenom mně! A jestli po něm nepudete, jste okamžitě propuštěný. Okamžitě!”

Nic.

„Dobrá!” zaječel Lumbage. „Takže jste všichni propuštěný. Na místě!”

Dělníci se drbali za ušima. „Sakra, kde sezeném práci?”

„Co nás zajímá nějakej marshal?”

„Až bude mrtvej, tak po něm neštěkne ani pes!”

„Na něj, chlapi!”

Dělníci vztekle vyrazili.

Vtom nad ulicí práskly dva výstřely.

Muži se zastavili. Ohlédli se a spatřili uprostřed ulice stát Doca Hollidaye.

„Z toho nic nebude, hoši,” pravil hráč. „Je lepší bejt propuštěnej než mrtvej.”

Wyatt si od výslechu příliš mnoho nesliboval. Lumbage o žádném otráveném koláči nevěděl a jeho žena zapírala. Když je Wyatt propouštěl, měl o další vážné nepřátele víc.

Lumbage se ve dveřích zastavil. „K tý věci bych eště rád něco řek: skoupil jsem pozemky rančera Hutona, teda i pozemky Jeffersona a Rooda. Tady jsou doklady. Stojí v nich, že jakmile ti staříci už nebudou schopný zemi obdělávat, propadá ten majetek mně. Tady je to, černý na bílým. Voni to maj jenom pronajatý, marshale! Ty pozemky jsou vlastně můj majetek! A Old Bully už je na konci se silama!”

„Právě!” oponoval Wyatt. „To jste si myslel. Ten kluk tam pracuje moc pilně, co? To se vám nelíbí! Proto jste ho chtěli zabít!”

Betty Lumbageová zbledla, otočila se a vyšla ven.

„Všem vám to spočítám!” zuřil Lumbage. „Polovina Dodge stojí na mejch pozemcích. Není tady nikdo, z koho bych měl strach!”

Příští den odpoledne se Wyatt opíral o dveře své úřadovny a díval se na skupinu jezdců, vjíždějící od východu do Frontstreet. Byli to ramenatí, vousatí chlapi, kteří měli pod sedly místo sedlových dek kožešiny. A sotva přijeli, už se ohlíželi po saloonech a barech.

Lovci kožešin.

Kovbojové ve městě už byli.

Lovci kožešin a kovbojové se nesnášeli.

V barech se začaly dít věci.

Krátce před jedenáctou se najednou ozvaly výstřely. Ve Wilbornově saloonu bylo zle.

Wyatt a Bat vyběhli na verandu.

„Pušku!” volal Wyatt na svého deputyho.

Před Wilbornovým saloonem ležel na prknech stepwalku muž. Na čele měl ošklivou ránu.

Bat přispěchal s winchestrovkou a podával ji marshalovi. Ten rozrazil dvířka do saloonu pažbou pušky.

Přivítal ho výstřel. Kulka se rozplácla ve dveřním rámu těsně vedle jeho hlavy. Vypálil ji malý křivonohý kovboj.

„Marshal nás ruší!” vykřikl kovboj. „Ven s ním! Na něj, hoši!”

Zapráskaly výstřely a ke dveřím se hrnuli zdivočelí kovbojové.

Wyatt strhl winchestrovku a vypálil jim nad hlavy.

Ohlušující rána z pušky se neminula účinkem. Muži na okamžik strnuli.

Wyatt zvolal: „Ruce vzhůru! Jednotlivě vycházejte ven! Jinak to s váma špatně dopadne!”

Za deset minut byl saloon prázdný. Na verandě ležela hromada koltů a dole na ulici přešlapovalo třiadvacet texaských kovbojů spolu se sedmnácti podmračenými lovci kožešin.

Marshal vyšel na verandu. „Poslouchejte, chlapi. Pro zbraně si přijďte zejtra ráno. Třeba s vozejkem, pro mě za mě. A eště něco: počínaje toudle chvílí je nošení střelnejch zbraní ve městě zakázaný!”

A už tu byl zase, tenhle slavný Earpův zákaz, který se už před léty postaral ve Wichitě o bouři odporu. Prosadí si ho marshal i tady?

„Vode dneška kdo bude mít při sobě zbraň, vystavuje se nebezpečí, že bude zastřelen nebo uvržen do vězení!”

Naproti za oknem hotelu stál muž. Schovával kolt zpět do pouzdra. Doc Holliday, jenž celou scénu sledoval, věděl, že marshal vyhrál. Otočil se, vyšel z místnosti a namířil si to zpátky k hernímu stolku.

Zákaz nošení zbraní ve městě se stal tématem dne.

Majitel místních City News Pat Kennedy o něm napsal úvodník do svých novin. Dvacet plakátů, které nechal Earp na vlastní náklady vytisknout, viselo na všech důležitých místech ve městě, aby se nikdo nemohl vymlouvat, že o zákazu neví.

„Teda to by byla věc, kdyby to tady prosadil!” pravil doktor Gilbert pacientovi, jemuž právě ošetřoval poraněnou ruku.

Tím pacientem byl sedmdesátiletý Fred Hope. Zašklebil se přes celou tvář. „No, to by teda byla věc!”

Doktor zvedl hlavu.

„Co je?” chtěl vědět Hope.

Doktor Gilbert přimhouřil oči. „Pane jo, jestli todle nebude problém… Ve městě je Percy Roft… hele, a jeho pouzdra na kolty jsou prázdný!”

„Roft? Ten hráč?”

„Jo. A jestli se nepřijel podívat na Hollidaye, tak s ním vlastní klobouk!”

