William Mark

Hrob v Arkansasu

Měl slámově světlé vlasy a šedé oči. Jeho tvář byla dohněda opálená a hranatá. Modré sako od uniformy bylo na loktech rozedřené a u krku rozepnuté. Černý klobouk pokrýval prach a stejně tak zaprášené byly i jeho úzké, přiléhavé kalhoty a vysoké jezdecké holínky. Obraz muže, který ani pět let po válce nedokázal ze sebe tu válku tak docela setřást.

Pohled jeho očí postrádal lesk. Prohlížel si kopcovitou krajinu na západě a pak se sklonil nad hřívu unaveného koně.

Jim Borett byl v sedle už dlouho. Už pět let. Po válce se nedokázal ještě vrátit domů, protože trvala příliš dlouho. A protože svět byl velký a rozlehlý.

Včera u Greystone přijel z Missouri sem do Kansasu.

Den se skláněl ke svému konci. Byl to krásný podzimní den.

Jim už od brzkého rána sledoval sotva viditelnou stopu kol vozu. Tady na osamělé jihovýchodní cestě z Kansasu se podobné vozidlo objevilo jen zřídka. Šestispřeží Overlandu jezdilo obvykle více severněji z Fort Scottu do Wichity.

„Silnice“ se nyní přiblížila vysokým neprostupným křovinám.

Hnědák, jenž měl posledních pár hodin hlavu už pěkně svěšenou, najednou zbystřil a zafrkal.

Jezdec se probral z polodřímoty a zděsil se. Z obou stran křoví proti němu vyběhli čtyři muži. Potrhané, uprášené postavy. Ani se nesnažili dát si přes obličej šátky. A jenom dva z nich měli v ruce kolt.

Vysoký, hubený chlapík, kterému vítr hvízdal mezi žebry, zahákl palce za nábojový pás a zaklonil se. Jeho holínky by se daly dobře použít jako náhubky pro psa.

„Hej!“ Zvolal a vysunul bradu.

Borett přitáhl otěže. Hnědák se zastavil. Byl pravděpodobně velice šťasten, že může zase jednou zůstat stát.

Hubeňour zkřížil ruce a znovu pozdravil. „Ahoj!“

Jezdec přelétl nepříliš důvěru vzbuzující kvartet bez přílišných obav a pozdrav opětoval. „Ahoj.“

Dlouhán se zamračil a otočil se ke kumpánům. Pak se opět obrátil na jezdce a vysunul bradu.

„Slez dolu, brácho. Nedělej žádný hlouposti. Tady projede tak málo lidí, že si nechceme dělat zle, když se tu náhodou konečně někdo objeví. Podívej se, Ed potřebuje nový boty. Mac kalhoty, já sako a Franky klobouk. Vo tvoje peníze se poctivě rozdělíme a koně vyměníme v Buffalu za stříbro.“

Mluvil jemně a tiše, jako by šlo o tu nejpřirozenější věc na světě.

„A co bude se mnou?“ Zeptal se jezdec.

Hubeňour se pousmál. „Co by s tebou jako mělo bejt, fellow? Víc jak jednu kulku po nás přece nemůžeš chtít?“ Jim přimhouřil levé oko.

„Tak já ti něco povím, kamaráde, já jsem vochotnej se ty kulky vzdát.“

Přes tvář bandity přelétl žlučovitý úšklebek. „Děláš si srandu, brácho. Tak slez konečně dolu. Není to moc hezká práce tahat mrtvolu ze sedla…“ Jima svědila pod kloboukem hlava. Přesto řekl: „Dyť to vod tebe nikdo nechce.“

Dlouhán přelétl pohledem tváře kumpánů. Pak pravil s neskrývanou nechutí:

„Brácho, ty to nevidíš správně. Vlez jsi na naše území…“

„A teď to má bejt jako moje smůla?“ Přerušil ho Jim.

„Kdo mluví vo smůle, brácho? Není to jedno, kde svoji cestu ukončíš? Můžeš nám poděkovat, že tě ušetříme dlouhejch strastiplnejch let…“

„Ale já vo žádnejch strastech nevím,“ odvětil Jim tvrdohlavě.

„Budeš je mít. Podívej na Frankyho, je mu šedesát.“

„Ale! Dyť vypadá na čtyřicet!“ Vyhrkl Jim upřímně překvapen.

„Nech toho,“ odvětil dlouhán. „Bylo nás pět. Andy to posledně schytal. Dostal kulku. Všichni mu závidíme. Už se nemusí krčit někde v křoví a čekat na návštěvu.“

Jezdec si na okamžik pomyslel, že je to vcelku směšný čtyřlístek. Ale Jim byl už dostatečně dlouho na cestách, aby z jejich tváří dokázal vyčíst, že to myslejí smrtelně vážně. Pod něžnými slovy a potrhanými šaty se skrývali chladnokrevní vrazi.

Jim takových chlapů na svých cestách už pár potkal. Ale tihle byli přece jen jaksi výjimeční.

Hubeňour chvíli mlčel. Pak zavrčel:

„Jo – je to tak, brácho. Buď rád, že budeš brzy u Andyho, a pozdravuj ho vod nás…“

Starý bandita u okraje cesty najednou zvedl hlavu.

„A nezapomeň mu vyřídit, že jsme příliš zbabělý na to, abysme se vydali za ním!“

Pak tomu muži hlava opět klesla. Hlas zněl, jako by vyšel odněkud zpod kamenné klenby.

A Franky pak dodal směrem k dlouhánovi: „Skonči to, Lewte!“

Lewt vytáhl pravý palec zpoza opasku a ukázal na muže, jenž číhal u křoví.

„To je náš nejstarší bratr. Všecko mu strašně dlouho trvá.“

Bratři! Projelo jezdci hlavou a málem se rozesmál. Najednou mu to bylo jasné: ano, to je to, co dělá tu parna výjimečnou.

Žádný z tuláků se ani nehnul, než Lewt konečně a bez jakéhokoliv vzrušení řekl: „Ede, sundej ho z koně.“

Podsaditý, ale také na kost vyhublý Ed natáhl ruku s koltem, odjistil ho – a překvapeně zíral do ústí hlavně jezdcova koltu.

„Ále,“ procedil Lewt mezi zuby. „Vono se mu nechce. Složitá návštěva.“

Teprve nyní zvedl starý Franky hlavu. „Macu,“ zasyčel. „Copak spíš?“

Když chtěl oslovený pozvednout revolver, štěkl jezdcův kolt. Ed měl v pravém předloktí kulku. Jimův kolt ukázal na Maca.

„Ed tady ještě musí zůstat. S kulkou v ruce. Ale jestli se dotkneš kohoutku, Macu, jseš u Andyho.“

Lewt měl palce zastrčené za opaskem.

„Héj!“ Křikl. „Ten hoch se nám přizpůsobuje!“

Stařec u křoví pohlédl strnulýma, kovovýma očima na Lewta.

„Vy jste den vode dne nepoužitelnější! Víte dobře, že má padnout jenom jedna rána, když přijede návštěva. A ta rána má přijít vod nás!“ Hubeňourova levačka sjela ke koltu.

Ještě než Jim stačil otočit svůj revolver, už se díval do černé díry v hlavni koltu v kostnaté Lewtově dlani.

„Jo, brácho, tak pro tendle případ máme připravenou vodpověď,“ zašklebil se dlouhán.

Jim se snažil skrýt překvapení.

„Takže šance jsou vyrovnaný.“

„Ne tak docela, brácho. Já střílím rychlejc.“ Stařec u křoví udělal kyselou tvář.

„Tak už to skonči, Lewte, ztrácíme čas!“ Dlouhán se znovu zamračil.

„Víš, obyčejně to je kratší záležitost. Ale s modrokabátníkama nechceme nic uspěchat. Koneckonců jsme tendle frak taky nosili.“

„Neuvěřitelný,“ řekl Jim.

„Proto zásadně nesestřelujeme vojáky ze sedla. Ty teď pudeš dolu, uděláš pár kroků směrem ke křoví a…“

„…a pak budu u Andyho,“ přerušil ho Jim a zašklebil se.

Přes hubeňourovu tvář se opět rozlil indiánský úsměv. „Jak říkáš, brácho.“ A najednou se mu v očích chladně zablesklo.

Jindy lehkomyslný Jim věděl, že musí okamžitě jednat. Sklouzl z koně, nespouštěl Lewta z očí a v ruce stále držel kolt. A pak najednou ležel na zemi a střílel. I dlouhán vystřelil.

I stařec u křoví střílel. Nikdo by do něj neřekl, že dokáže tak rychle tasit svoji pistoli parkerovku. Lěwt zůstal chvíli stát, ale pak uskočil do strany a šel do kolen. Jim střílel dál. Namířil na starce. Ten se odkulil stranou.

Jim vyskočil a schoval se za koně. Dvě kulky mu zahvízdaly těsně nad hlavou.

Jim vypálil dvě rány na šéfa bandy, ale netrefil.

Protože musel jedním okem hlídat starého, jenž byl vedle Lewta nejnebezpečnější, nevšiml si Eda, který ve zdravé levačce zvedl svoji pistoli.

Ve stejný okamžik Mac uskočil a utíkal vlevo do křoví.

Toho si Borett všiml. Poslal za tulákem kulku, ale i ta minula cíl.

Bylo to jasné: banditi se ho snažili obklíčit. Pak by to šlo rychle. Kulka ze zálohy by ho rychle poslala za Andym.

Damned! Nadával v duchu. Unikl ze stovky ožehavých situací a přežil válku, a teď má padnout za oběť čtyřem otrhancům?

Tak to tedy ne! Koneckonců jel domů. Měl toho ještě hodně před sebou. A pětatřicet ještě nebyl věk na to, aby musel jít.

Muž cítil, jak mu po čele stéká chladný pot.

Mac unikl do křovisek. Teď se mu odněkud přiblíží a ani ho nebude vidět. Jedna rána bude stačit.

Franky se schoval naproti za velký balvan.

Lewt klečel na zemi a oběma rukama se držel za hrudník. Jeho pergamenová tvář posedla.

Jenom Ed tam ještě stál. Ve vzdálenosti devíti yardů. Z pravého rukávu mu kapala krev. Levačku s koltem měl za zády.

Byla to skutečně jen otázka vteřin.

Vtom těžce zasažený Lewt zakrákoral: „Vzdej to, modrej kabáte, už nemáš šanci. Je jen otázkou, jestli tě dostane Franky nebo Mac.“

Vtom Ed uskočil do strany, namířil a vystřelil. Jeho kulka shodila Jimovi klobouk z hlavy.

Jim se přikrčil a jeho kolt vyštěkl. To byla jeho poslední akce v tomto souboji.

Ed se skácel do trávy před křovím.

Modrokabátník teď už skutečně neměl žádnou šanci.

Kulce, která vylétla vpravo z křoví, se stačil ještě uhnout tak, že mu natrhla šos kabátu.

Ale když pak vlevo z křoví vyskočil Franky, zákeřný Mac vpravo a těžce raněný Lewt před ním, vypadalo to, že se osud bývalého poručíka Jima Boretta naplnil.

Přesně v tu chvíli zaduněla rána z těžké winchestrovky. Frankyho kolt vyletěl do výšky a spadl doprostřed silnice. Následující rána vyrazila zbraň z ruky Mácovi.

Lewt se napřímil, zapotácel se tři kroky ke straně a vystřelil na Jima. Ale ruka se mu třásla a kulka minula cíl o půl yardu.

Jim, který při výstřelu z pušky stáhl hlavu, se rychle otočil. Z kopce za ním se na plavém koni jako blesk řítil muž s winchestrovkou. Ta už dávno zase vězela ve scabbardu, ale v levačce držel kolt 45 připravený ke střelbě.

Lewt se otočil na bok a namířil na jezdce.

Ale než stačil zvednout ruku, kolt v jezdcově ruce vystřelil. Kulka zasáhla hubeného muže do ramene jako rána holí.

Lewt padl na tvář přímo do stopy kola vozu.

Pak jezdec dorazil. Sklouzl ze sedla a podíval se na Maca a Frankyho.

„Ahoj, hoši!“

Tvrdošíjný boss rodiny Franky pospíchal za svým koltem. Ale když po něm sahal, zazněla rána a kulka z cizincovy zbraně kolt odmrštila o dva yardy dál.

Franky ležel na břiše v prachu. Nenávistně hleděl na jezdce.

„Nech si ty fóry, starej!“ Okřikl ho cizinec. „Buď rád, že tak špatně střílím, jinak by tě tví kámoši teď museli zahrabat.“

Jim Borett vstal a zkoumavě si cizince prohlížel.

Byl to vysoký muž. Byl ještě o hlavu vyšší než Jim. Měl tmavou, osmahlou tvář, v ní dvě světlemodré oči se zvláštní chladnou jiskrou. Nos úzký a rovný, ústa energická. Byla to tvrdá, hranatá tvář.

Muž měl na sobě bílou košili s černou sametkou, krátkou černou vestu a úzké černé texasky.

Přímo artistickým způsobem otočil kolt kolem prstu a nechal ho sklouznout do pouzdra. Pak si založil ruce a prohlížel si Jima.

„No, pane, malá podvečerní zábavička?“

Jim si přejel rukávem přes čelo a zašklebil se. Potom sebral zbraně banditů. Když je měl všechny vpředu za opaskem, cizinec se na něj usmál.

„Teď vypadáte jako nějakej pirát.“ Borett pohlédl na potrhanou uniformu.

„Jo,“ pravil stísněně. „Tak nějak.“

Cizinec se přestal usmívat a pokynul hlavou k banditům.

„To jsou vaši přátelé?“

Jim se ušklíbl. „Jo, docela určitě, známe se deset minut, a kdybyste nepřijel vy, tak by to byla moje vůbec poslední známost v životě… Jmenuju se Jim Borett.“

Cizinec ho nespouštěl z očí.

„Já se jmenuju Earp.“ Borett sebou trhl.

„Earp? Slyšel jsem vo šerifovi jménem Earp. Dokázal toho hodně nahoře v Ellsworthu a myslím, že i někde jinde.“

Earp přešel k úpějícímu Lewtovi, otočil ho na záda a podíval se mu do tváře.

Franky ho okřikl: „Nech ho bejt, chlape! Chce za Andym.“ Borett se uvolnil a rozchechtal se. Earp na něj pohlédl.

Borett pravil: „Jsou to bráchové. Maji docela suchej humor! Jednoho z nich zřejmě v poslední době někdo dostal.“ Earp se zvedl a pohlédl na starce.

„Vstávej, chlape,“ pravil tvrdě. „A vobvaž támhletoho.“

„To se na mě bude ale pěkně zlobit,“ zavrčel starý. Ale zvedl se.

„Utrhni si kus košile a vobvaž ho!“

Starý muž poslechl. Borett mezitím svázal za zády ruce Mácovi a Edovi.

„Vy přijíždíte z Missouri?“ Zeptal se svého zachránce. „Jo.“

„Obchodní cesta?“

„Ne:“

„Hledáte práci na ranči?“

Starý tulák, jenž právě ošetřoval Lewta, na Jima zavrčel: „Měli jsme tě přece jen sestřelit ze sedla. Seš hloupej jako tele. Jestli jsi nepoznal, že je to Wyatt Earp, pak nemáš v týdle zemi co pohledávat.“

Borett tiše hvízdl a překvapeně si muže z Missouri měřil.

„Hej, já to přece věděl, že vás znám! Takže vy jste vopravdu Wyatt Earp?“

„Každopádně se tak jmenuju.“

„No, když vás znaj už i tuláci v savaně, šerife, tak to nebudete moc dlouho žít…“

Wyatt pokrčil rameny. „To mě moc nezajímá, pane.“ Přešel k plavákovi a vyhoupl se do sedla.

„Počkejte, pojedu kousek s várna!“ Volal bývalý důstojník. „Jenom si musím vyřídit jednu maličkost.“ Vytáhl kolt a kráčel k tulákům.

Zadržel ho Earpův ostrý výkřik.

Borett se otočil. „Co chcete, Earpe? Jenom těm grázlům vystřelím duši z těla!“

Wyatt němě vrtěl hlavou.

Do důstojníkova čela se vryla hluboká vráska.

„Poslouchejte, pane. Sice jste mě dostal z louže, ale to vás pořád neopravňuje k tomu, abyste mi cokoliv přikazoval. Já ty čtyři bandity teď zastřelím.“ Otočil se a pokračoval směrem k banditům.

„Borette!“ Ozval se za ním ostrý hlas.

Leželo v něm cosi hrozivého, proto se Jim znovu obrátil. Spatřil kamennou tvář muže na koni. Z očí mu šlehaly blesky.

„Co chcete, Earpe? Jsou to chladnokrevný zločinci. Klidně by mě vodpráskli jako nějakýho Siouxe. Žijou z toho, že přepadávaj lidi. Dřív nebo pozdějc se stejně dostanou na šibenici…“

„Možná. Ale co by m o h 1 o bejt, se nestalo. Jestli jsou to vrazi, tak to musíte nejdřív dokázat. Vy nejste ani šerif ani soudce.“

„Ale vy, vy jo. Vy jste marshal. Je dokonce vaší povinností vyčistit prérii vod takovejch ptáčků. Podle všeho, co jsem vo vás zaslech, budete asi dost tvrdej na to, abyste snesl pohled na čtyři mrtvý v prachu cesty!“

„Nechtějte zkoušet moji tvrdost, Borette. Dva z těch hochů jsou těžce raněný, a protože jsou to bratři, tak se vo ně ty druhý dva posta-raj. Do Wichity je to devadesát mil a stejně daleko je do Joplinu. Už u sebe nemaj žádný zbraně a tím jsou bez šance, že by mohli někomu ublížit. Jeden jedinej vozbrojenej chlap je udrží v šachu. Seshora jsem viděl, kde maj koně. Ty jim taky sebereme.“

Tvář starého tuláka se zkroutila do grimasy.

„Když nám seberete kobyly, Earpe, Lewt a Ed tady zhebnou v savaně. Ranč Buffalo je sedmnáct mil vodtud. To přinejmenším Lewt určitě nevydrží.“

„To je váš problém,“ odvětil muž z Missouri tvrdě. „Věděli jste, co tím džobem riskujete, buďte rádi, že jste z toho tak vyklouzli.“

„Ale když…“

Earp udělal jednoznačné gesto.

„ Ještě jedno slovo, old man, a přivážu vás ke koním a vodtáhnu vás do Wichity. Borett tam na vás podá žalobu. A možná se pak najde eště víc lidí, který proti vám něco maj.“

Starý tramp zmlkl a obvazoval bratra Lewta.

Borett mlčky nasedl na koně. Ale neodpustil si zavrtět hlavou. Wyatt pohlédl k Mácovi.

„Vypadá to, že seš tady nejmladší, fellow. Dám ti dobrou radu: jestli míníš pokračovat v tom, co tvůj šedovlasej brácha dělal zřejmě ce-lej život, pak budeš jednoho dne viset na provaze tři yardy nad zemí. Tam prej člověk moc vyhlídek nemá. Třeba si to rozmyslíš.“

Pak Earp zvedl otěže a rozjel se. Jim Borett ho následoval, ale moc vesele se přitom netvářil.

Cestou k ranči Buffalo Jim Borett mlčel. Přemýšlel o tom, co mu Wyatt Earp provedl, a zápasil sám se sebou. Když dorazili k ranči, vyběhl z domu muž s puškou.

„Stop, pane!“ Volal na něj Wyatt. „Jsme přátelé!“

„Jistěže,“ pravil muž hrubě. „Každej, kdo mi v noci vjede do dvora, je přítel. A před deseti rokama měli takový přátelé rudou kůži.“

„Chceme jen požádat o vodu a možná o nocleh ve stodole.“

„AU right. Nechte bouchačky na koních. Pojďte blíž, ale nezapomínejte, že mám plný ruce sekanýho olova.“

Wyatt si rozepnul nábojový pás a pověsil ho přes sedlo. Pak seskočil. Borett následoval jeho příkladu.

Kráčeli ke kovbojovi.

V ubytovně honáků se rozsvítilo. I ve farmářově domě zazářila lampa.

„Jděte napřed do domu,“ zabručel kovboj.

Když došli k budově, vyšel jim vstříc holohlavý obr.

„Co chcete?“ Zavrčel.

„Přespat,“ ozval se kovboj s puškou.

„Jsem Clyde Stevenson,“ řekl herkules a podrbal se na holé lebce.

„Jsem tady předákem.“

S nevolí si měřil Jimovo potrhané oblečení.

Borett rychle vysvětloval: „Tohle je Wyatt Earp…“

Předákovo masivní čelo kleslo. Tmavé oči se přilepily na Missou-

řanovu vysokou postavu.

„Wyatt Earp? Poslouchejte, pane, tady sice dávaj lišky dobrou noc, ale vo Wyattu Earpovi jsme taky už něco slyšeli. Jestli jste to skutečně vy, tak pro vás a pro vašeho druha tady máme vždycky dvě lůžka.“

Ráno odjeli vybaveni bohatým proviantem. Jeli dlouhé hodiny bok po boku, aniž by spolu promluvili. Teprve když ujeli už dlouhou řadu mil a Borett si zapaloval cigaretu, zeptal se:

„Jedete do Wichity?“

„Jo.“

To byl první rozhovor, který spolu po několika hodinách vedli. A hned zase skončil.

Pak teprve v poledne, když jim slunce stálo nad hlavami a Earp udělal krátkou pauzu, Borett pravil: „Já chci taky do Wichity.“

„Jo.“

Wyatt postavil malou kovovou třínožku, posbíral trochu chrastí a podpálil oheň. V malém mosazném kotlíku se za chvíli kouřilo z aromatického masového vývaru.

Po jídle se Borett uvelebil na zemi a opřel si hlavu o sedlo.

„Moc toho nenamluvíte, pane Earpe.“

„Ne.“

„Chcete ve Wichitě zůstat?“

„To nevim.“

Borett utrhl stéblo trávy, omotal si ho kolem prstu a pak ho pustil. Odskočilo jako pružina.

„Já pocházím z Wichity,“ řekl konečně. „Tenkrát se eště jmenovala Camp Davidson.“

Muž z Missouri přikývl.

Borett se zahleděl do korun stromů, rozhýbávaných větrem.

„Můj otec tam před třiceti lety přišel z Arkansasu. Tenkrát to byla jenom maličká osada. Otec získal velkej pozemek a postavil farmu s drůbeží a spoustou malý zvěře, rozumíte? Před válkou, když umřel, to už byla velká dobytčí farma. Já jsem byl předák a otcův nejlepší kovboj. Když umřel, byl to můj ranč. Cass Baxter, kterej k nám přišel jako malej kluk, se stal mým předákem. Byl to muj jedinej přítel. Ta zatracená válka nás rozdělila.“

Wyatt se na něj podíval přes okraj klobouku. „To jste nechal ranč napospas?“

„Napospas? Dá se to tak říct. Ale zůstala tam Nancy.“

„Vaše sestra?“

„Moje žena.“

Wyatt vytáhl jeden ze svých černých doutníků a zasunul si ho mezi zuby. Vyfoukl dým a naslouchal Borettovi.

„Jo, zůstala na ranči. Já jsem nemoh zůstat. Hnalo mě to prostě pryč.

Člověk má přece vůči vlasti povinnosti.“ Missouřan po něm vrhl nevysvětlitelný pohled.

Borett pokračoval: „To jsou holt ty nepříjemný stránky života. Spousta rančerů šla do války.“

„A proč se vracíte až teď?“

Borett se tiše usmál. „Jo, proč? Sám nevím. Hnalo mě to do světa.“

„Tenkrát vás to hnalo pryč, a teď domů. Trochu moc honiček.“

„ Jo. Asi jo. Jsem holt taková nátura.“ Wyatt vyndal doutník z úst a zamračil se.

„Tomu nerozumím. Válka skončila před pěti lety. Každej se snažil dostat co nejrychlejc domů. A vy se touláte krajem. Bijete se s bandi-tama…“

„Který mě těsně před cílem málem dostali,“ přerušil ho Jim. „Psal jste svý ženě?“ Borett zavrtěl hlavou.

„Ne, to ne. Ale jednou jsem jí poslal peníze. Z Quincy.“

„Amyslíte, že jste tím uved všecko do pořádku?“

„Héj, poslal jsem jí pěknej balík!“

„I kdyby.“ Wyatt vstal, osedlal plaváka a vyhoupl se do sedla. Borett udělal totéž.

Pak jeli dlouhou dobu společně a beze slova.

Bylo to jednoho z posledních zářijových dní, dopoledne kolem jedenácté hodiny, když Wyatt Earp a bývalý poručík Severu Jimmy Borett vjeli do Wichity.

Borett se zastavil přímo na Mainstreet a pozorně si prohlížel fasády domů.

„Tady se změnilo věcí!“

Vtom před sebou uslyšeli výstřely. Výstřely a výkřiky. Zhruba sto yardů odtud lidé utíkali do postranních ulic, klopýtali před stepwalky a mizeli v domech. Pak práskl výstřel a rozbil velké okno jednoho obchodu. Wyatt instinktivně přitáhl otěže a rozjel se.

V tu chvíli z uličky vyrazili tři jezdci. Ten prostřední držel u sedla velký kožený vak. Poštovní peníze!

Wyatt vak ihned poznal. Všude ve Státech byly stejné. Ti tři muži dorazili na Mainstreet, strhli koně a divoce stříleli za sebe do uličky. Do levačky muže z Missouri vklouzl kolt.

Bleskově práskly tři výstřely.

První jezdec ztratil kolt, druhý pustil pytel s penězi a třetího kulka vyhodila ze sedla.

Prostřední jezdec seskočil z koně, popadl pytel a utíkal se schovat na verandu. Tam pak tasil svůj druhý kolt a začal střílet hlava nehlava.

Ale pak to šlo ráz na ráz.

Muž z Missouri držel v pravačce druhý kolt. Jim Borett na to koukal s ústy dokořán.

Wyatt vyletěl ze sedla, uskočil do strany, kutálel se a střílel. Kolty dvou banditů okamžitě zmlkly.

Nad ulicí se vznášel kouř ze střelného prachu.

Nyní z uličky vyběhli muži s puškami. V čele s šedovlasým, vousatým dlouhánem. Winchestrovku svíral jako nějaký kyj. Vtom se zarazil a zíral na tři bandity v prachu cesty. Pak se podíval směrem k Wyattovi.

Za dlouhánem běžel starší tělnatý člověk s hvězdou na prsou. Do-klopýtal na ulici, zvedl poštovní vak a s jásotem ho zvedl nad hlavu.

„Máme je! Máme je! A tady jsou ty prachy!“

Zatímco se stále více mužů shromažďovalo kolem šerifa, vousatý muž přišel k Earpovi.

„Čistá práce, pane. Všechny rány do černýho.“ Podal Wyattovi pracku. „Jmenuju se Croft…“

V tu chvíli se k nim protlačil tlustý šerif.

„Doktore,“ křikl na obra. „Jeden z nich eště žije! Třeba bysme se vod něj něco dověděli.“ Wyatt pohlédl na doktora. „Žijou všichni tři,“ řekl klidně. Doc Croft se podmračil. „Jak to můžete vědět?“

„Jednoduše. Jenom jsem je zranil.“

Obr mu věnoval ještě jeden nedůvěřivý pohled, povzdechl si a odešel se šerifem k lupičům.

Mezitím dorazil i Jim Borett. Seskočil z koně a přistoupil k Wyattovi.

„Goddam, tomu říkám brilantní úvodní představení.“ Missouřan po něm koukl zkoumavě. „Nebylo by vod věci, kdybyste mi bejval pomoh.“

„Hej,“ podrbal si Jim zarostlou bradu. „Dyť jste mě k tomu nepustil! Bylo to hrozně rychlý.“

Zvědavost lidí na Mainstreet se bez výjimky soustředila na poštovní lupiče. Navrátilce Jima Boretta si nikdo nevšiml. Ten si olízl rty a podíval se ke Costerově saloonu Whisky Paradise.

„Ze všeho nejdřív si dám drink.“

Wyatt přikývl. Znal to. Zatím tomu bylo tak v každém městě. Muž, který ani pět let po válce ještě nespěchal domů, se stavil v téměř každém saloonu, který míjeli. Wyatt bohužel brzy konstatoval, že Borett je pijan.

Dosvědčila to i jeho další slova, která zazněla už ode dveří saloonu:

„Hej, Earpe! Ať vám ta banda uspořádá pořádnou oslavu. Koneckonců nemaj ve Wichitě každej den tak slavnou osobnost. A kdyby tady byli tak přihlouplý, že by nevěděli, kdo je Wyatt Earp, tak za mnou přijeďte na muj ranč. So long!“

Pak se otočil a vešel do lokálu.

Doc Croft se znovu zamračil a měřil si Earpa. Potom ukázal levým palcem přes rameno. „Slyšel jste, co říkal?“

„Jo.“

„Má to znamenat, že jste Wyatt Earp?“

„ Je to moje jméno.“

Obrovitý doktor se usmál jako spokojený kůň.

„Takže jste šerif z Missouri.“

„Byl jsem pomocným šerifem v Lamaru.“

Dorazil i tlustý šerif. „Jmenuju se Rooster. Jsem tady marshal. Jestli jste Wyatt Earp, chtěl bych vám stisknout ruku. A i kdybyste nebyl, tak bych vám chtěl poděkovat jménem občanů města, že jste tak skvěle zastavil ty tri bandity. Jsou skutečně jenom zraněný.“

Doc Croft vzal za paži elegantně oblečeného muže.

„To je Jim Hope, náš starosta. Myslím, že už dlouho hledá nějakýho dobrýho deputy marshala.“

Starosta přikývl.

„Jo, Doc má pravdu. Vod smrti Phila Donkera nám skutečně chybí pořádnej chief deputy. Bili Potts a Kid Kay jsou eště mladý, docela dobře by potřebovali dobrýho šéfa. Sám vidíte, že náš marshal neni už nejmladší a že by přivítal spolehlivýho zástupce.“

Rooster přikývl. „Dá se to tak říct. V tomdle zatraceným městě se furt dějou nějaký nepřístojnosti. Konečně jste to sám viděl, pane…“

Nevyslovil Earpovo jméno, bylo znát, Že tak docela nevěří, že by měl před sebou skutečně toho slavného šerifa…

Ale neuplynula ani minuta a už dostal bezpochyby jednoznačný dů^ kaz.

Z Costerova saloonu vyšlo hranaté chlapisko. Ani se pořádné nepodívalo na skupinku kolem starosty a odcházelo po verandě pryč.

„Hailey!“ Vykřikl Wyatt Earp.