„To určitě jo. Holliday ho v Lawrence vyřídil. Bylo to ve všech novinách, pak se Roft dostal do vězení za falešnou hru!”

„Damned, takže bude určitě zle!”

Ale nejenom starý doktor si všiml příjezdu toho muže. Viděl ho i Wyatt Earp. Rofta znal. Zatýkal ho pro falešnou hru v Keno saloonu ve Wichitě. A jen o pár minut později vjeli do Frontstreet další dva muži…

Marshal neváhal, opásal se nábojovým pásem a vykročil k Long Branch Saloonu. Ve dveřích potkal majitele: „Dobrej den. Kde bydlí Doc Holliday?”

„Nahoře, na pokoji číslo čtyři!”

„Díky.”

Wyatt vyšel po schodech nahoru, zastavil se přede dveřmi s číslem čtyři a zaklepal. Ihned se ozval Hollidayův drsný hlas: „Co je?”

„To jsem já!”

„Earp?”

„Jo.”

Dveře se otevřely. Objevila se hráčova pobledlá tvář. Vypadal unaveně a nevyspale. „Copak vás přivádí takhle v noci, marshale?”

„Nic zvláštního. Do města přijel Percy Roft. Má s sebou dva kibice. V levý holínce schovává kolt Cloverloaf.”

Bývalý zubař se zasmál. „Tak to toho moc nemá. No, ale stejně. Jak se daří jinak, marshale?”

„Jde to. A vám?”

„Výtečně!”

Wyatt se trochu rozhlédl po místnosti. Polovypitá láhev whisky u postele, popelník plný oharků, zavřená okna, zatažené závěsy. „Čerstvej vzduch je prej fajn věc, Docu!”

„To určitě,” zašklebil se Holliday.

Marshal se obrátil, že půjde. „A nezapomínejte, že nosem zbraní je ve městě zakázaný.”

„Jo, jo,” zakřenil se Holliday. „Už jsem ten veselej plakát čet. To může bejt docela legrační…“

U baru v saloonu si mezitím už poroučeli spravedliví občané Gilbert a Asmussen své drinky: Gilbert si dal jednu Kentucky Dry a kovář si dopřál Fire-Point. Rozhodli se, že zabrání nejhoršímu…

Doc Gilbert sledoval Percyho Rofta, sedícího u stolku vprostřed sálu. Ten si poručil brandy. Druzí dva muži seděli u dveří.

Kovář si sáhl na krk. „Je tu pěkně dusno, co?” pošeptal doktorovi.

Vtom Percy Roft zvedl hlavu. Měl vysloveně šibeniční tvář a šilhal. „Barmane!” zvolal dutě. „Bydlí u vás Doc Holliday?”

„Jo.”

„Přiveďte ho sem. Řekněte mu, že tady je Percy Roft!”

Barmanem to trhlo. Dosud toho muže nepoznal. Teď spěchal vyplnit jeho přání.

Za deset minut sestupoval po schodech Doc Holliday. Kráčel podél dlouhého barového pultu a zastavil se přesně uprostřed. „Jednu skotskou!”

Barman mu ji třesoucí se rukou podal.

„Co je vám, Beesone? Měl byste si zajít k doktorovi. Jo, von je tady. Zdravíčko, Gilberte. Snad vás nebolej zuby?”

Doktor s námahou polkl. Odvážil se úkosem pohlédnout směrem k Roftovi.

Holliday v klidu dopil, vrátil sklenici a pak řekl: „Kterej zatracenej falešnej hráč že to se mnou chtěl mluvit?”

Barman se znovu rozklepal. Zíral směrem k Roftovi, ale nemohl promluvit. Hrdlo měl jako sešněrované.

Holliday se najednou prudce otočil, vytáhl zezadu zpoza límce dlouhý nůž a mrštil jím ještě v obrátce směrem k Percy mu Roftovi.

Úzký, ostrý nůž se Roftovi zapíchl do hrudi. Roft zachroptěl a svezl se k zemi. V pravé ruce držel malý čtyřranný revolver.

Nato vyskočili od stolu u dveří ti dva další cizinci. I oni svírali v dlaních malé kolty.

Dvířka do saloonu se rozletěla, vešel Wyatt Earp. Stačily dva bleskurychlé údery hranou dlaně a ti muži byli najednou taky beze zbraní.

Holliday se otočil k baru a pravil jakoby nic: „Ještě jednu skotskou.”

Odehrálo se to během několika málo vteřin. A bylo jasné, že ti tři přijeli, aby zastřelili Doca Hollidaye.

Percy Roft byl mrtev. Holliday ho zabil v sebeobraně.

Roftovi pomocníci se octli ve vězení.

Holliday znovu zabíjel.

Netrvalo dlouho a v šerifově úřadovně stál starosta Hoover.

„Ale, ale,” podivoval se Earp. „Už jsem tady pěknou dobu, ale tohle je vaše první návštěva, starosto. Tak oč jde?”

„Jde o vašeho přítele Doca Hollidaye,” pravil Hoover posměšně. „O toho, co háže nožem a střílí po lidech. Obyvatelé města si nepřejí, aby tu žil tak nebezpečný člověk. Chápete? Lidé si přejí, aby byl okamžitě vykázán z města! A jestli nepůjde dobrovolně, vyprovodí ho mnou sestavená občanská domobrana na čele s Jimem Degerem!”