Muž na verandě zůstal stát jako přikovaný. Pomaličku se otáčel. Měl vrásčitý, olivově zbarvený obličej. Na ulici nastalo najednou ticho. Muž z Missouri udělal krok stranou. „Earpe, co tady chceš?“ Odpověděl muž. „To jsem se chtěl zeptat tebe, Hailey!“

„Nemám s tebou nic společnýho. Dej mi pokoj, tady nejsme v Missouri.“

Wyattova tvář zkameněla. „Jen klid, amigo. Je zajímavý potkat tě kdekoliv.“

„Nemám čas. Dej mi pokoj.“

„Ty nemáš nikdy čas. Neměls ho ani v Joplinu, když tvoje lidi přepadli městskou banku.“

„Ztrácíš čas, Earpe!“

„To je moje věc.“

Hailey se chtěl otočit zpátky, ale Earp mu nedal vydechnout. „Před hodinou tady přepadli poštu, Hailey!“

„Co tě to zajímá?“

Tvář muže z Missouri zůstávala chladná.

„Mám k tomu důvod, Hailey. Už minutu jsem místní chief deputy.“ Muž na verandě zbledl. „Lžeš!“ Vykřikl. Marshal Rooster vykročil o krok dopředu. „Nelže!“ Ozval se.

Haileyho ruce se prudce hnuly ke koltům.

Ale to už měl rychlý Earp svoji zbraň v levačce.

„Stop, amigo! Přece bys nestřílel na marshala. Tak naspěch zas nemám. Klidně ještě chvíli vydržím, než dostanu jeho místo.“ Earpův hlas se proměnil a zchladl. „Ruce vzhůru!“

Muž dával pomaličku ruce od koltů a zvedl je do výše ramen. Wyatt přešel ulici a kráčel k němu.

Hailey ho probodával pohledem.

„Nic jsem neproved,“ zuřil. „Nemáš právo mě zatknout. S přepadením pošty nemám nic společnýho!“ »

„To se teprv ukáže,“ řekl muž z Missouri ledově. Sebral Haileymu kolty a vedl ho naproti k marshalovi. „Kde je tady vězení?“ Zeptal se. Tlustý Rooster polkl. Ten Earp měl ale tempo!

„Hned tady v úřadovně,“ odvětil a šel napřed.

Starý bankovní lupič Ted Hailey byl zatčen. Rooster ho převzal. Starosta mezitím přijal přísahu nového pomocného marshala. Doc

Croft a mladý Kid Kay byli svědky.

Wyatt se pak otočil, vytáhl z kapsy svoji starou hvězdu a připevnil si ji na vestu. Potom šel k cele, v níž seděl Ted Hailey. Zkřížil ruce na prsou a ostře se zahleděl na banditu.

„Ty tri chlapi patřej k tobě, Hailey.“

„Tentokrát se mejlíš, Earpe. S tou věcí nemám vůbec nic společnýho.“

„Jestli mi chceš lhát, Hailey, tak otevřu mříže, vejdu dovnitř a na-fackuju ti.“

„Nemám s tou věcí nic společnýho,“ opakoval Hailey chraptivě. „A teď pojď dál, Earpe.“ Bandita si věřil. Wyatt odemkl mřížové dveře a vstoupil.

„Máš ještě jednu šanci, Hailey, ale je tvoje poslední. Řekneš mi teď, žes ten plán vymyslel ty a žes ty tři chlapíky na poštu poslal taky ty.“

Hailey se zašklebil. „Máš moc velkou hubu, Earpe.“ A chytil pohlavek.

Hailey okamžitě vyrazil pravý direkt, ale Earp mu uhnul a banditova pěst narazila na tvrdou stěnu cely.

„Tak poslouchej, Hailey, facku jsi dostal. Co přídě teď, bude trochu horší.“

Bandita vyletěl a hnal se na Earpa. Jeho rány dopadaly na Earpův kryt. Zato levý hák, který vyslal šerif, podrazil Haileymu nohy dokonale.

Bandita dřepěl na zemi a krví podlitýma očima hleděl na Earpa.

„Nemáš na mě štěstí, Hailey. Nikdy jsi ho neměl. Muž jako ty by na to nikdy neměl zapomínat. Když mi teď nepovíš pravdu, dostaneš největší vejprask v životě.“

Bandita se opřel rukama o zem a sykl: „Byl to Harperův nápad…“

„Harper je jeden z těch chlapů, co jsem je dostal?“

„Jo.“

„Well, tak to by mi stačilo.“

O čtvrt hodiny později podepsal bankovní lupič Ted Hailey, že se zúčastnil přepadem pošty ve Wichitě. Starosta, doktor i místní marshal nevycházeli z údivu. Tak rychle ještě nikdy nikdo žádný zločin ve Wichitě nevyřešil.

Jim Borett vyjel mezitím na jihozápadě ven z města.

Brzy odpoledne zastavil svého hnědáka na vrcholku kopce nad rozlehlým údolím, plným pastvin.

Vpravo, ani ne míli odtud, ležel jeho ranč. Stavby se leskly novým nátěrem.

Borettův ranč.

Jim zvedl otěže a pobídl koně do rychlého cvalu.

Čím více se blížil k ranči, tím větší bylo jeho vzrušení. Najednou před sebou spatřil obraz své ženy. Viděl její blond vlasy, jemnou tvář a jasné oči. Celé ty roky strávila tady a – čekala tu na něj.

Cass Baxter vedl ranč dobře, to Jim poznal na první pohled. A naproti na svahu stálo mohutné stádo.

Jako za otcových časů. Vlastně se tu nic nezměnilo.

Když navrátilec projel bránou do dvora, spatřil u napajedla starého opáleného muže v seprané zelené košili a širokých farmářských kalhotách.

Jim jel přímo k němu.

„Nazdar, hochu!“ Muž ulekaně vzhlédl.

Borett hleděl do cizí scvrklé tváře.

„Dobrý den, pane, koho hledáte?“

Jim seskočil z koně, promnul si ruce a rozhlížel se. Naproti uviděl obytný dům. Byl natřen na oranžovo a na verandě stály velké květináče.

Přilezl velký černý pes a u starce se zastavil. „Kde je předák?“ Zeptal se Jim.

„V táboře na pastvinách, pane. Měli jsme tu minulou noc zloděje dobytka.“

Takže ani v tom se nic nezměnilo. Rustleři tu byli odjakživa. Jim vtiskl starci do ruky otěže a vykročil k obytnému domu. Muž zůstal překvapeně stát a zíral za ním.

Borett vešel na verandu, otevřel dveře a vstoupil. O pár minut později byl zase venku. „Kde je žena?“ Stařec vyváli oči. „Žena?“ „Jo, žena.“

Muž polkl. „Já žádnou ženu nemám. Carolyn umřela před dvaceti lety.“

Jim začínal pochybovat o starcově rozumu.

„Tvoje žena mě nezajímá, člověče. Kde je paní Borettová?“ Na rozpraskaném starcově čele vyvstaly další vrásky. „Paní Borettová? Já nevím…“ Jim ho popadl za košili a přitáhl si ho blíž k sobě.

„Poslouchej dobře, brácho. Jak tak vidím, nemáš všech pět pohromadě. Ale to, co ti teď povím, snad pochopíš. Já jsem Jim Borett!“ Starý polkl. Jeho špičatý ohryzek poskakoval nahoru a dolů. „Aha,“ řekl stísněně.

Jim se zasmál. „Tak to už ti něco říká, že?“

„J o – “

„Cass tě tady má asi jako čeledína ke koním, co?“

„Cass?“

„Cass Baxter, muj předák.“

Stařec zavrtěl hlavou. „Myslím, že vám to musím vysvětlit, pane.“

„Co?

„Jmenuju se Clint Walker. Paní Borettová mi ranč před třemi roky prodala.“

Jim strnul. Koutky úst mu pomalu klesly. Pustil košili starého muže.

„Cos to řek?“

„Paní Borettová mi ranč prodala.“

„Tobě?“

„Jo, před třema rokama.“

„Zbláznil ses?“ Vykřikl na něj Jim.

Teprve teď to vypadalo, že se starý muž konečně vzpamatoval. Ustoupil o krok dozadu a důrazně řekl:

„Pane Borette, musím vás požádat, abyste zvolil jiný tón. Stojíte tady na mém pozemku. Zaplatil jsem za něj tvrdou sumou. A nikdo nemá právo mě tu trápit.“

Rána pěstí zasáhla rančera přímo do tváře.

Walker se zapotácel, ustoupil až k napajedlu, zatřepal tam hlavou a hodil si do tváře pár hrstí vody. Pak se otočil. Z obličeje mu kapala voda, hlas měl drsný a ostrý.

„Pane Borette, za ty tři roky, co tu jsem, jsem toho o vás už hodně slyšel, ale tohle překonalo všecko.“ Muž se napřímil. „Opusťte ranč. A sice hned. Já teď půjdu dovnitř a přinesu si svoji starou pušku. Jestliže vás tady najdu, až se vrátím, zastřelím vás.“

Otočil se a ťapal k domu. Velký pes se plížil za ním.

Jim se za nimi díval, dokud nezmizeli v domě. Pak došel zdřevěnělými kroky ke svému koni a vyhoupl se do sedla.

Jeho tvář připomínala žulu.

Byla už dávno tma, když Jim Borett opět vjel na Mainstreet ve Wichitě. Zastavil se před Costerovým saloonem, sklouzl ze sedla, přivázal koně a vystoupil po schůdcích ke dveřím.

„Ahoj, Borette,“ ozvalo se za ním.

Otočil se a rozpoznal postavu muže z Missouri.

„Ahoj, Earpe,“ řekl a kráčel dál.

Saloon byl nacpaný k prasknutí. Borett se protlačil k baru. Barman si ho nedůvěřivě měřil.

Jim se opřel o pult a řekl, aniž by zvedl hlavu: „Láhev.“ Coster mu přisunul pití.

Borett vytáhl korek a přiložil si láhev k ústům.

„Hele, modrokabátník,“ ozvalo se vedle něj. „Ten teda musí mít pekelnou žízeň. Ten, kdo si za pět let nemoh koupit ani novou vestu, sotva bude mít na outratu.“

Jim se okamžitě obrátil a udeřil.

Trefil malého kovboje, přesně toho, co měl ty řeči. Kovboj odlétl do náruče vousatému obrovi.

Ten zařval hlubokým basem: „Ale prát se eště umí.“

Jim se na vousáče zlostně ohlédl. Pak se znovu chopil láhve a dal se do pití.

Barman se zamračil. „Tady platíme hned, pane.“

Borett vypil láhev do polovičky, aniž by ji odtrhl od úst, pak se opřel o bar a řekl: „Neboj, Costere, já si svý platím.“ A hodil na bar stříbrňák. Ukroutil si cigaretu a znovu se napil.

Malý kovboj se posadil k pokerovému stolu a zuřivě ho pozoroval.

„Nečum na mě tak idiotsky,“ vykřikl Borett.

Kovboj Hal Feddersen se ušklíbl: „Můžu koukat, na koho chci. A voškubanej modrokabátník snad ani nemá právo se vohrazovat.“

V Jimově hlavě začínal pracovat alkohol.

„Poslouchej dobře, ty žabáku. Já jsem Jim Borett z Borettova ranče!“

Saloon na chvíli ztichl. Malý kovboj pak zaútočil, byl ve výhodě. „Jim Borett? Vy že jste Jim Borett?“ „Jo, já jsem Jim Borett.“

„Čoveče,“ pokračoval prcek, „je už pět let po válce a Jim Borett se nevrátil. Nějakej jeho kámoš poslal jeho ženě z Quincy peníze. Tak prodala ranč a vodstěhovala se se svým novým mužem.“

Jim měl najednou před očima šedou mlhu. Kovbojova slova zněla jako údery do bubnu. „Řekni to eště jednou,“ vyhrkl chraplavě. „Co mám říct?“

„Že – že vodešla s jiným.“

„Jo, vodešla.“

„S kým?“

„S Cassem Baxterem.“

„To není pravda. Ty lžeš, ty mizerná kryso!“

„Je to pravda.“

Jim se jedním skokem octl u kovboje a jeho velká ruka dopadla na prckovo útlé rameno. „Ty tvrdíš, že utekla s mým předákem?“

„Vzali se, pane Borette. Svatbu slavili na ranči.“ Hal Feddersen vstal.

„Jsem na ranči už čtyři roky…“

Borett se vrátil k baru, ještě jednou se řádně napil a pak mrštil lahví proti stěně, těsně vedle barmanovy hlavy. Trefil zrcadlo. Opřel se o bar a vyjekl:

„To snad neni pravda! Vy grázlové!“

Potom se odrazil a vyběhl mezi ustupujícími muži ven ze saloonu. Když se za ním zavřela dvířka a do náruče ho vzala chladná noc,

nasál do rozpálených plic příjemně chladivý vzduch. Dopotácel se k nosnému trámu a oddychoval. Vtom se vedle něj octl nějaký muž.

„Co chceš?“

„Je mi to líto. Všechno jsem zaslech.“

Borett se opíral o trám a mhouřil oči. „Earpe?“

„Jo.“

„Dej mi pokoj.“

Borett se pustil trámu a vymotal se na ulici. Strčil nohu do třmenu, chytil se sedla, ale jak se odrazil od země, ruka mu sklouzla a spadl.

Wyatt přeskočil zábradlí a pomohl mu vstát.

„Dej mi pokoj!“ Opakoval Borett. Ale Earp mu přesto pomohl do sedla.

„Kam teď chcete jet, Jime?“

„Budu je hledat,“ chraptěl Jim. „A najdu je, i kdyby se zahrabali v Montaně.“

Wyatt mu držel otěže. Namítal: „Počkejte do zejtra, Jime. Všechno bude pak vypadat jinak.“

„Nic. Nebudu čekat ani chvíli!“

Obrátil koně a vrazil mu ostruhy do slabin. Kůň se vzepřel na zadní, vyskočil a hnal se pryč.

Borett přitom spadl ze sedla.

Wyatt došel k němu a pomohl mu na nohy. Opilec zanadával a odstrčil ho.

„Řek sem, že mi máš dát pokoj,“ zařval. Potom zahvízdal a jeho hnědák se vrátil. Borett ho chytil za postroj a dal mu ránu pěstí do nozder. Kůň zařehtal bolestí.

Muž se pak ztěžka vyhrabal do sedla. Když se konečně uvelebil, zvedl klobouk nad hlavu a zamával.

„So long, Earpe. A až budu zase někdy v úzkejch, zavolám si tě!“

Wyatt se za ním díval, dokud mu nezmizel v temnotách, pak zavrtěl hlavou a vrátil se do šerifovy úřadovny.

Když se Jim Borett probudil, slunce už dávno vyšlo. Protáhl se, ospale se podíval na nebe a pak se rozhlédl po okolí.

Naproti pod hubeným kansaským dubem stál hnědák a na dva yardy od jeho nohou šuměla řeka Arkansas.

Borett zasténal a vstal. Sesbíral si věci, nasedl a rozjel se k jihovýchodu.

Město už nebylo vidět. Jel podél břehu. Celý den.

Večer spatřil nějaký srub. Před ním dva muži spravovali člun. Borett dostal kávu, chleba a sýr a ujížděl dál.

Dopoledne příštího dne dorazil do malého města Ryde. Byl tam jen jeden jediný maličký saloon.

Hospodský právě vymýval sklo. Zamračeně pohlédl na hosta. Borett si poručil láhev.

Když po hodině saloon opouštěl, už věděl, že ti dva tudy projeli. Tenkrát, před třemi léty. Barman si na ně dobře pamatoval.