Wyatt vstal. „Dobře poslouchejte, starosto, co vám teď povím. Za právo a pořádek tady ve městě ručím já. A nikdo jinej. Kdo se proti tomu postaví, jedná protizákonně. Na to nezapomínejte. A co se týče vašeho přítele Jima Degera, tak tomu bych radil, aby se mi raději vyhýbal. Telegrafoval jsem do jeho rodného města a dozvěděl jsem se o něm určité věci. Zeptejte se ho, jestli by si přál, abych je zveřejnil. A teď mi dejte pokoj. Mám práci.”

Starosta zafuněl, otočil se a byl pryč.

Wyatt se kousl do rtu. Holliday si tedy kopal hrob. Nemusel Rofta rovnou zabíjet. Každý jiný by byl rád, kdyby na takovou vzdálenost nožem vůbec zasáhl, ale Holliday si mohl vybrat, kam zasáhnout. Natolik to byl dobrý střelec i vrhač. Ale on musel zabíjet. Ničit. I kdyby mu to mělo zlámat vaz.

A tak se stalo, že občanská rada marshala Earpa přece jen přiměla, aby Hollidaye vypověděl z města.

Toho dne Holliday ještě nenašel nikoho, kdo by si s ním zahrál.

Wyatt se zastavil před zeleným stolem.

Holliday odkrýval řadu karet, pak každou zas přikryl a nakonec tiše pravil: „Přišel velkej černej muž a chce mě vyhodit.” Zvedl hlavu. Usmíval se. „Musím jít, že marshale?”

Wyatt přikývl. „Jo, rozhodli tak.”

Holliday zvedl další kartu. „A kdy?”

„Do zejtřka do rána musíte bejt pryč.”

Hráč tiše hvízdl. Pak se podíval na prázdnou sklenku. „Barmane, jednu skotskou!”

„Dvě skotský!” dodal Wyatt.

Holliday vzhlédl k marshalovi. Věděl, že Earp prakticky nikdy nepije. Pochopil jeho gesto.

Wyatt si vzal sklenku, přihnul si a odešel.

Holliday zamyšleně hleděl za ním.

Bylo odpoledne. Nad městem se chvělo vedro.

John Holliday ležel oblečen na posteli, ruce založené za hlavou a podpatky holínek opřené o kovovou pelest lůžka.

Z ulice se ozývaly hlasy. Holliday najednou vyskočil, křečovitě se zkroutil a otřásal se záchvatem kašle.

Trval minuty. Pak si Holliday zase lehl a hleděl zarudlýma očima do stropu. Ruce měl sevřené v pěsti.

Viděl před sebou ten krásný velký dům v Bostonu, kde před léty zahájil slibnou zubařskou kariéru. Viděl lidi na ulici, jak ho zdvořile zdraví, viděl elegantní mladé dámy, přicházející k němu do ordinace…

Pak někdo váhavě zaklepal.

Holliday vytáhl zpod polštáře kolt a odjistil ho.

„To jsem já,” ozval se dívčí hlas.

„Kdo? Pojďte dál!”

Dveře se otevřely a vešla Jenny Hooverová. Vypadala báječně. Černé vlasy, mandlové oči, růžové šaty… Rozpačitě se rozhlížela po místnosti.

„Co si přejete?” vyhrkl Holliday překvapeně.

Jenny pohledem přehlédla prázdné lahve od whisky a plný popelník. Přinesla košík. „Dobrý den, doktore!”

„Dobrý den,” suše polkl jindy chladnokrevný pistolník. „Posaďte se, prosím.”

Jenny se podívala na židli.

Ležel přes ni nábojový pás a klobouk.

Děvče zůstalo stát.

„Co vás ke mně přivádí?” zeptal se Holliday a posadil se na okraj postele.

Jenny na něj tázavě pohlédla. „Vy chcete opustít město?”

Hráč vstal a přistoupil k přisleplému zrcadlu. „Nemám jinou možnost, slečno Hooverová.”

„Jmenuju se Jenny.”

Holliday se prudce otočil a drsně pravil: „Co chcete?”

Dívka zrudla. „Přinesla jsem vám něco. Možná máte před sebou dlouhou cestu…“

Holliday na ni zaraženě zíral.

Sundal z košíku šátek. „Uzený maso, kus sejra, chleba…“

Holliday se nestačil divit.

„A tady v tom koženým váčku je poděkování občanů.”

Holliday přistoupil blíž, vzal měšec a podíval se do něj. Byl do čtvrtiny zaplněn zlatými dvacetidolary.

„Kašlu na dárky vod občanů. Vyhnali mě z města a teď mi eště dávaj tolik peněz, abych vodjel co možná nejdál!”

„Mýlíte se, Docu, ty peníze jsou vod doktora Gilberta, kováře Asmussena a několika dalších slušnejch lidí… A chtěla bych vám říct, že se za chování svýho otce stydím… Nechápu, co proti vám má. Vy teda jste hroznej člověk, ale…, „ podržela si ruku na ústech. „Pardon.”

Hráč se usmál. „Děkuju vám, slečno Jenny, ale todle všecko si zase vodneste.” Otočil se a postavil se k oknu. „Víte, já vůbec nejsem smutnej, že z tohodle města musím odejít…“

„Copak nejste přítel Wyatta Earpa?”

John Holliday se prudce obrátil. „Přítel Wyatta Earpa? Jak jste na to přišla?”

„Myslela jsem…“

Holliday zavrtěl hlavou. „Ne, slečno, nikdy jsem neměl žádnýho přítele. A tak je to dobře.”

„Tak proč měl otec s marshalem problémy?”

„Jaké problémy?”

„No, když vás chtěl jít vyhostit s nějakejma svejma pochopama, Earp mu vynadal a zakázal mu to…“

Holliday se vrátil k oknu. „Přesto, slečno, děkuju vám. Vo tydle věci si nedělejte starosti. Jste ještě mladá…“

„Vždyť vy jste taky eště mladej,” řekla dívka paličatě.

Holliday cítil, jak se mu zachvělo srdce. Ale přesto pořád ještě nechápal, že ta dívka v místnosti je do něj zamilovaná.

„Nedávno jste si u Brownů v zahrádce utrhl chrpu. Ale když jsem vám jich po malým Frankiem poslala celej pugét, vyhodil jste je z vokna!”

Hráč zase jen zíral. „To vy jste poslala tu kytku? Copak jste zešílela? Otec z vás vymlátí duši! Mimochodem, ví von vůbec, že jste tady?”

„Ví!”

Holliday vyvalil oči.

„Jo, řekla jsem mu to. Nahlas a zřetelně. Máma ho uklidňovala. Prej jsem dost stará na to, abych věděla, co dělám.” Vykročila ke dveřím. „Mějte se, Docu Hollidayi. Chtěla jsem vám jen říct, že ne všichni lidé ve městě maj radost, že odcházíte…“

Holliday k ní pomalu přistoupil. „Jenny…, podívejte se na mě! Copak nevidíte, jakej mám vobličej? Že jsem poznamenanej? Jsem zatracenec…“

Dívka opět zčervenala. Dívala se mu do očí. „Řekla bych, že vypadáte dobře,” pravila odvážně. Pak se otočila a utíkala pryč.

Holliday se vrátil a podíval se do skvrnitého, poloslepého zrcadla. Pak zavrtěl hlavou a zasmál se. Tentokrát nic nepochopil. Možná byla jeho duše už otupělá. Ještě se podíval na měšec s penězi a na košík a šel pryč.

Přišel večer. Saloony praskaly ve švech. Dodge City bylo ve svém živlu, prožívalo své historické časy.

Nad dlouhým barem Long Branch Saloonu se vznášel hustý oblak dýmu. Orchestrion vyřvával kansaskou písničku. Za barem pomáhali tři další muži. Všechny stoly byly plně obsazeny.

Holliday hrál se střídavými úspěchy o malé sázky. Neustále se ohlížel k rohovému stolu, kde hrál o značné sumy tlusťoch Jerry Lumbage.

Hra byla jednou z Lumbageho slabostí. Byl to šikovný a chytrý hráč. Někteří lidé tvrdili, že převážnou část svého jmění vyhrál u karetního stolku.

Před chvílí právě pomohl dvěma lovcům kožešin od slušného balíčku dolarů. A popíjel už čtvrtou whisky.

Holliday vstal, odešel do svého pokoje, vysypal z váčku peníze, naplnil ho patronami a pak je penězi zase přikryl. Potom se vrátil do saloonu.

Nevrátil se ke svému stolu. Zůstal stát nad Lumbagem. Lovci kožešin to vzdali. Byli bez peněz. Lumbage si chtěl ještě zahrát o jejich koně, ale s tím nesouhlasili.

„No, tak kdo si chce eště užít!” vykřikoval tlouštík zvesela. „Kdo se eště odváží hrát s Jerry Lumbagem?”

„Já!” ozvalo se nad jeho stolem.

Lumbage vzhlédl. „Doc Holliday? Copak máte oč hrát?”

Hráč hodil na stůl měšec.

Lumbage ho otevřel.

V hráčově tváři se nepohnul ani sval, když sledoval, jak si Lumbage prohlíží měšec, zdánlivě nacpaný zlaťáky. Lumbage bluf neprokoukl. Posunul měšec zpátky. „Kolik?” zeptal se jen.

„Deset tisíc,” pravil hráč chladně.

Lumbage zrudl. „All right! Sázím stejnou sumu!” zvolal divoce.

Lovci kožešin vstávali.

Holliday si přisedl. On a Lumbage seděli sami proti sobě u velkého stolu.

Hra začala.

Lumbage za několik minut prohrál. Vsadil dvacet tisíc a prohrál zas. Víc peněz u sebe neměl.

„Chcete hrát dál?” zeptal se Holliday s kamennou tváří. „Máte ještě něco?”

„Jak to se mnou mluvíte!” zařval Lumbage. „Proti mně jste žebrák!”

„Come on, sázejte!” odvětil Holliday ostře.

Lumbage mávl na barmana. „Přineste mi inkoust a papír!”

Všichni, co stáli kolem stolu, to viděli: Lumbage napsal na papír sumu 100 000 dolarů.

„Sázím 100 000 dolarů proti vaší výhře!” zvolal pak pateticky.

Všichni hleděli ke stolu.

„Ne proti mojí výhře,” pravil Holliday klidně. „Nýbrž proti všemu, co mám. Nepřišel jsem ke stolu bez peněz.”

Hra začala.

Double poker.

Lumbage byl mistrem této hry.

Ale prohrál.

Jeho ruce se třásly, tvář zbledla, oči vystupovaly z důlků. Pak vyskočil a mával rukama jako větrný mlýn. „To byla celá moje hotovost, Hollidayi! Mám ji naproti v bance!”

Hráč klidně přikývl.

Ale obchodník pokračoval: „Ale eště mám domy a stodoly!”

„Kolik?”

„Padesát tisíc dolarů!”

„To nestačí.”

Ticho v saloonu přímo jiskřilo.

Lumbage přidával: „Pozemky a dobytek…“

„Kolik?”

„Sto padesát tisíc!”

Hráč přikývl a zapálil si novou cigaretu. „Napište to!”

Obchodník rychle popsal další list papíru. Holliday ho vzal a položil doprostřed stolu. „Vo domy, dobytek a pozemky. Já sázím všecko.”