A Jim nyní věděl, jakou cestou se dali. Cass tehdy snil o Walnut Creeku – o nekonečných pastvinách, o vysoké trávě a tichých lesích.

Budou někde u Walnut Creeku!

Pokračoval v cestě. Stále podél břehu řeky Arkansas. Přestože měl dostatek vody i proviantu, téměř ani nepil a nejedl. Z tuláka se stal vlk.

V pozdní odpoledne třetího dne před sebou spatřil bělostný balvan. Byl něčím zvláštní. Jezdec pořádně nevěděl čím, a tak otočil koně a dojel si blíž k němu.

Balvan zářil ve slunci, obklopen vysokou trávou.

Muž seskočil ze sedla, zarazil se, zvedl otěže a pak zíral na písmena vytesaná do kamene. Nancy Baxterová.

Zájmenem byl vytesán malý křížek. Písmena mu poskakovala před očima. Dlouhé minuty se na ně díval a nechápal. Za zády mu monotónně šuměla voda.

Jim Borett pak zprudka naskočil na koně a očima, které pálily, se podíval k jihozápadu.

Potřeboval jenom půldruhého dne, aby se vrátil na ranč. Prošel budovy. Všude bylo prázdno. Ani ve stájích nikdo. Až vzadu v malé stodole, kam bylo ukládáno kfmivo, spatřil postavu. Chraptivě zvolal:

„Walkere!“

Stařec se otočil a zděšeně hleděl na příchozího.

„Já jsem se vrátil, Walkere.“

„Co chcete… Říkal jsem vám přece…“

Borett zvedl levačku. „Teď mluvím já. Bez starosti, Walkere. Já tady nezůstanu. Zato ty tady zůstaneš navždycky.“ , Pomaličku vytahoval kolt z pouzdra, zvedl ho a natáhl kohoutek.

Rančer měl oči rozšířené hrůzou.

„Vy, vy jste se zbláznil, Borette! Co chcete dělat? Vždyť – vždyť si můžeme přece promluvit. To, co se vám stalo, je zlý, ale proto se přece nemusíte hned stát vrahem. Můžete tu zůstat a pracovat u mě. Stejně mám málo kovbojů…“

Borett se drsně rozesmál.

„Tady zůstaneš ty, a ne já…“ Stařec polkl.

„Jako kovboj,“ dodal Jim. „To by se ti hodilo. Jako malej špinavěj kovboj na svým vlastním ranči. Ne, Walkere. Já tady nemám co pohledávat. Nancy mě zradila. Ale nejdřív se postarám, abys ani ty už neměl z ničeho radost.“

Zmáčkl spoušť.

Kulka zasáhla rančera rovnou do srdce. Okamžitě se zhroutil. Pak Borett zaslechl rychlé kroky na verandě. Prudce se otočil.

Ve vratech stáje stál malý muž. Kovboj Hal Feddersen. Borett divoce vykřikl.

„To se hodí! To se perfektně hodí, brácho!“ Vyštěkl druhý výstřel.

Feddersen se zřítil k zemi.

Borett se rozběhl. Přeskočil kovbojovo tělo, doběhl ke koni, vyhoupl se na něj a hnal se pryč.

Předák Walkerova ranče Andy Tucker se na farmu vrátil těsně před setměním. Ihned uviděl malého kovboje, seskočil z koně a běžel mu na pomoc. „Hale! Proboha, co se stalo?“

V bledé tváři těžce raněného kovboje to škubalo. Chtěl něco říct, ale rty ho neposlouchaly.

„Doneste ho do domu!“ Přikázal předák ostatním. Feddersen krvácel z hlavy. Kulka roztrhla kůži na spánku. Předák hned poznal, že rána není životu nebezpečná.

Když Hala obvázali, z posledních sil řekl: „Boss, tam venku…“ Tucker vyběhl na dvůr.

A našel mrtvého farmáře ve vratech komory s krmením.

Když se vrátil zpět ke zraněnému, malý kovboj upadl do hlubokého bezvědomí. Kovbojové bezradně postávali kolem jeho lůžka.

Tucker pak ještě v noci přivezl doktora. Doc Croft Hala ošetřil a zůstal u něj do rána. Kolem sedmé se pacient probudil. Díval se do uklidňující vousaté tváře a snažil se něco říct.

„Jen klid, Hale,“ řekl doktor. „Všechno bude v pořádku. Brzo budeš zase na nohou.“

Ale Hal sešpulil rty, jako by přesto chtěl něco říct. Croft se nad něj naklonil a naslouchal. Po chvíli se napřímil a zavrtěl hlavou: „Bo – rozumím pořád jenom Bo.“

Feddersen vyčerpaně zavřel oči.

V poledne podal Doc Croft zprávu marshalovi Roosterovi. „Bohužel jsem z toho chlapa víc nedostal.“

Rooster pohlédl na Wyatta Earpa a Kida Kaye. Oba právě vstoupili.

„Nejlepší bude, když se Kid rovnou rozjede na ranč. Zná Tuckera a jeho lidi,“ řekl.

Doktor ještě chvíli mluvil k případu a nakonec pravil: „Doufám, že se z toho vylíže. Měl jsem pocit, že chce pořád něco říct, něco, co začíná na Bo.“

„Borett,“ řekl Wyatt Earp a luskl prsty.

Doktor se na něj obrátil: „Bože, vy myslíte, že…“

„Jim Borett,“ řekl Wyatt Earp tiše. Pak se podíval na marshala.

„Dovolte mi jet na ranč s Kidem, pane Roostere.“

„Jistěže, Wyatte. Jak si přejete.“

Když oba strážci pořádku vešli, Hal Feddersen ležel se zavřenýma očima na lůžku.

„Dost ho to vzalo,“ pravil Tucker tiše. „Ten chudák je vždycky nej-vejš pět minut při vědomí. Možná bysme mu měli dopřát pořádnej lok whisky.“

„To by snad ani nemuselo škodit,“ přitakal muž z Missouri. Všichni tři pak trpělivě čekali, než nemocný opět otevře oči. Předák potom k jeho rtům ihned přiložil láhev whisky. Raněný se skutečně řádně napil. „No vida,“ pravil předák. „Whisky mu vždycky chutnala.“ Wyatt pohlédl na raněného. „Byl to Jim Borett?“ Kovboj zamrkal.

„Zavřete na chvíli oči, jestli chcete přitakat.“

Kovboj zavřel oči a teprve po chvilce je zase otevřel. Předák pohlédl na Earpa. „Měl jste recht.“

Wyatt přikývl, klepl prstem o klobouk a vyšel i s Kidem ven.

A v poledne následujícího dne projížděl maličkým městečkem u řeky Arkansas uprášený jezdec. V saloonu, kde se už zastavoval i Borett, si dal oběd.

„Jo, toho chlapa jsem tady viděl,“ odpověděl mu hospodský na otázku. „Vypadal přesně tak, jak jste mi ho popsal. Vyptával se na páreček, kerej tudy projel před třema rokama. Vzpomněl jsem si na ně. Bylo to v létě. Ta žena vypadala dost špatně. Muž byl poměrně vysokej a ramenatej a měl blond vlasy. Snad bych si ani nevzpoměl, kdyby mi ten chlap nepřipomněl, že ten blonďák nemá jedno ucho. Uříznul mu ho nějakej Sioux. Jo, na takový věci se nezapomíná…“

Wyatt dál sledoval vrahovu stopu směrem na severozápad. Nedaleko Great Brendu potkal vůz přikrytý plachtou. Muž na kozlíku byl starý a shrbený, měl vrásčitou tvář a na hlavě oškubaný filcový klobouk. Wyatt ho krátce pozdravil a minul ho.

Vůz mohl být tak šest yardů za ním, když práskl výstřel. Wyatt pocítil v zádech něco jako ránu klackem.

Sklouzl ze sedla a zůstal bezvládně ležet na zemi.

Zpod plachty vozu vyskočil mladík. V ruce držel parkerovku s krátkou hlavní. Vůz se zastavil. Starý muž se otočil a zachrčel: „Máš ho, Jacku?“

„Jo, otče. Pojď mi s ním pomoct. Vytáhneme ho na vůz.“ Zatímco se mladík blížil k sestřelenému jezdci, starý muž nečekaně obratně seskočil z kozlíku. Oba se před ležícím zastavili.

„Ten toho u sebe nebude mít moc,“ zakrákoral stařec. „Dva starý revolvery, vobnošený holínky a šaty, který nikomu z nás nesednou. Do těch holínek si budu muset nacpat trávu.“

„Každopádně jsou lepší než ty tvoje,“ přerušil ho syn. Starý se sklonil a ohmatal Earpovy kapsy.

„Nic – a přece! Má v kapse hvězdu.“ Jack zbledl. „Goddam, šerif!“

„Nesmysl, je to tulák. Tu hvězdu někde ukrad. Na takový věci já mám čuch.“

A bleskově zastrčil do kapsy ukradený měšec s penězi. Udělal to tak rychle, že si toho syn vůbec nevšiml. „Tady se motaj jenom chudáci. Asi nějakýho šerifa zabil.“ Jack usilovně přemýšlel. „Třeba bysme za něj dostali nějakou vodměnu.“ Starý muž do něj drcnul.

„Hlupáku, honem, popadni ho. Hodíme ho na vůz.“

Uchopili těžké tělo a táhli ho k vozu. Jack pak vzadu přivázal plaváka a stařec vylezl zpět na kozlík. Vůz se znovu rozjel.

Wyatt se probral ve chvíli, když vůz poskočil po větším kameni na cestě. Přimhouřenýma očima spatřil záda mladého muže, sedícího na nějakém pytli a hledícího ven z vozu. V ruce měl mladík hvězdu.

„Prr!“ Přikázal koním stařec na kozlíku a vůz zastavil.

„Co je?“ Ptal se mladík.

Pod plachtou se vynořila starcova tvář.

„Támdle ho zahrabeme.“

„Je přece eště moc světlo,“ namítal mladý muž.

„Nevodmlouvej,“ zachraptěl ten druhý.

„Ale dyť sám dycky řikáš, že…“

„Řek jsem, že máš držet tu svojí nevymáchanou hubu! Devět mil vocaď je Ellingwood, přijedeme tam akorát za tmy. Brzo určitě někoho potkáme. Nerad bych, aby nám ho tady našli. Vystup! Támdle v křoví je jáma. Hodíme ho tam a přikrejeme ho větvema!“

Wyatt pod rukou nahmatal svůj revolver. Ti dva si museli být hodně jisti, když se ani nesnažili mu odepnout nábojový pás. To teď určitě doženou.

Nahoře vlevo v zádech cítil tupou bolest.

Teď vzadu odhrnuli plachtu. Stařec se pokoušel stáhnout mu holínky. Už neměl času nazbyt.

Jedním rázem se octl na nohou, pravačkou odmrštil mladíka, až po hlavě vypadl z vozu, a pak namířil na starce revolver. Starý bandita na něj zíral, bezzubá ústa dokořán. Mladík ležel na zemi a strachy se neodvážil ani hnout. Wyatt měl taky se sebou co dělat. Motala se mu hlava a zápasil se slabostí.

Stařec překonal úlek.

„Ty seš teda mizernej střelec, Jacku. Ten chlap měl bejt mrtvej. No, řekněte sám, pane, zač stojí takovej střelec? Za nic, vůbec za nic. Už sedumnáct let ho s sebou tahám. Zkusil jsem s ním už všecko. V Abilene dělal v bance. Nic dobrýho se tam nenaučil. A nakonec tvrdili, že ukrad nějaký prachy. No to byla rána! Pak jsem to s ním zkusil v nájemný stáji, u kováře a u řezníka. Ale nikde si ho nenechali. Je holt jako jeho máma. Slabej a hloupej. Já obchoduju s kořením a navíc ho eště musim živit. No, řekněte sám, kdo si dneska koupí indiánský koření? Nikdo! Konkurence je moc silná. Vy netušíte, pane, jakej je to život…“

Wyatt sotva popadal dech a zápasil s mrákotami. Starcova postava mu tančila v mlze před očima. Vtom starý lump vytrčil pravačku a najednou v ní držel dlouhý nůž. Wyatt se instinktivně hodil do strany. Nůž se zapíchl vedle něj do dřeva. „Ruce vzhůru!“ Zachrčel Wyatt.

Stařec na něj hleděl číhavě, zákeřně. Wyatt sklouzl z vozu a potácivě poodešel stranou. „No tak, sedněte si na kozlík!“ Oba muži poslechli jako zpráskaní psi.

Muž z Missouri odvázal svého plaváka a z posledních sil se vyhoupl do sedla. „Jedem!“ Přikázal starci. Stále ještě držel kolt v ruce.

„A teď je po všem,“ pravil starý lupič. „Já holt nemám štěstí…“

Celou cestu měl Wyatt co dělat, aby neomdlel. Stařec ho neustále sledoval koutkem oka. Čekal na příležitost.

A pak se konečně objevila světla města. Ale stařec zastavil vůz.

„Co s námi zamejšlíte?“ Zeptal se Wyatta.

„Jste lupiči, pravděpodobně nejsem první, koho jste přepadli.“

„Vy jste byl první, pane. Přísahám. Udělali jsme to ze zoufalství, věřte mi. Strašně dlouho jsem se snažil najít pro Jacka práci. Ale nic nevyšlo. A v týdle zatracený zemi klidně nechaj člověka zhebnout, když se sám nepostará!“

„Tak tohle by mohlo stát život další lidi. Jedem!“ Přikázal Wyatt.

„Měl jste v kapse šerifskou hvězdu. Jestli nejste vrah, pak musíte bejt šerif. Očekával bych vod vás větší pochopem.“

„Dál!“ Zaskřípal zuby muž z Missouri, protože ztrácel síly.

„Mizernej skunku,“ vykřikl stařec. A pak se to stalo.

Stařec shodil syna z kozlíku, zvedl víko a vytáhl pušku. Earp neměl žádnou šanci.

A přesto zazněl jeho výstřel o zlomek vteřiny dřív než starcův. Kulka z trampovy zbraně zahvízdala Wyattovi nad hlavou. Ale stařec spadl po zádech na zem. Wyatt namířil na mladíka. „Zvedni ho a dones ho na vůz!“

Chlapec ihned poslechl a vykonal vše, co po něm Earp chtěl.

„A teď jedem, honem, pobídni koně do cvalu!“

Chlapec se třásl strachy a poslechl. Starý vůz vjel na temnou Mainstreet Ellingwoodu.

Před šerifovou úřadovnou se podle Earpova rozkazu zastavil. Earp nestačil ještě sklouznout ze sedla a už se otevřely dveře a vyšel štíhlý mladý muž.

„Vy jste šerif?“

„Jo.“

„Vezu vám sem dva muže, který mě přepadli na cestě do Great Brendu. Stříleli po mně. Starýho jsem zranil, leží za kozlíkem.“ V tu chvíli mladík seskočil z vozu a pelášil na opačnou stranu ulice. „Stát!“ Vykřikl ostře šerif. Ale mladík utíkal dál.

U šerifova pravého boku se zablesklo. Ulicí se rozlehly tři výstřely.

Prchající udělal ještě pár kroků, pak klopýtl a před ústím malé uličky se skácel na zem.

Šerif vykročil za ním a dotáhl ho před úřadovnu. Sedmnáctiletý Jack Petersen byl mrtev. Nesmyslný život bandity byl u konce.

Mezi lidmi, kteří vyšli na ulici, byl i doktor. Prohlédl si starce, kterého mezitím donesli do šerifova domu.