Byla to tvrdá, ostrá, neúprosná hra.

Po sedmi nekonečných minutách bylo rozhodnuto. Jerry Lumbage prohrál.

Vyskočil, došel k baru, hodil do sebe sklenku whisky a vypotácel se ven ze saloonu.

Venku na verandě se zhroutil.

Infarkt.

Doc Holliday složil oba papíry a zastrčil je do kapsy. Pak schoval i bankovky a měšec s penězi.

Balíček dolarů odnesl k baru a položil ho na pult: „Za todle budou pít tihle muži, co jsou tady - všichni. I ti, co patřej do městsky rady!”

A odešel na ulici.

Bat Masterson, jenž celou dobu postával u dveří, za ním omámeně hleděl. Pak se rozběhl k hotelu London, vyřítil se do schodů a zabušil na dveře pokoje Wyatta Earpa.

„Něco se stalo, marshale! Doc Holliday hrál proti Lumbageovi!”

„A vyhrál?” zeptal se Wyatt a promnul si oči.

„Jo.”

„Skvělý.”

„Nerozumíte mi, marshale! Vyhrál všechno! Všechno!”

„Jakže?”

„Lumbage nehrál jenom vo peníze, ale taky vo pozemky, dobytek, domy…, vo všechno, co měl. Teď to všechno patří Hollidayovi.”

„All right,” řekl Wyatt. „Tak teď zavři dveře a nech mě spát.”

Ráno příštího dne ohlásil osobní strážce rodiny Lumbageových Austin Geofferty, že Betty Lumbageová opustila město.

Divoká noc tedy zničila dva lidi.

Ale obyvatele Dodge zaskočilo něco jiného.

Mnohem senzačněji zněla zpráva, že zmizel i Doc Holliday. Boháč John Holliday! Kde byl? Nikdo ani nepomyslel na to, že měl do rána opustit město.

A nevrátil se ani další den.

Po týdnu zahájil Lumbageův předák na bývalém Lumbageově majetku práce a peníze šly na konto doktora Johna Hollidaye. Nepřítomný hráč se stal jedním z nejbohatších mužů města.

Po čtrnácti dnech vletěl do marshalovy úřadovny malý Frankie Rood. Mával nad hlavou nějakým papírem.

Dopis. Marshal ho vzal a našel v něm Lumbageho směnku na dobytek a pozemky. K ní byl přiložen lístek a na něm stálo: „Teď budete potřebovat hodně dlouhej plot.”

Wyatt nic neříkal. Cenný dopis vrátil chlapci.

„Co teď?” zeptal se kluk.

„No jo, budeš se vážně muset postarat vo pořádně dlouhej plot, Frankie. Doc Holliday má pravdu…“

Chlapec vyrazil ven.

Wyatt si zapálil černý doutník a zamyšleně hleděl otevřenými dveřmi za chlapcem. Takže tedy odešel, doktor s pokerovou tváří. A přece ho odtud už nikdo nevyžene. Stal se občanem města. Bohatým občanem města.

Jednoho horkého červencového odpoledne se Bat Masterson slunil na verandě marshalovy úřadovny. Frontstreet jako by spala. A od východu přijížděl jezdec.

Měl zvláštní posez v sedle: byl mírně předkloněn, levačkou se opíral o sedlovou hrušku, pravačka mu ochable visela dolů.

Byl opásán těžkým mexickým nábojovým pásem, měl tvrdou, ošlehanou tvář a ostře řezaná ústa. Rudý šátek kolem krku ošklivě kontrastoval s pobledlou pletí.

Bat Masterson zvedl obočí a napřímil se.

Viděl jen ten těžký kolt po cizincově boku.

Jezdec vjel do města, zastavil před Long Branch Saloonem, přivázal šimla a vstoupil na verandu.

Ještě než stačil zmizet v saloonu, pomocný marshal zavolal: „Pane, ve městě je nošení střelnejch zbraní zakázaný!”

Muž se otočil. Chvíli si zkoumavě Bata měřil a pak sykl: „Já jsem Jack Brisbane. Já si svůj kolt nechám.”

Bat se zamračil. Jack Brisbane? Že by to byl bratr Texasana Casse Brisbaneho, jehož zastřelil Holliday v souboji?

Pak cizinec odpověděl na nevyslovenou otázku: „Přijíždím z Panhandlu. Chci si s Docem Hollidayem a Wyattem Earpem promluvit vo smrti mýho bráchy.”

„Přesto musíte vodložit zbraň,” pravil Bat drsně a vykročil k cizinci.

Texasan tasil kolt. „Stůj, chlapče. Ty vaše fóry na mě neplatěj. Jel jsem pěknejch pár tejdnů, ale určitě ne proto, abych tady vodevzdal kolt. Dej mi pokoj, chlapče,” řekl a obrátil se zády.

„Stát!” zvolal Bat.

A cizinec vystřelil.

Byl to určitě dobrý střelec, ale Bat Masterson byl rychlejší. Jeho kulka zranila Brisbaneho na pravé paži. Texasan minul cíl o pár yardů.

„Je mi líto, pane Brisbane,” řekl Bat a vytrhl cizinci kolt z ruky. „Zbraň vám vrátím, až budete opouštět město.”

Brisbane zaklel.

Doc Gilbert se ztěžka zvedl z houpacího křesla a vykročil k Brisbanemu. Roztrhl mu rukáv a podíval se na ránu. „Pojďte se mnou,” řekl jen.

Ale Brisbane ho nemírni poslechnout. Hmátl do levé kapsy a vytáhl kolt Derringer. První ranou sestřelil pomocného marshala, otočeného mezitím už zády, a druhá srazila k zemi doktora.