„Zasáhl jsem ho vpravo do prsou,“ řekl muž z Missouri. „Spadl z vozu.“

„Umírá,“ řekl doktor dutě. „Při pádu si rozbil lebku.“

Vtom starý tulák otevřel oči. Pohledem přelétl přítomné a zastavil se na Earpovi. Kolem bezzubých úst mu vyvstal úsměv.

„Šerife,“ pravil chrčivě, „odpusťte mi. Já jsem vážně neměl štěstí. Sedům let jsem byl ve vězení a už jsem nenašel cestu zpátky.“ Prosebně sepjal ruce, připomínající pařáty.

Wyatt k němu přistoupil blíž. Bolesti měl nesnesitelné.

„Odpusťte,“ zachrčel ještě jednou muž. Muž z Missouri zamračeně přikývl.

„A postarejte se o Jacka, sám to nezvládne…“ Wyatt znovu přikývl.

„Odpusťte mi, šerife…“ Šedá hlava umírajícího vagabunda se skulila ke straně. Earp se otočil a na nejistých nohou odcházel. „Pane,“ zavolal za ním doktor. „Máte zakrvácený sako!“

Wyatt strávil tři dny v bezútěšné, prázdné místnosti doktorova domu, kde se zotavoval po úspěšné operaci, kdy mu vytáhli kulku z těla. Starala se o něj mladá ošetřovatelka Ann Flahertyová.

Muž z Missouri byl velmi mlčenlivý pacient.

Když ráno čtvrtého dne vešla Ann do místnosti, lůžko bylo prázdné. Spatřila vysokého muže, stojícího u okna a hledícího do zahrady.

„Šerife!“ Zvolala nespokojeně. „Šerife, vy nesmíte vstávat!“ Wyatt se otočil. Usmíval se.

„Já nejsem šerif, slečno Flahertyová.“

„Ne? Ale starej Petersen to říkal! A ve voze našli vaši hvězdu. Šerif nám říkal, že je to dokonce hvězda marshala.“

„Jsem pomocnej marshal ve Wichitě, slečno. Jmenuju se Wyatt Earp.“

Tác se snídaní dívce málem vypadl z rukou. „Wyatt Earp? Nebyl jste taky v Ellsworthu?“

„Byl, ale to už je dost dávno.“

Ann Flahertyová k němu potěšené přistoupila. „Wyatt Earp!“ Řekla znovu. „To je ale překvapení! Já pocházím ze Salinas. Tenkrát vo vás mluvilo celý město. V Ellsworthu jste přece zavřel Bena Thompsona (viz svazek 1 příběhů Wyatta Earpa). On a jeho bratr napáchali v Salinas spoustu zla.“ Wyatt přikývl.

Dívka pravila: „Ale i tady vás lidi znaj. V městskejch novinách vo vás taky už párkrát napsali.“

Earpovi bylo zřetelně nepříjemné bavit se na toto téma. Ale dívka byla naopak velmi ráda, že se potkává se slavným mužem.

„Chcete jet nahoru do Great Brendu?“

„Jo.“

„A to cestou tam vás přepadli ti banditi?“

„Jo.“

„Je to tady zlý, v našem kraji. Před třema tejdnama tady nedaleko přepadli jednu farmu. Kovbojové vyprávějí, že to bylo deset chlapů. Myslím, že záhyb Arkansasu je jedna z nejnebezpečnějších končin Západu.“

„Vono to bude všude stejný,“ pravil muž. „Před několika dny jsem nahoře u ranče Buffalo narazil na čtyři chlapy, co chtěli udělat z jednoho vosamělýho muže fašírku. Starej Petersen a jeho syn nebyli ničím výjimečným. Bohužel je takovejch lumpů po celejch Státech spousta. Bude eště hrozně dlouho trvat, než to pomine.“

„Vy si myslíte, že to někdy pomine?“

„Docela určitě. Jednoho dne budete moct cestovat z Bostonu do Los Angeles, z Wichity přes Dodge do Santa Fé a z Texasu nahoru do Montany, bez starosti, že vás někdo bude chtít přepadnout a sáhnout vám na život.“

„To by bylo až moc hezký. Ale bojím se, že se toho nedožijem.“

„Já si myslím, že se toho dožijem,“ pravil Wyatt pevně.

Ta dívka v tu chvíli ani nemohla tušit, že tento muž významně přispěje k dosažení cíle, o kterém mluvili.

Vtom se ve dveřích objevil doktor. Překvapeně zíral na pacienta.

„Hej, pane! Co to má znamenat! Před třema dnama jsem vám vyřezal kulku z těla, a to si myslíte, že už můžete volně pobíhat? Tak to by bylo moc! Minimálně tejden si eště poležíte!“

„To nejde, doktore.“

„Je to Wyatt Earp!“ Vytáhla Ann svůj trumf a udělala to s požitkem. Lékař předvedl překvapený obličej. „Wyatt Earp? Vopravdu?“ Muž z Missouri přikývl.

Doktor se podrbal na bradě a pak řekl: „No, tak to je mi pár věcí jasnejch. Ale stejně si eště poležíte. Aspoň tejden!“

Wyatt se zatvářil nespokojeně. „Určitě by to bylo dobrý, doktore, ale bohužel to neni možný. Zej tra musím vyrazit.“

„Vyrazit? Na koni? S takovou ránou? Chlape, ta rána je na prst hluboká. To chce čas, aby se to zahojilo!“

Wyatt se usmál. „Zahojí se to v sedle.“

Great Brend bylo jedno ze spousty měst na Západě, které připomínalo nesourodě sestavené a navršené bedny od doutníků. Jedna hlavní ulice a několik postranních.

Od toho rána, co i Wyatt objevil hrob u řeky Arkansas, znal směr vrahova útěku.

Ale tady nahoře v Great Brendu, kde Arkansas dosáhl svého nejse-vernějšího bodu a za městem se ostře uhnul na jihozápad, se mohla změnit i trasa útěku Jima Boretta. Šlo tedy o to, najít zde jeho stopu.

Když se Wyatt zastavil před nabílenou fasádou domu s hrdým štítem Grand Hotel, ještě cítil v zádech bodavou bolest. Když sklouzl ze sedla, musel zatnout zuby.

V hotelové hale vládl příjemný chlad.

U recepčního stolku stál vousatý muž v brýlích se zlatými obroučkami a zkoumavě si ho prohlížel. Wyatt krátce pozdravil a zeptal se, jestli by mohl dostat pokoj.

„Tři dolary za noc, půl dolaru stojí kůň,“ řekl muž navyklým tónem.

„Kdybyste se mohl zapsat, pane.“

Wyatt zapsal do knihy hostí své jméno a datum příjezdu. Přitom si prohlížel jména předchozích návštěvníků hotelu. A najednou se mu zúžily oči.

Jasně a zřetelně četl jméno: Jim Borett. Byl tu před pěti dny.

Wyatt zaklapl knihu a podal ji recepčnímu. Ten ji vrátil do zásuvky a přívětivě se zeptal: „Mám vám nechat přinést jídlo, pane?“

„Díky, nemám hlad.“

„Přesto byste měl něco srn st.“

Wyatt se na muže zamyšleně podíval. „No, možná máte pravdu. Tak mi doneste stejk.“

„A lahvičku whisky?“

„Ne, díky.“–

„Žízeň se dostaví při jídle,“ dodal muž a zmizel v kuchyni.

Když Earp vyšel po schodech do prvního patra, musel se opřít o stěnu chodby. Na čele mu vyvstal studený pot, celé tělo se třáslo zimnicí.

Vtom se před ním otevřely dveře a z nich vykoukla mladá tmavo-vlasá žena. Rychle mu vyšla vstříc.

„Není vám dobře?“ Pravila s nepředstíranou upřímností.

Zvedl hlavu a podíval se na ni. V momentě se napřímil. „To není důležitý.“ Ale hlas se mu rozechvěl s zazněl nejisté.

„Pojďte, napijete se u mě brandy.“

„Díky, slečno,“ odmítl Earp. „Raději ne.“

Ale žena ho energicky vzala za ruku a stáhla ho k sobě do místnosti.

Wyatt se ve dveřích zarazil. Prohlížel si hezky zařízený pokoj. A najednou se nábytek začal kolem něj točit. V uších mu dunělo a hučelo. Učinil několik nejistých kroků k židli a pak omdlel a skácel se na podlahu.

Žena se vylekaně ohlédla. V rukou držela láhev a sklenku, takže obojí postavila na stůl, přispěchala k ležícímu a s vypětím všech svých sil ho vytáhla na postel.

Když Wyatt opět otevřel oči, mezi závěsy pronikalo do místnosti sluneční světlo. Nadzvedl se a překvapeně se rozhlížel. Pak si přejel rukou přes čelo a objevil přitom široký obvaz, který měl pečlivě obtočen kolem hrudníku.

Zhoupl se a octl se na nohou. Na židli ležely kalhoty a košile. Vzpomněl si na tu ženu. Začervenal se. Spěšně se oblékl a pospíchal ke dveřím.

Jakmile vyšel na chodbu, spatřil trpasličího muže. Kráčel proti němu. Veškeré oblečení měl šedé, jen šedá kravata byla poseta černými puntíky. Tvář měl úzkou á přísnou. Za silnými skly brýlí hleděly dvě bystré oči.

„No je todle možný!“ Vykřikl. „Okamžitě do postele!“ Wyatt shlížel na mrňouse a nechápal, oč jde.

„Kdo jste?“

„Já jsem doktor Cromwell. A vy jste Wyatt Earp. A jestli teď hned nepůjdete do postele, přestávám se o vás starat. A slečna Loneganová si pro mě klidně může posílat, kolikrát bude chtít.“

Wyatt se vrátil na pokoj a zašklebil se na mrňavého doktora.

„Slečna Loneganová?“ Zeptal se a posadil se na okraj lůžka.

„Jo, zavolala mi, když jste sem před třema dnama dorazil a složil se jí před postelí. Máte v zádech pořádnou díru. Kdopak vám vyndal kulku?“

Wyatt si přejel rukou přes tvář. „Kdy jsem to sem přijel?“

„Jsou to už tři dny,“ řekl doktor. „A teď si hezky rychle lehněte. Bude to?“

Wyatt ulehl na postel a zadíval se na strop.

„Kdo je slečna Loneganová?“ Zeptal se tiše.

„Přijela sem před tejdnem se svým otcem. Byl to asi pěkně zazoba-nej obchodník s dobytkem z Omahy. Asi byl na služební cestě. Teď leží nahoře na hřbitově.“

„Srdeční kolaps?“ Zeptal se Wyatt.

„Střela do srdce,“ odvětil doktor suše. „Hrál dole v saloonu karty a byl natolik přitroublej, že se dal do hry s všema mastma mazaným hráčem. Starej Lonegan tasil jako první, ale jeho protivník první vystřelil.“

Wyatt se zeptal: „A jak vypadal?“

„Hm, středně velkej, poměrně dost tlustej, měl holou hlavu a…“

„Myslím toho druhýho.“

„No jo, jakpak asi tak hráči vypadaj. Vlasy jako sláma a byl dost vošumělej. Moment! Teď mě napadá, že měl na sobě starou vojenskou uniformu.“

Wyatt se zvedl na lokty. „Jim Borett!“

„Jo, tak si říkal. Vy ho znáte?“

„Jo. Jdu po něm. Dole ve Wichitě zastřelil jednoho muže.“ Lékař zamyšleně přikývl.

„Jasně. Vypadal na to. Ráno zmizel jako pára nad hrncem. A vod tý doby je chudák holka tady a každej den chodí na hřbitov. Nějak jí nejde do hlavy, že už nemá tátu a že se musí domů vrátit sama.“

„Poslouchejte, doktore, jak dlouho tu eště musím ležet?“

„Přídě na to. Nejhorší máte za sebou. Ale tejden určitě zůstat musíte. Nic si z toho nedělejte, toho chlapa eště najdete.“

„To jo, jen aby pak nebylo příliš pozdě.“

Doktor šel k oknu, roztáhl závěsy a pustil do místnosti vzduch.

„Je toho plný město, že jste tady. Naproti v Nelsonově boarding housu se jeden voběsil, protože si myslel, že jste si pro něj přijel. A dole v kansaský hospodě chyběj dva štamgasti, co maj zřejmě na svědomí víc špíny než já vlasů na hlavě. Takovejch je všude kolem asi až až.“

Wyatt se usmál a zavrtěl hlavou.

Doktor ho převázal a dodal, že se na něj večer přijde znovu podívat.

„Nezapomínejte, Earpe, že vaše zdraví je nade vše. Až budete moct zase do sedla, určitě toho svýho chlapa doženete. Lidi ve městě si vo vás vyprávěj úplný zázračný zkazky…“

Doktor odešel a v místnosti bylo najednou ticho. Dvě mouchy bzučely kolem petrolejky a z ulice se občas ozval nějaký hlas, dusot kopyt nebo zvuky kol projíždějícího vozu.

V poledne přinesla kulaťoučká žena s velkýma zelenýma očima pořádný oběd.

Vyprávěla nemocnému, že je dcera hostinského, že jednou ten dům zdědí a že má ve městě spousty nápadníků. Den ubíhal jen pomalu.

A když doktor večer ukončil svoji krátkou návštěvu, Wyatt by se nejraději poptal po slečně Loneganové, ale neodvážil se.

Tiše ležel na posteli a zíral do stropu. V myšlenkách byl u muže, jenž měl už devět dní náskok. Ale co se dalo dělat. Zraném bylo vážnější, než se domníval. Zřejmě by bylo bývalo nejlepší, kdyby zůstal ten týden v Ellingwoodu.

Když se na město snesl večer, opět zaslechl kroky na chodbě.

Ale neminuly jeho dveře jako obvykle, nýbrž se u nich zastavily a pak se ozvalo tiché zaklepám.

„Ano?“

Dveře se otevřely a vešla lehkonohá, štíhlá dívka. Judy Loneganová. Zůstala stát u postele a dívala se na Earpa. V očích měla tichý smích.

„Vidím, že se vám daří líp.“

„Jo, myslím, že jo.“ Wyatt se opřel o levý loket. „Chtěl bych vám poděkovat, slečno Loneganová.“

Dívka mávla rukou. „To přece bylo samozřejmé.“ Nic neprozrazo-valo její bolest způsobenou náhlou ztrátou otce.

Chvíli mlčeli.

Pak se Wyatt zeptal: „Kdy odjíždíte domů?“ Judy pohodila hlavou.

„Domů?“ Zopakovala hrubým hlasem. „Zůstanu tady, pane Earpe. Ten den, co jste přijel, jsem chtěla odjet dostavníkem do Abilene. Ale když mi pak hoteliér pan Heath řekl, kdo jste, zůstala jsem.“

Wyatt na ni pohlédl a zamyslel se.

Její tvář náhle ztvrdla. V očích měla temný lesk.

„Trochu jsem vám pomohla,“ řekla, „a až se uzdravíte, poprosím vás, abyste zase vy trochu pomohl mně.“

„Já vím,“ odvětil muž z Missouri.

Dívka se na něj podívala překvapeně. „Co víte?“

„Jim Borett zastřelil vašeho tátu.“

Judy Loneganová vstala a přistoupila k mužově lůžku. Byla skálopevně rozhodnuta.