Brisbane si pak útržkem košile ovázal ránu, sebral nehybně ležícímu Batovi kolt a vešel do saloonu.

Holič Fred Robert vyčkal, až se cizinec ztratí, a pak rychle utíkal ke kováři Asmussenovi. Ten seděl zrovna u oběda.

„Co to říkáš?”

„Mně se taky zdálo, že slyším výstřely,” potvrzovala jeho žena. „Wyatt Earp a Steve Calligan jsou na Huttonově ranči…“

„A Bat leží tváří k zemi?” vyskočil kovář.

„Von a doktor!”

Kovář odběhl na chodbu, přinesl si winchestrovku, popadl klobouk a vyrazil ze dveří.

Ale byl to nešťastný den.

O pár minut později seděl mohutný kovář s prostřelenou nohou na verandě před saloonem.

Město trpělo.

Doktor Gilbert se probral z bezvědomí, způsobeného šrámem od kulky na spánku, odtáhl zraněného Bata Mastersona a kováře Asmussena a ošetřil je.

Jack Brisbane si dál podmaňoval město.

Wyatt Earp se dlouho neukazoval.

Přijel až odpoledne. A okamžitě vykročil k saloonu.

Brisbane stál u baru a měřil si muže ve dveřích. „Kdo jsi?” zeptal se chrčivě.

„Já jsem Wyatt Earp.”

Brisbane se odrazil od baru. A nešťastnou náhodou do saloonu právě vletěl holič a lítacími dvířky udeřil Earpa do zad a do levé ruky.

Brisbane vystřelil. Dvakrát zaduněl jeho starý kolt.

Wyatt se zapotácel a vypadl dveřmi ven na verandu.

Brisbane sáhl po sklence. „Jeden je vyřízenej,” řekl.

Doc Gilbert s kovářem odtáhli Earpa do ordinace. Malý holič stál nad doktorem, který z Earpa vyjímal ty dvě kulky. „To je moje vina, doktore! Moje! Já do něj strčil dvířkama! Lidi po mně budou plivat, děti si na mě budou ukazovat. Koukejte: to je ten, co způsobil smrt Wyatta Earpa! Starej idiot…“

„Drž konečně hubu,” sykl doktor. „Eště neumřel…“

Pomocný marshal Steve Calligan byl pak zasažen do krku. Vykřesal se z toho, ale do konce života špatně mluvil. Jack Brisbane ovládl město.

A aby nebylo všemu neštěstí konec, vtrhl do města opět Milt Rice se sedmi muži.

Když to doktor Gilbert sděloval Earpovi, sáhl zraněný marshal po svém koltu, zaťal zuby a vstával z lůžka.

„Vy se nesmíte hejbat, marshale!” volal doktor zděšeně. „Jestli vám ta rána praskne…!“

„Pomozte mi, doktore. Doveďte mě k oknu!”

„Nesmíte opouštět postel! Jestli vstanete, bude po vás! Ztratil jste moc krve! Damned, tak mi přece věřte! Takhle s nima nemůžete bojovat. Dejte sem ten kolt!”

Wyattova levačka se chopila koltu, pravačka se zapřela o postel. Pomalu se zvedal. „Tak vstanu bez vás!”

Doktor k němu přiskočil. „Vy zatracenej paličáku! Takhle se daleko nedostanete!”

Sotva došli k oknu a doktor přistrčil k Wyattovi alespoň křeslo, aby si sedl, pootevřeným oknem viděli přicházet Milta Riceho.

„Hej, doktore!” volal z ulice, netuše, že ho má Wyatt na mušce.

„Běžte mu otevřít,” přikázal Earp a doktor váhavě uposlechl.

Když bandita vešel do místnosti a spatřil před sebou Earpa v křesle a s pistolí v ruce, nejdřív se lekl, ale když pak spatřil šerifovu pobledlou tvář, zasmál se. „Hééj, to jsem si moh myslet. Wyatt je tady! Jak se daří, starej brachu?”

Ale marshal na jeho vtípky neodpovídal.

„Co chcete?” zeptal se bandity doktor.

Rice nadále hleděl jen do marshalovy hranaté tváře. „Jestli teď vystřelíš, Earpe, moje lidi srovnaj město se zemí, na to se spolehni! Já teď pudu. A počkám si, dokud nevstaneš. Ovšem, jestli nevstaneš do tří dnů, dorazím tě. Za tři dny se budeme střílet: ty a já!”

Pak se otočil a šel.

Ale ani to nestačilo.

Zanedlouho se u Wyatta ohlásil starosta Hoover. Tiše vešel do místnosti nemocného. Wyatt na něj nehleděl nijak přívětivě.

„Přicházím za vámi s dotazem,” vyhrkl starosta.

„Ano?”

„Milt Rice si chce vzít moji dceru! Před chvílí byl u nás, vydíral mě. Řekl, že mě pověsí, když mu ji nedám! Zapřísahám vás, marshale, pomozte!”

Doktor Gilbert toho měl v tu chvíli už dost. Chytil starostu za límec a táhl ho ven: „Poslouchejte, Hoovere, ale todle je už vrchol. Co je Earp ve městě, děláte mu pořád jenom potíže. A teď, když se nemůže hejbat, chcete, aby vám pomáhal? Dost, Hoovere! Stačilo! Vypadněte!”

Starosta se třásl strachy.

„Co mám dělat? Von je tu přece marshalem. Kdo jinej mi má pomoct?” koktal.