„Ano, pane Earpe. Zabil ho! Stála jsem za nima a sledovala jsem hru. Borett měl v rukávě trumf. To von hrál falešně. Lidi tvrděj, že muj táta sáhl po koltu. To neni pravda. Chtěl se opřít rukou o opěrku židle. Kolt nosil jenom proto, že se to ve zdejším kraji musí. Nikdy v životě nevystřelil ani ránu. Borett ho chladnokrevně zastřelil a já odtud neodjedu dřív, dokud ten chlap nepřijde vo život. Máma mi umřela před sedmi lety. Táta mi byl vším. Po jeho smrti jsem zůstala bez domova.“ Wyatt si znovu lehl.

„Jim Borett zastřelil u Wichity rančera. Jdu po něm.“

„To je dobře,“ řekla dívka a poté, co se mu ještě jednou zahleděla do tváře, odešla.

Tentokrát musel Wyatt vytrpět celých pět dní, než se mohl znovu posadit do sedla. A když pak vyjížděl ze dvora hotelu na Mainstreet, spatřil za jedním hotelovým oknem tvář ženy, jejíž naděje jej budou na cestě provázet. Zabil jejího otce skutečně muž, kterého sledoval? Lidé tvrdili, že Lonegan sáhl po zbrani první…

Stopa Jima Boretta se ztratila. Jako by ji odnesl vítr. Wyatt projížděl krajem křížem krážem, ale nenacházel ji. A pak se obrátil k jihu. Když se dostal k Walnut Creeku, pustil se při něm směrem na západ. Netušil, že jede tím správným směrem. Ale od vraha ho dělilo ještě šedesát mil.

A když pak před sebou spatřil malou farmu, oddechl si. Už si zasloužil pohodlnější odpočinek.

Farmář o Jimu Borettovi nic nevěděl a zároveň odmítl i Wyattovu prosbu o nocleh.

„Ne, to nepřichází v úvahu. Před šesti lety jsem poskytl nocleh jednomu muži a druhej den byla moje dcera mrtvá, moje peníze pryč a muj nejlepší kůň ukradenej.“

„To je mi líto,“ řekl muž z Missouri.

„Dva roky jsem jezdil po Státech, než jsem toho muže našel. Právě nahoře v horách Oregonu napájel koně u potoka. To bylo poslední, co udělal.“ Hubený farmář se obřadně vysmrkal do obřího kapesníku.

Earp chápavě přikývl, pozdravil a jel pryč.

Když byl od farmy vzdálen asi na půl míle, od pastvin přijížděl kovboj. Krátce si Wyatta změřil, pak pobídl koně a prudce vyrazil k farmě.

Zastavil před farmářem, seskočil z koně a zvolal: „Pane Olbersi! Vy jste toho muže poslal pryč?“

„Jo,“ odvětil farmář tvrdě. „Ptal se na nocleh, ale já nemám plac pro tuláky.“

Kovboj si strhl klobouk z hlavy a mačkal ho ve svých drsných dlaních.

„Hell and devils! Víte, kdo to byl?“ Olbers mávl rukou. „To mě nezajímá…“

„Možná přece, šéfe! Ten muž nebyl nikdo jinej než sám Wyatt Earp. Nahoře v Douglasu zachránil život vašemu bratrovi, když ho vohrožoval zlotřilej Silk Cassedy! Sám jsem byl u toho. Tenkrát jsem vám to přece všecko vyprávěl…“

„Wyatt Earp?“ Vyhrkl farmář. „To byl Wyatt Earp? Tome, dej mi svýho koně, honem!“ Farmář se vyhoupl na kovbojova koně a rozjel se za Earpem, jenž právě v dáli zmizel za kopcem.

Olbers nemohl popadnout dech, když muže z Missouri dostihl. „Vy jste Wyatt Earp?“

„Jo.“

Farmář mu podal ruku. „Musím vás požádat o prominutí, pane Ear-pe.“

„To není nutné,“ přerušil ho Earp. „Po tom všem, co jste si prožil, není příliš velká důvěra k cizím lidem na místě.“

„Přesto – kdybych jen tušil, kdo jste, to přivítám by dopadlo trochu jinak.“

A Olbers mu pak vyprávěl, co se právě dozvěděl od kovboje Torna. Lidé na ranči se posléze ze všech sil snažili Earpovi jeho krátký pobyt mezi nimi co nejvíce zpříjemnit.

Příští den brzy ráno opět vyrazil na cestu. Vak s proviantem měl nacpaný k prasknutí. Mířil k západu, směrem k četným záhybům Walnut Creeku, aniž by vůbec tušil, zda je to ten správný směr.

Uplynuly dva dny.

Nedostal se příliš daleko, protože se ještě musel šetřit, záda pořád ještě čertovsky bolela.

A pak spatřil nad hřebenem nízkého pohoří úzký šedivý proužek dýmu. Wyatt byl zvyklý pozorovat prostředí kolem sebe, a tak, přestože to byl jenom slabý dým, ho uviděl a s jistotou poznal indiánský signální oheň.

Kolem poledne, když si dopřál malý oběd, dým zmizel. Nebylo z něj už nic vidět.

Wyatt se vyhoupl do sedla a pokračoval v cestě. Ale věděl, že není sám. Cítil přibližující se nebezpečí. Oči ve vysoké trávě, které ho pozorovaly. Velmi nepříjemný pocit!

Co to mohlo být za rudochy? Siouxové sídlili dál na severu. Sotva by se dalo předpokládat, že půjde o Komanče nebo Navaje… Snad to nebudou Osagové! Pomyslel si jezdec. To by tni ještě tak scházelo!

Tento indiánský kmen se dosud bránil odsunu do rezervace. Rudoši z kmene Osagů táhli krajem, vraždili a plundrovali, nač přišli. Od středního Kansasu a ž po Colorado cestovali na malých ponících s luky a šípy v toulci na zádech jako za starých časů. Vedle Pineridgů, Komančů a Ogellů to byli nejkrutější Indiáni Severní Ameriky. A už byli i jediní, kdo se ještě v boji proti bělochům nevzdali.

Wyatt pohlédl do hřívy svého koně a zamyslel se. Pak vzal za otěže a namířil si to k severu. Ovšem ještě než dorazil na hřebeny, zastavil se. Zhruba osmdesát yardů před ním se najednou objevilo sedm jezdců.

Indiáni.

Wyatt to viděl hned: byli to Osagové. Uprostřed vyholených lebek měli hustý pramen vlasů, propletený hadími kůžemi, který jim spadal až na záda.

Muž z Missouri si je pomalu prohlédl. Pak mírně pohnul otěžemi a plavák vykročil.

Když se dostal před Indiány na padesát yardů, Wyatt ke svému zděšení spatřil, že mají ve tvářích barevné čáry. Věděl, co to znamená. Osagové byli na válečné stezce. To situaci značně zhoršovalo.

Přesto jel dál. Teprve patnáct yardů před nimi se zastavil. Zkoumavě si prohlížel strašlivé tváře Indiánů. V jejich ponurých výrazech se nehnul ani sval.

Wyatt se v životě už mnohokrát setkal s Indiány, a tak zůstával naprosto klidný. Mezi Indiány a bělochem nastalo hrobové ticho.

Chladný závan větru rozehrál špičky travin a tři pera ve vlasech jednoho z Indiánů. Byl to starý muž. Jeho vlasy zbělely a tvář ztvrdla na kámen. Tmavohnědé jiskřivé oči si měřily bílého muže.

Ticho.

Wyatt se chránil udělat jakýkoliv pohyb nebo snad promluvit. Věděl, že Indiáni nenávidí spěch, roztržitost nebo dokonce strach. Minuty plynuly. Muž se třemi pery konečně promluvil. „Toto je země Osagů,“ pravil hrdelním hlasem. „Já vím,“ dodal muž z Missouri chladně.

„Co tady bílý muž pohledává?“

„Hledám muže, který ve městě Wichita zabil jiného muže.“ Výraz indiánského náčelníka zůstával nezměněn. Opět zavládlo dlouhé míčem.

Wyatt cítil v zádech bodavou bolest, ale za nic na světě by nyní neslezl z koně. Vtom náčelník zvedl ruku.

S divokými výkřiky se Indiáni rozjeli, obklopili Earpa a uzavřeli ho v kruhu.

Wyatt seskočil z koně a posadil se na zem do trávy. Lhostejně pohlédl na náčelníka. „Proč si bledá tvář sedá?“ Zeptal se Indián. „Protože jsem unavenej,“ odvětil muž z Missouri. „Vstaň!“ Přikázal Osage. „Proč?“

„Protože s tebou chci mluvit.“

„Můžeš i tak.“

„Nemluvím s bělochem, který sedí na zemi.“

„Tak se mnou nemluv.“

Wyatt si vzal z kapsy doutník, zvolna si připálil a vyfoukl modravý dým.

Rudoch na něj mlčky pohlédl.

Wyatt věděl, že je to nebezpečná situace. Věděl, že stačí jediné náčelníkovo pokynutí a ostatní rudoši se na něj vrhnou. Ale seděl a pokuřoval, jako by se nic nedělo. Posadil se tak, aby měl oba kolty připravené k rychlému vytažení z pouzder.

Tak lehké to rudoši zas neměli mít!

Chvíli mlčel a pak znovu promluvil: „Říše Osagů je velká a krásná. Přijel jsem z dalekého východu, abych se na ni podíval. Bílí muži za velkou řekou mi o ní vyprávěli. Ale asi bych sem nikdy nepřijel, kdybych nesledoval muže, který je vrahem. Měl jsem radost, že jsem mohl vidět vaši zemi. A až se vrátím domů, budu svým přátelům vyprávět, že jsem nejenom poznal vaši krásnou zemi, ale že jsem se také osobně setkal se statečnými rudými muži.“

Náčelník na něj strnule zíral.

„Říkáš krásná slova, bílý muži. Co jimi chceš říct?“ Muž z Missouri chladně dodal:

„Chtěl jsem ti říct, že mám radost ze setkám s náčelníkem Osagů.“ Vtom to v Indiánově tváři zaškubalo. Sesedl z koně a pomalu kráčel k bělochovi.

Wyatt vstal a čekal na něj.

Rudoch se zastavil tři kroky od něj. Podíval se do bělochových očí.

„Jsem Rudý kůň. Už šestkrát deset let jezdím po této zemi a viděl jsem hodně bílých mužů. Byli mezi nimi někteří, co našli krásná slova. Tobě chci říct, že máš dobré oči a že v nich umím číst.“

Wyatt uvítal, že se mu podařilo náčelníka dobře naladit. Ihned toho využil.

„Už několik dní sleduju bílého muže, který má na sobě vojenskou blůzu a sedí na hnědém koni.“ Náčelník Osagů se na Wyatta pevně zahleděl.

„Moji zvědové tohoto muže viděli. Jel za těmito kopci k západu.“

„Proč jste ho nechali být?“

Do vrásčité tváře starého Indiána se vloudil nevýslovně pohrdlivý úsměv.

„Moji bojovníci se už jednou s modrými kabáty střetli. Nejsme tak hloupí, abychom to zkoušeli znovu.“

Wyatt vzal z kapsy nový doutník a podal ho náčelníkovi. Ten si ho vzal, k Wyattovu úžasu si kousek ukousl a žvýkal ho. Nemělo význam vysvětlovat, že je dávno po válce a že onen muž nepatří k armádě. Wyatt nechtěl nic uspěchat. Nechal Indiána žvýkat a teprve po chvíli se zeptal: „Kde ho tvoji zvědové viděli?“

„Půl dne jízdy odtud na západě. Tam, co končí pohoří a rozbíhá se rovina.“

Wyatt přikývl. „Děkuju ti. Jestli teď dovolíš, jel bych dál.“

Osage přikývl. „Jeď. Budu prosit Manitoua, aby se ti podařilo toho muže dostihnout.“

Marshal pomalu nasedl na koně. Zvedl ruku na pozdrav a pomalu projel kolem jezdců k západu. Byl rád, že to má za sebou. –

Když se příštího rána probudil, cítil se už docela dobře. Už po půldruhé hodině jízdy si všiml, že hory klesají a rozebíhají se do daleké roviny, přesně, jak to řekl starý Indián. Vjel do jejích nekonečných travin a našel stopu povozu. Pustil se po ní, ulehčovalo mu to držet směr.

Ale smůla, která ho na této cestě pronásledovala, ho ještě nemínila opustit. Objevila se nová překážka, která mu měla podstatně znepříjemnit cestu.

Od východu se přihnaly černé mraky, přikryly nebe a spustily na prérii vytrvalý déšť, který stále sílil. Země hladově sála vlhkost a pla-vák musel brzy po každém kroku tahat kopyta z bláta. Vypadalo to, že déšť nikdy neskončí.

Wyatt měl sice přehozenou pláštěnku, ale brzy byl mokrý skrz naskrz Přes povadlou krempu nasáklého klobouku marně hledal po kraji nějaký strom nebo křoví, kde by se mohl schovat. Ale jel dál. Pomalu, ale jistě stále na západ.

Déšť ustal teprve kolem půlnoci.

Se zatnutými zuby, ztuhlou tváří a prsty křečovitě svírajícími otěže se jezdec stále držel svého směru.

Když začalo pršet, vjížděl Jim Borett na Mainstrette městečka Sterling Town. Po ulici se již začínaly vytvářet kaluže a malí kluci v nich radostně dováděli jako zběsilí.

Lidé na stepwalcích se tlačili pod stříšky verand a mizeli v domech. A za chvíli byla Mainstreet prázdná. Nikde ani živáčka.

Na polorozpadlé barabizně, k níž se Borett blížil, visela křivě pověšená tabule s nápisem Saloon. Pod stříškou seděl v houpacím křesle mladý muž a díval se na jezdce. Měl energickou tvář, orlí nos i oči, ostře řezaná ústa a pevnou bradu.

Borett zastavil před saloonem, přivázal koně a vystoupil na verandu. Muž v křesle se houpal a rytmicky cinkal ostruhami.

Jim po něm vrhl krátký pohled a pozdravil. Pak k němu vykročil.

„Vyznáte se tady, pane?“

Muž otevřel ústa s velkými, silnými zuby.

„Proč?“

„Žije ve městě muž jménem Cass Baxter?“ Oslovený zavrtěl hlavou.

Borett procedil mezi zuby nadávku.

„No, takže do dalšího města,“ zamumlal si pro sebe. „Pořád dokola.“ A otočil se.

Muž s ostruhami si vzal doutník a zahleděl se do deště. Vtom Jim zaslechl, jak říká: „Co mu chcete?“ Borett se rozesmál. „Mám s ním nějaký nevyřízený účty.“ Muž se otočil a pohlédl na cizince. „Aha,“ řekl.

Pak najednou vstal, a když se mu při tom pohybu vpředu poněkud rozevřelo sako, Jim spatřil na jeho vestě stříbrnou pěticípou hvězdu.

Obrátil se a vykročil k saloonu, ale muž s hvězdou se znovu ozval:

„Pojďte se mnou.“

Jim se podíval přes ulici a nade dveřmi bílé kamenné budovy uviděl nápis Sheriffs Office. Šerif k ní zamířil. A Jim ho následoval. Sám nevěděl, proč. Prostě za ním šel. Přestože najednou jaksi tušil, že dohrál. Tenhle bystrý šerif už dávno určitě dostal zatykač…, díky muži, o kterém Jim věděl, že ho má v patách: díky Wyattu Earpovi, kterého Jim obdivoval a nenáviděl, nenáviděl a obdivoval.

Šerif mezitím došel ke své úřadovně, otevřel dveře a čekal, až Borett vstoupí.

Jim stál uprostřed místnosti a zíral na široký psací stůl.

Šerif prošel kolem něj, otevřel skříň a vyndal z ní nějaká akta.

V tu chvíli prolétla Borettovi hlavou myšlenka: Ještě jsem na svobodě! Ještě netrčím v kamenný díře za mřížema! Nikdo mě neviděl vjíždět do města. Jen tendle zatracenej šerif!

Šerif položil papíry na stůl. Stál jen na yard vzdálen od Boretta na opačné straně stolu.

Vrah udeřil. Těžkým držadlem svého koltu.

Tvrdá rána zasáhla muže pořádku do zátylku tak silně, že okamžitě padl k zemi. Ale jak padal, zachytil se Jimova saka a vytrhl kousek modré látky.

Zůstal ležet bez hnutí.

Borett popadl akta, opustil úřadovnu a zvolna kráčel přes ulici. Vyhoupl se do sedla a ujížděl v dešti pryč z městečka.

Teprve po několika mílích se zastavil, vytáhl z kapsy ty papíry a nechápavě přelétl očima soupisku jmen. Rozbil hlavu šerifovi Sterling Townu kvůli jmennému seznamu obyvatel města.

Ten muž mu chtěl tedy vyjít vstříc, projít s ním jména všech občanů. Strach ze zatykače si Jim vycucal z prstu… Sám se vystrašil…

Borett sklonil hlavu a pobídl koně.

Když do Sterling Townu dorazil Borettův pronásledovatel, znovu pršelo.

Na Mainstreet stál vraník zapražený do vozíku, na němž ležela rakev. I přes ten déšť se kolem ní shromáždila dobrá stovka lidí.

Wyatt se zastavil a pozoroval smuteční průvod. Stařičký pán se sepnutýma žlutýma rukama, co stál pod střechou verandy na kraji města, se podíval na Earpa a řekl: „Tak už ho vezou. Byl to nejlepši šerif, jakýho jsem kdy poznal…“

Muž z Missouri slezl z koně, přivázal plaváka pod střechu a přehoupl se přes zábradlí ke starci.

Ten se právě hlasitě vysmrkal.

„Chodil jsem na hřbitov rád, ale už nemůžu. U Gettysburgu mi ustřelili pravou nohu… Musela to bejt pořádná bitka. Šerif mu urval kus kabátu. Modrej kousek látky.“

Wyatt zpozorněl. „Vašeho šerifa zastřelili?“ Zeptal se.

„Zastřelili? Ne, pane. Utloukli ho jako toulavýho psa. Jeffa Har-ringtona! Nejlepšího muže ve Sterling Townu, kterej tady kdy nosil hvězdu! Utlouk ho nějakej vrahoun!“

„Vy vraha neznáte?“ Ptal se Wyatt dál.

„Ne. Ale když našli šerifa, byl už večer. Déšť pak smyl stopy.“

„Tuší někdo, kdo to mohl bejt?“

„Ne. Jeff se kamarádil s každým. Byl to ten nejobětavější kluk, ja-kýho jsem znal.“ Wyatt přistoupil ke starci.

„Jak vypadal ten kus látky, co ji vytrhl útočníkovi z oděvu?“

„Byl modrej, už jsem řek.“

„Modrej jako vybledlá vojenská uniforma?“ Starý muž pokrčil rameny.

„Možná… Něco takovýho to mohlo bejt.“

„A kde je ten útržek teď?“

„To já nevím. Možná že ho má Joe Harrington. To je Jeffův bratr… Zdědil po bratrovi šerifskou hvězdu.“

„Díky.“ Wyatt vykročil rovnou k šerifově úřadovně. Když otevřel dveře, spatřil vysokého, šlachovitého muže s rukama v bok.

„Co je, pane?“ Vyjel na Wyatta.

„Vy jste Joe Harrington?“

„Jo.“

Wyatt krátce pohlédl na hvězdu na mužových prsou. „Máte ještě ten kousek látky, co ho držel váš bratr v ruce, když ho našli?“

„Ne, myslím že ne, pane. Proč?“

„To vám povím, až ten kousek látky uvidím.“

Nový šerif si posunul klobouk do týla, pak se otočil a vykročil ke stolu. „Počkejte, pane. Vzpomínám si, že ležel na zemi, když Jeffa vynášeli. Myslím, že jsem ho schoval.“

Šerif otevřel jednu zásuvku a přehraboval se v ní. „Tady je.“ A vytáhl kousek namodralé látky, ne větší než dětská dlaň.

Wyatt se na něj podíval a hned věděl, že vraha zná. Joe Harrington pohlédl na cizince velkýma očima.

„Vy snad znáte muže, kterej nosí takový sako?“

„Jo – znám. A sice moc dobře. Jmenuje se Jim Borett a u Wichity zastřelil rančera.“

Šerif si Wyatta podezřívavě měřil. „Honíte se za penězma, který vypsali za jeho dopadem?“

„Ne, já jsem pomocnej marshal z Wichity.“

Harrington se opásal nábojovým pásem a šel ke dveřím.

„Teď musím jít doprovodit bratra na hřbitov, pane. Ale budu si jméno Jim Borett neustále vopakovat. Až se vrátím, pojedu s várna.“

Wyatt zavrtěl hlavou.

„Toho přenechte mně, šerife. Já ho dostanu, spolehněte se.“

Ještě ten den Earp vyrazil. Čekaly ho dlouhé dny hledám, vyptávání se, pátrám po vrahovi. Dlouho neměl žádný úspěch. Po Borettovi jako by se zem slehla. Už mu pomalu musel docházet proviant a podkovy jeho koně také už nemohly být v nejlepším stavu.

A na tom Earp založil svůj plán.

Borett musel brzy vyhledat nějakého kováře.

Tahle myšlenka byla správná, ale vrah měl svoji vlastní metodu, jak se dostat k podkovám. Po nesmyslném činu ve Šterling Townu se vyhýbal všem obcím a obydleným místům. V duchu cítil, že je pronásledován.

Tabák si nedopřál už několik dní, a co pro něj bylo nejhorší – došla mu i whisky.

Otázka proviantu nebyla ani tak hrozná, sem tam si ulovil nějaký kus zvěře. A když občas nastal den půstu, nelámal si s tím hlavu. Ne-hladověl na cestách poprvé.

Jenom kůň mu dělal starosti. Obě zadní podkovy byly pryč. Levá už cinkala o zem.

Musel něco udělat. Navíc mu v noci při dešti všechno navlhlo a déšť neustával, aby si mohl věci usušit.

Po dvou dalších hodinách jízdy před sebou spatřil skupinu domů.

Že by ranč?

Borett dojel blíž. Ano, byl to ranč!

Obejel domy velkým obloukem a pak najednou narazil na plot. A spatřil stádo. Minul ho a nakonec objevil, co hledal: tábor honáků – dřevěný srub a malý corral, ve kterém stáli tři koně.

Zastavil a přivázal hnědáka. Vyhrabal z kapes poslední drobky tabáku a umetal si hubenou cigaretu, která chutnala tak mizerně, že se z toho rozkašlal.

Nespokojeně žvýkal kus sušeného masa a pak se položil do trávy. Den ubíhal šnečím tempem. Hodiny se táhly celou věčnost. Pak konečně nastal večer.

Borett vstal a zafixoval si směr ke srubu. Ale ještě musel počkat. Teprve když nastala úplná tma, dal se na cestu. Nechal hnědáka, kde byl, a plížil se vysokou trávou k tábořišti. Najednou se zděsil.

Dostal ránu do hrudi, nějaký ostrý předmět mu roztrhl tvář a odhodilo ho to na záda. Ležel na zemi, krvácel z obličeje a rozhlížel se. Ale nikde se nic nepohnulo. Nad ním tiché šedočerné noční nebe. Kolem dokola mlčenlivé pastviny.

Vstal a šmátral kolem – pak se dotkl ostnatého drátu. Damned! Takže skutečně vrazil do plotu!

Sklonil se a podlezl ho. Pak pokračoval v cestě.

Směr si musel zapamatovat dobře, protože za chvíli spatřil přes stromy slabé mihotavé světlo.

Světlo tábora u srubu.

Když se k němu dostal na třicet yardů, musel si nejprve odpočinout. Měl toho dost. Pak se nekonečně pomalu blížil ke srubu. Neustále byl ostražitě připraven na vyštěknutí psa a na jeho útok. V pravačce svíral kolt.

Když se dostal až na volné prostranství před srubem, mohl si konečně vydechnout. Přeběhl rychle ke stěně srubu a přitiskl se k ní.

Srdce se mu mohlo rozskočit.

Pak se opatrně posunul k oknu a podíval se dovnitř.

U hrubě otesaného stolu seděli dva muži, popíjeli whisky a hráli karty. Double poker.

Když se jeden z kovbojů napil, muži za oknem jako by v tu chvíli vyschlo hrdlo. Přejel si rukávem přes suché rty a tlumeně zaklel.

Jim Borett nebyl dobrý člověk. Zloba mu zaslepila mozek. Kdyby uvažoval! Dva muži – tři koně! Mělo ho to trknout! Ale myslel jenom na jedno: Musím dostat jednoho koně z corralu.

A věděl, co riskuje. Kdyby ho kovbojové načapali, bez milosti by ho odstřelili. To věděl.

Ale neměl žádnou jinou volbu. Musel jednoho koně získat. Koně s dobrými podkovami!

Tichounce se rozběhl podél stěn srubu směrem k corralu. Přisunul se k němu a podíval se skrz vysoké oplocení z kulatiny.

Damned! Kde byla ta zvířata?

Vlevo se ozval tichý zvuk. Znělo to jako našlápnutí okovaného kopyta na kořen stromu. Naslouchal. Pak se přehoupl přes plot a vešel do ohrady.

Koně stáli ve tmě. V koutě. Borett k nim vykročil.

Vtom se rozprchli do všech stran. Pustil se za nimi.

Pak jednoho nohatého hřebce zahnal do kouta. Byl to tichý, tuhý souboj. Borett musel počítat s tím, že hluk v corralu každou chvíli přivolá kovboje.

Ale teď už bylo zase ticho. Jim uloveného koně přivázal k plotu. Pak mu ohmatal podkovy. Byly dobré, téměř nové.

Noční zloděj kom otevřel bránu, chvíli naslouchal a pak koně vyvedl ven.

V tu chvíli zaslechl kroky před srubem.

Zůstal stát vedle koně jako přibitý. Přestože s něčím takovým počítal, nemohl se nyní strachy hnout. Dveře se otevřely a do srubu vešel třetí muž. Borett si otřel zpocené čelo. Třetí muž! Tři koně! Teprve teď mu to došlo… Ale vyšlo mu to.

Opatrně odvedl koně opodál a naskočil na něj. Rozjel se tryskem pryč.

Ale neujel ani pár yardů a kůň se najednou prudce zastavil, vyhodil ho ze sedla a zmizel mu z očí. Vracel se do corralu.

Zatraceně, pomyslel si Borett. Zase ten plot! Narazil na plot! Hlava mu po pádu třeštila bolestí, pravé rameno a krk přímo hořely. V bezmocném zoufalství se ohlédl zpět ke světélku srubu.

Vítr si tiše hrál s mokrou trávou.

Muž stál dlouhé minuty bezradně u plotu a prsty objímal studeny drát.

Co měl dělat? Potřeboval koně! Stůj co stůj! Opět se musel odvážit vstoupit do jámy lvové.

Když se opět přiblížil na dvacet yardů ke srubu, zastavil se a naslouchal.

Všude bylo ticho.

Zase přeběhl přes prostranství ke stěně srubu a podíval se dovnitř. U stolu seděli všichni tři kovbojové a hráli. Borett se ihned otočil a spěchal k corralu. Brána byla ještě stále otevřená. Ale corral byl prázdný!

Muž se vzteky kousl do rtu a podrbal si bolavý zátylek. Co teď?

Bylo téměř vyloučeno, aby tu na louce chytil některého z těch koní. Jo, kdyby tak měl laso!

Laso! Hlavou mu proletěl nápad. Muži ve srubu měli určitě lasa, dobrá, lehká kovbojská lasa.

Ti tři seděli u stolu a dívali se do karet. Určitě ani jeden z nich netušil, že venku číhá smrt.

Jim Borett se podíval přes sklo dovnitř a natáhl kohoutek koltu. Jedním jediným úderem rozbil okno a pak rychle vypálil tři rány.

Neztrácel čas. Zastrčil zbraň a otočil se.

Těsně za ním stál vysoký kůň, tentýž, kterého si odvedl z corralu. Borett polkl vzrušením. Ustoupil ke stěně. Pak pokynul zvířeti rukou, aby ho nalákal, ale kůň ustupoval.

Tu hru si několikrát zopakovali. Borett nakonec prudce vyrazil a chytil koně za řemeny na hlavě.

Tentokrát ho vyvedl až za plot farmy. Nikdo mu v tom nebránil.

Hnědák přátelsky zařehtal, když spatřil svého pána. Jim hodil na ukradeného koně sedlo, utáhl řemeny a rozjel se nocí na severozápad.

Hnědák se unaveně loudal za ním, ale Borett si ho nevšímal.

Brzy ráno druhého dne vjížděl Borett do Silverlake. Bylo to malé, čisté městečko a nijak se nelišilo od těch, kterými projel předtím. Obchod byl ještě zavřen. Jen kovář už pracoval. A vpravo byla hospoda U slunečního paprsku. Ale i tam měli ještě zavřeno.

Borett přivázal oba koně ke sloupu a posadil se na verandu. Život na Mainstreet se pomalu probouzel.

Pak se otevřel obchod a na ulici vyšly ženy.

Bosí chlapci vyvezli velký dvoukolák a rovnali na něj prázdné sudy.

Děti se školními brašnami nebo jen s pár knihami ovázanými špagátkem se sbíhaly do jedné z uliček.

A pak otevřeli i v baru za Jimem. Vstoupil do temné místnosti.

„Whisky!“ Řekl jen.

Tlustý barman mu beze slova přisunul láhev a sklenku. Jim ihned zaplatil a vypil plnou sklenici. Pak se zkoumavě zahleděl na barmana.

„Pane,“ řekl, „hledám jednoho kámoše. Jmenuje se Cass Baxter. Neznáte ho náhodou?“ Hospodský přikývl.

Borettem to trhlo. V uších mu zněly andělské zpěvy. Krev se mu zastavila v žilách. Zaťal prsty do desky baru.

Trvalo chvíli, než se z toho vzpamatoval. Znovu si naplnil sklenku a vypil ji na jeden ráz.

Hospodský ho mlčky sledoval.

Jim pak sáhl do kapsy. A vytáhl prázdnou ruku.

„Máte tabák?“

„Jistě.“

Barman mu podal váček a hnědý papír. Borett si třesoucími prsty ubalil cigaretu.

„Kde bydlí?“ Zeptal se nakonec a v duchu si nadával, že má tak nejistý hlas.

Hospodský otřel z pultu neexistující smítka a ukázal přes rameno.

„Venku, na ranči.“

„Von má ranč?“

Barman přikývl. „Velkej ranč. Myslím, že Baxterův ranč má nejvíc dobytka i nejvíc kovbojů v celým okolí.“

Borett se podíval do sklenky. Vypil ji a znovu si nalil.

„Na tudle hodinu máte už slušnou žízeň,“ poznamenal barman dobrácky.

„Tu mám furt.“

„Požehnaná žízeň.“

„Pro vás!“

„Pro vás taky. Žízeň člověka povznáší!“

„Dobrej názor.“

„Muj názor, pane.“

Borett se napil. Když dopil láhev, usadil se u stolku.