„Styďte se, Hoovere!” osopil se na něj doktor. „Ten muž je těžce raněnej, vyndal jsem mu z těla dva projektily! Pomozte si sám!”

Muž z Missouri si povzdechl. „Dneska si pro Jenny snad nepřijde.”

„Ale možná už zejtra!” zapřísahal ho starosta. „Prosím, prosím! Marshale! Pomozte!”

„Pokud to doktor dovolí, můžete sem zítra ráno svou dceru poslat. Snad vás to uklidní.”

Hoover stiskl marshalovu dlaň. „Marshale, já vím, že za ni budete bojovat, já to vím. Děkuju vám, děkuju…“

Pak přišel třetí den.

Wyatt brzy ráno vstal, pořádně se nasnídal a zaujal stanoviště v křesle u okna.

„Co to má bejt?” vyhrkl doktor. „Vy si vážně myslíte, že budete moct vyjít na ulici?”

Earp neodpověděl, ale oba věděli: padne-li Wyatt Earp, padne i město.

A obyvatelé Dodge to také věděli. Ale věděli také, jak velmi je jejich marshal nemocen. Už nedoufali. Bandita ho nemilosrdně zastřelí a pak bude vládnout nad městem. Zatím mu v tom bránila pouhá marshalova přítomnost.

Rice se připravoval na souboj. Bál se. Měl i z velmi těžce raněného Earpa obrovský respekt.

Avšak kdyby se mu to povedlo…

On, Milton Joseph Rice, bývalý dřevařský dělník z Rapid City, by o sobě mohl tvrdit, že v otevřeném souboji porazil slavného Wyatta Earpa. A to by se Ricemu líbilo. Proto Earpa vyzval.

Ovšem nenechával nic na náhodě. Svým lidem dal přesné instrukce. Každý měl své místo kolem dokola prostranství, kde se měl konat souboj.

Večer třetího dne doktor Gilbert doprovázel Jenny na tajném útěku z města.

Chtěl ji nechat na Huttonově ranči, ale tam ji odmítli. Rančer Hutton se omlouval: „Možná už zejtra bude Milt Rice vládnout nad městem, a co myslíte, že by udělal s mým rančem, kdyby zjistil, koho tu před ním schovávám… Ne, to nepřipadá v úvahu.”

Rozjeli se tedy na ranč Old Bullyho a starý rančer ihned souhlasil. „Samozřejmě že tady slečna Hooverová smí zůstat. A jestli Rice přijede, moje stará flinta parkerovka ho řádně přivítá! To vám přísahám…!“

Jenny se ubytovala a byla šťastná, že si může konečně v klidu na chvíli lehnout.

Doc Gilbert se vracel do města.

Malý Frankie nemohl usnout. Pak vzal kus papíru a napsal na něj: „Milý dědečku, brzy se vrátím.” Vzal otcovu winchestrovku, nabil ji, pověsil si ji přes rameno a vylezl oknem ven.

O hodinu později se vnutil k Earpovi.

„Je to vod, tebe hezký, Frankie, ale ty mi přece nemůžeš pomoct.”

„Kdo ví! Škoda že ti teď nemůžu ukázat, jak umím zacházet s puškou! Kdyby se to zejtra vodehrávalo unfair, tak ji použiju, to si piš!”

Chtíc nechtíc si Wyatt toho kluka nechal u sebe.

Druhý den ráno vstal a oblékl se.

Frankie, který byl už dávno vzhůru, pozoroval vysokého muže, stojícího proti oknu. Earp prudce tasil kolt, pak ho vrátil do pouzdra, znovu tasil, znovu ho vrátil…

Snad třicetkrát za sebou si zopakoval tenhle grif.

Frankie na to koukal s otevřenou pusou. „To je skvělý, pane Earpe, neexistuje nikdo, kdo by byl rychlejší!”

Wyatt se posadil na Frankieho lůžko. „Víš, Frankie, střílení není všechno…“

„Ale strefovat se přece taky umíš!”

„Ani to není zas tak důležitý. Situace je důležitá. Situace určuje výsledek souboje. Já nebudu stát pevně na nohou. Hlava se mi točí, a jestli budu muset stát dýl, třeba omdlím. Proti tomu se nedá nic dělat.”

Frankie polkl. „No tak musíš rychle střílet!”

Wyatt se usmál. „To nejde. Souboj má svý pravidla.”

„Ty myslíš, že je Milt Rice férovej?”

„Asi není, Frankie, ale já musím bejt.”

Chlapec přikývl. Pak vyhrkl. „Jestli tě zastřelí, schytá to vode mě. Budu nahoře v doktorově knihovně a budu na něj mířit.”

„To teda ne. Kdyby tě některej z banditů zahlíd, dostal by tě.”

Frankie se kousl do rtu.

Wyatt vstal a vyšel ven z domu. Na dvoře se opřel o vůz přikrytý plachtou a zhluboka se nadechl čerstvého vzduchu.

Vtom se otevřely dveře a přišel doktor Gilbert. „To je šílenství, Earpe. Vy eště nemůžete bojovat. Já mu to řeknu. Řeknu mu to pěkně nahlas, aby to všichni slyšeli!”

Wyatt zavrtěl hlavou. „To nejde, doktore.”

Gilbert přešel k bráně a podíval se na ulici. „Ty zbabělci,” zasyčel. „Nikdo z nich nepřišel. Přišel by leda kovář, ale ten je raněnej. Všichni jsou zalezlí doma za pecí!” Gilbert se vrátil domů a dorazil s winchestrovkou ráže 44. „Tu si každopádně vemu s sebou. A zůstanu ve dveřích.”

„Ale doktore, zastřelej vás!”

Pomalu svítalo. Bylo to marné. Přišlo ráno čtvrtého dne.

Gilbert nervózně přežvykoval doutník. „To je hrozný, čeho se člověk na starý kolena musel dočkat,” vrčel. „Rád bych věděl, kerej čert mě před třiceti rokama vyhnal z krásnýho, poklidnýho St. Louis do týdle divočiny.”

V Generalstore stál Tub Leevery a díval se na ulici. Věděl, co se ten den mělo stát. Věděl to, jako to věděli všichni ostatní ve městě.

Na smrt nemocný marshal se má utkat se zločincem Mihem Ricem.

Leeveryho dlaně se potily. Co bude, jestli Rice vyhraje? A bylo téměř jisté, že vyhrát musí.

Vedle v domě stál za oknem holič Fred Roberts. Na vrásčitém čele mu vyvstaly kapky potu. „To já jsem ho vehnal do smrti!” šeptal si pořád dokola. „Je to moje vina! Jenom moje vina!”

Sáhl po koltu.

Byl nabitý.

Za okny hotelu London stáli hoteliér Lewt Adams a jeho syn Harry.

Harry držel v ruce pušku.

A bylo ve městě ještě několik dalších lidí, kteří se nemínili smířit s osudem tak lehce…

Do Gilbertova domu se o holích dovlekl dokonce i kovář Asmussen a významně zatočil bubínkem svého prastarého koltu značky Loope.

A potom vyšel z hotelu Milt Rice. Oblékl si na to čistou bílou košili a svůj uprášený stetson vyměnil za nový. Sebejistým, houpavým krokem vykročil na ulici.

Jeho lidé se zatím rozmisťovali na svá stanoviště.

Wyatt otevřel domovní dveře a vyšel na verandu. Když sestupoval po schůdcích, cítil, jak se mu točí hlava. Krev mu horce bušila ve spáncích.

Gilbert stál za oknem a skřípal zuby. Pohled na potácejícího se marshala mu rval srdce. Hmátl ke stěně a pevně sevřel winchestrovku.

Wyatt Earp pomaličku přicházel doprostřed ulice.

Zastavil se na patnáct yardů od Milta Riceho.

Když se bandita zahleděl do marshalových ledově chladných očí, strach mu sevřel hrdlo. Goddam! Jak jsem to moh připustit! Ty jeho voči mě snad sežerou!!

Zločinec cítil, jak se mu potí ruce, jak se mu třesou! Rychle obhlédl své muže.

Zachráněj mě! Určitě mě zachráněj!

„Earpe!” zvolal krákoravě hlasem, který jako by mu vůbec nepatřil. „Vyzval jsem tě na souboj! Jen my dva! Muži z Dodge budou pak vědět, že to byl férovej boj!”

Ticho.

A do toho ticha se ozvalo rachocení kol.

Muži se podívali k východu.

Odtud totiž právě přijížděl dostavník Overlandu.

V onen okamžik Milt Rice vystřelil.

Jeho kulka hvízdla kolem Earpovy hlavy.

Ve Wyattově ruce se objevil těžký kolt značky Buntline a u ústí hlavně se zablesklo. Žhavý projektil se zaryl do Riceho’pravé ruky.

Bandita s výkřikem přehmátl po zbrani levačkou, ale to už vypukla na ulici bouře…

Z projíždějícího kočáru vyskočil muž. Na sobě měl elegantní oblek a tmavý klobouk. Vyletěl jako kulový blesk, ale dva yardy od marshala se zastavil a zůstal stát.

V obou rukou držel kolty.

Ulicí práskaly výstřely.

Milt Rice klesl k zemi s kulkou v srdci.

A jeho sedm mužů na verandě hotelu se kácelo přes trám zábradlí. Mezi nimi i mstitel Brisbane.

Ani ne za minutu bylo po’ všem.

Z ulice se zvedal modrobílý dým ze střelného prachu.

Muž z Missouri pohlédl do tváře toho elegantního muže, jenž plnil bubínky svých koltů novými patronami, jako by se nic nedělo.

Nahoře v doktorově domě se rozletělo okno.

„Doc Holliday!” volal malý Frankie.

Holič rozbil koltem další tabulku v okně krámku a zvolal: „Pan Holliday!”

Gap Collins se vrhl na ulici: „Holliday!”

A pak na okamžik nastalo ticho.

Hráč vzal oba své kolty za hlavně a podával je marshalovi. „Nošení střelnejch zbraní je ve městě zakázaný, marshale, že? Pardon!”

Wyatt si vzal jeho zbraně a Holliday pokynul hlavou k saloonu: „Zvu vás na skotskou.”

A šli.

Obyvatelé města vtrhli na ulici a jásali jeden přes druhého. Provolávali slávu Wyattu Earpovi a Docu Hollidayovi a neustále vykřikovali, jak jsou ti dva skvělí…

Wyatt Earp se brzy uzdravil.

I Bat Masterson se zas postavil na nohy. Totéž se týkalo i dalších šerifových zástupců a raněného kováře Asmussena.

Malý Frankie měl na vestě marshalovu hvězdu, když se vracel po Mainstreet domů na ranč. V ruce držel pušku. A nikomu nebylo nic do toho, že si podle dopisu, který dostal, zjistil Hollidayovu novou adresu a že mu včera docela normálně zatelegrafoval…

Ovšem ve městě nebylo ten den bezpochyby šťastnějšího člověka nad krásku Jenny Hooverovou, přestože se navrátilec Doc Holliday při jejich prvním setkání na ulici ještě neodvážil pohlédnout jí zpříma do očí…