„Mám vám nechat udělat snídani, pane?“ Zeptal se barman otrhance’který však zaplatil zlatým dvacetidolarem.

„Snídani?“ Zeptal se Borett a naslouchal těm andělským zpěvům.

„Ne, díky.“

Hospodský si ho prohlížel.

Co to mohlo být za chlapíka? Ptal se na rančera Baxtera. A že do sebe ani ne za hodinu obrátil láhev whisky, na něm nebylo vůbec znát.

Zdálo se, že se barmanovo tušení naplní. Cizinec položil na stůl kolt, rozebral ho a čistil. Požádal o trochu oleje. Jim zvedl hlavu a pohlédl na barmana skelným zrakem. Úsměv na barmanově tváři ztuhl. „Cass Baxter vás očekává?“ Zeptal se zastřeným hlasem. „To asi těžko,“ zabručel Borett. Drahnou chvíli čistil revolver, pak vstal. „Kde leží jeho ranč?“

„Na severu. Dvanáct mil odtud. Nemůžete ho minout.“

Jim přikývl a šel ke dveřím. Vtom je zastínila obrovitá postava v šedém stetsonu. Jim se zastavil.

„Jednu brandy!“ Požádal kovboj, opřel se zády o bar a prohlížel si Jima. Také Jim z něj nespouštěl zrak,

„Máte pěknýho šimla, pane,“ řekl muž hrdelním hlasem. Jimova tvář se ani nehnula. „Jo.“

„Už ho máte dlouho?“

„Ne.“

„Taky si myslím…“

Jim přistoupil blíž k pultu. Zastavil se dva yardy před mužem. „Co tím myslíte?“

Muž jej naprosto klidně pozoroval. Měl zažloutlé oči a na sobě honácké oblečení. Možná že kdyby Jim tolik nevypil, byl by bystřejší.

„Myslím to tak, jak jsem to řek,“ odpověděl kovboj. Borettova ruka sklouzla ke koltu.

I kovbojova pravice visela těsně nad revolverem.

Hospodský na ně hleděl s neskrývaným úžasem. Pak zahulákal:

„Jestli spolu máte nějaký vyřizování, pánové, tak si to laskavě vyřiďte venku! Nemám eště ani zaplacenej nábytek!“

„Drž hubu!“ Sykl kovboj, aniž by se ohlédl. Jim zíral do kovbojových očí.

„Tak spusť, co máš proti mýmu koni?“

„Nic. Ale proti vám jo.“

To už měl Jim revolver v ruce. Ale ne dřív než ten druhý.

Lítací dvířka vchodu se rozletěla a vstoupil podsaditý muž, pohlédl na muže, kteří na sebe mířili kolty, a řekl:

„Co to má bejt, hoši?“

Kovboj nespouštěl z Jima oči.

„Tendle muž je zloděj koní, šerife! Zatkněte ho. Dneska v noci nám ukrad koně!“ Ticho.

Pak šerif přistoupil blíž k těm dvěma. Aniž by spouštěl kovboje z očí, obrátil se k Jimovi. „Kdo jste?“

„Jmenuju se Borett…“

„Je pravda, co ten muž řekl?“

Jim polkl a pak chraptivě odpověděl: „Jo, je.“

Šedovlasý muž zákona bleskově chňapl po Jimově koltu a vytrhl mu ho z ruky.

„A ty tu stříkačku taky schovej, Johny!“ Kovboj zasunul kolt zpět do pouzdra.

„Pojďte se mnou!“ Přikázal šerif Jimovi.

„A já jdu taky!“ Ozval se kovboj.

Když vyšli na ulici, kovboj ukázal na zadek šimla před barem: „To velké B je naše znamení. Tendle chlap byl dnes v noci v našem corralu a ukrad ho. To je jasný.“

Šerif sklouzl pohledem po Jimových roztrhaných hadrech.

„Já tady rozhoduju, co je jasný a co ne. – Co chcete říct na obvinění Johna Humberse?“

Jim zavrtěl hlavou. „Nic.“

„Takže je to jasný!“ Vykřikl kovboj. „Kus provazu mám támdle u sedla.“

Humbers strhl ze sedla laso a pohupoval s ním. Šerif na něj koukal škvírkami přimhouřených očí.

„Budeš držet hubu, Johny! Dobře víš, že tvůj šéf chce bejt dycky u toho, když odsuzujeme zloděje kom.“

„Jo, to je fakt. Postarám se, aby tady byl. Vobjednává dřevo na pile.“

„Přiveď ho!“ Pravil šerif suše. Jim tupě zíral před sebe.

Whisky způsobila, že mu bylo všecko jedno. Stál na mokré ulici uprostřed veliké kaluže a díval se mimo šerifa někam za město.

Neslyšel ani šerifovy otázky, ani vzrušenou debatu pasantů, kteří je za chvíli obklopili.

A vtom zbystřil pozornost.

Přijížděli dva jezdci. Ten jeden byl Johny Humbers, ten druhý… Ten druhý se oblečením nijak nelišil od jiných kovbojů, ale měl jen

jedno ucho. Když dorazil na deset yardů k Jimovi, zarazil se a zíral na něj. Johny mu mezitím vzrušeně ukazoval, že to je on, ten zloděj dobytka.

Rančer Cass Baxter sklouzl ze sedla a pomalu kráčel ke zloději. Zastavil se těsně před ním a mlčky na něj hleděl.

Jim Borett tam stál, jako by ho někdo vytesal ze dřeva. Ani se nehnul. Do nastalého ticha zařval kovboj Humbers:

„Je to von, šéfe! Načapal jsem ho, vjel do města na šimlovi. Znáte přece Vaughamova koně. Sám jste ho v Dodge kupoval.“

Humbers chytil laso a hodil oprátku přes Borettovu hlavu.

A hned nato jej odhodil úder rančerovy pěsti. Baxter pak šel a sundal Jimovi smyčku z krku.

Řekl jen jedno slovo. Vyšlo hrubě a chraplavě a bylo jen sotva slyšet, že jde o otázku: „Jime…?“

I Borett se ozval. „Cassi…?“ Šerif zalapal po dechu.

Humbers se zvedal z prachu ulice. „Je to zloděj, vobyčejnej zloděj kom!“

Rančer se otočil a okřikl ho: „Drž hubu a mazej na pilu nakládat dříví!“ A pak se otočil zpět k Borettovi: „Ty jsi Jim Borett?“ Zeptal se tiše. „Jo

– já jsem Jim Borett.“ Rančer si protřel oči. „Takže ty nejseš mrtvej…“

„Jak vidíš, nejsem.“ Baxter přikývl. Pak dodal:

„Před třema rokama poslal jeden z tvejch kamarádů na ranč peníze. Bylo u nich napsaný ‚předáno na přání Jima Boretta‘.“

„To j á jsem je poslal. Z Quincy.“

„Jo, z Quincy.“ Pak bylo ticho. Vtom se do věci zamíchal šerif.

„Tak co bude, pane Baxtere. Vy toho muže znáte?“

„Jo, znám ho.“

„Je to váš přítel?“

Rančer si sundal klobouk a projel si prsty ve vlasech. „Jo – a víc než to.“

Borett to slyšel jakoby z velké dálky. Viděl ruku, již mu Cass podával. Ale přehlížel ji.

Cass se mu podíval do očí. „Jime,“ řekl dutě, „mysleli jsme, že jsi po smrti.“ Jim se ani nehnul. „Kdo – my?“

Všichni. Bylo tři roky po válce. A teď už je to víc než pět let.“ J á vím.“

„Nevrátil ses domů.“

„Toje fakt.“

Šerif rozehnal senzacechtivé čumily a okřikl jednoho staříka, který se slušně zeptal, kdy se bude konat poprava.

Oba bývalí přátelé stáli sami na ulici. Uprostřed velké louže. Cass si otřel tvář.

„Tys mě hledal?“

„Jo.“

Cass přikývl. Ubíhaly dlouhé vteřiny. Pak konečně řekl: „Pojď, pojedeme.“ Jim zůstal stát. „Kam?“

„Na ranč.“

„Na t v ů j ranč.“ Cass vzal bývalého přítele za ruku. „Ode dneška je to i tvůj ranč, Jime.“ Přes rozbrázděnou Jimovu tvář přelétl zlý úsměv.

„I můj!“ Zopakoval drsně. Baxter zatnul zuby. „Jime, je to pět let.“

„Já vim.“

„Jsme chlapi. Co se stalo, stalo se. Musíme se teď pokusit z toho udělat to nejlepší, co pude.“

„Ne, Cassi,“ odporoval Jim. „Stalo se něco, co se nedá změnit.“

„Jo.“

„Zastřelil jsem Clinta Walkera.“ Ticho.

Baxter tomu nemohl uvěřit. „To přece neni pravda!“

„Je. A taky jednoho malýho kovboje jsem tam zastřelil. A ve Sterling Townu jsem rozmlátil hlavu šerifovi, protože jsem se bál, že má na mě zatykač.“

Rančer kroutil hlavou. „Ne, to jsi neudělal!“

„Ale jo…“

„A proč?!“

„Ty se eště ptáš?“

Cass polkl. Zbledl a vypadal, že najednou rychle zestárnul.

„Kvůli Nancy?“ Zeptal se váhavě.

„Jo!“ Vyhrkl Jim. „Kvůli Nancy – a kvůli tobě. Kvůli dvěma lidem, který mě zradili.“

„Jime, já jsem tě ctil! Jenom proto, že to byla tvoje žena a že jsem ji nechtěl nechat opuštěnou, jsem se s ní oženil a vzal ji s sebou. Víš přece, že mě to dycky táhlo k Walnut Creeku!“

„Jo, to vím.“

Začínalo pršet. Těžké kapky pleskaly o hladinu kaluže. Jim Borett najednou držel v ruce kolt. Cass Baxter na něj překvapeně zíral.

„Jime!“

„Co eště chceš?“ Sykl Borett.

„Pojď se mnou…, pomůžu ti…, vodvedu tě vocaď. Kamarád v Montaně má lesní srub, tam tě nikdo hledat nebude…“ Borett ohnul ukazováček přes spoušť.

„Mám někde zalízt jako krysa. Protože tys mě podved! Ty a vona!“ Baxter se rozhlédl.

„Nemluv tak nahlas. Nemusej to všichni slyšet.“

„Ne, samozřejmě nemusej vědět, že tvůj bejvalej kámoš je vrahem šerifa, že je bandita, zatracenej tulák, kterýmu jsi sebral ranč a manželku!“

V Baxterových očích se zablesklo. Pak jeho pěst dopadla na Borettovu bradu. Ještě než se Jim složil, Baxter ho zachytil a odnesl na verandu. Hostinský zvědavě vykoukl ze dveří.

„Je vopilej a unavenej,“ řekl Baxter. „Pučte mi vůz, Tome!“

„Jasný. Dám ho vyvézt ze stodoly. Doneste si ho zatím na dvůr…“ O několik minut později opustil Cass Baxter boční uličkou město.

Vzadu mezi balíky slámy ležel jeho přítel Jim Borett. Pohupování a poskakování vozu omámeného vraha probudilo. Okamžitě se vztyčil a spatřil před sebou rančerova záda.

Stačila jedna mocná rána – a Cass Baxter padl na bok. Vůz jel dál.

Jim přeskočil kozlík, popadl otěže, zastavil spřežení-a pak se šílenýma očima podíval na Baxtera.

Jednal bleskurychle. Svázal rančera provazem, do úst mu nacpal roubík a odtáhl ho do křoví. Nakonec řekl: „Brzo se vrátím, Cassi! Jen se chci podívat na svůj ranč. A hned jsem zas tady! Pak se spolu srovnáme!“ Běžel zpátky k vozu, vyskočil na kozlík a pobídl koně. Nebylo těžké najít Baxterovu farmu.

Když spatřil velká dřevěná vrata pozemku označená písmenem B, musel se nahlas smát.

„Pak pokračoval směrem k severu a za půldruhé hodiny uviděl hospodářské budovy ranče. U vchodu stál starý kovboj a něco si vyřezával.

Jim na něho zavolal. „Hej, kde je šéf?“

„Ve městě.“

„Fajn, tak já na něj počkám.“

Jim dojel s vozem až k verandě obytného domu. Vypadalo to tam čistě

a udržovaně. V oknech květiny, skla pečlivě naleštěná. Jim seskočil z vozu a vystoupil na verandu.

Vtom se otevřely dveře a vyšla žena.

Jim Borett se na ni podíval a zůstal jako zasažený bleskem.

Bylo jí asi třicet, byla středně velká a blond. Ve tváři měla první vrásky. Doširoka otevřenýma očima zírala na návštěvu. Pak se chytila trámu a musela se opřít, aby neupadla.

„Jime!“ Špitla přidušeně.

Muž od ní nedokázal odtrhnout zrak.

„Nancy…“

Žena byla bledá jako smrt. Kolem úst jí cukalo. Chytila se za srdce. Jimovi Borettovi se potily ruce. Beze slova na ni zíral. Pak udělal nejistý krok kupředu. „Nancy! Ten kámen! Ten náhrobní kámen dole u Arkansasu!“ Žena těžce pravila: „Nancy… naše dítě… leží tam…“ Jim si přejel rukou přes obličej. „Naše dítě?“

„Ano, naše dítě.“

Skočil k ní a hrubě ji k sobě přitáhl. „Naše dítě, říkáš!? Ty zatracená…“ Žena měla najednou v očích blesky.

„Jo, naše dítě! Přišlo na svět sedům měsíců poté, cos odejel z Wichity do světa. Byla nemocná… Musela odtamtud pryč! Cestou… cestou umřela…,“ řekla žena a usedavě se rozplakala.

Muž na ni tupě zíral. Měl pocit, že mu na hlavu padá celé nebe. Nebe, pod kterým tolikrát a tak strašlivě zhřešil.

Pak dostal obrovský strach, otočil se a hnal se k vozu.

„Hyjé!“ Křikl na spřežení a divoce práskl bičem přes hřbety koní. Pak vyrazil ven ze dvora.

Nikdo si ani nevšiml muže, který měl ještě ten den ráno viset jako zloděj koní. Přijel do města, vyskočil na šimla a vyrazil směrem na východ.

Toho dne pozdě odpoledne přijížděl Wyatt Earp k Silverlake od severu. Dohnal velký náskok Jima Boretta. Když muž z Missouri z dáli spatřil střechy města, jeho plavák se najednou poblíž vzrostlého křoví něčeho zalekl.

Earp sklouzl ze sedla, ulehl do trávy a plížil se ke křoví. Pak nalezl spoutaného muže.

Nejdřív se přesvědčil, že nevlezl do nějaké léčky, a vstal.

Muž byl spoután tak pevně, že by se sám nikdy nerozvázal. Wyatt přeřízl provazy a řemeny a vyndal mu roubík z úst.

Cass Baxter opatrně vstal, odkrvené nohy se mu podlomily. Pohlédl na svého zachránce.

„Rychle, musím na ranč…,“ vyhrkl.

„Kam?“

„Jim – vrátil se. A ona je na ranči! Musím tam! Honem!“

„To mi nejdřív patřičně vysvětlete, pane.“

Rančer už mohl stát. Mnul si zápěstí a rozhlížel se na všechny strany.

„Svázal mě jako balík.“

„Kdo?“

„Jim B…“ Baxter nedomluvil a změřil si cizince. „A vy jste kdo?“

„Jmenuju se Wyatt Earp. Jsem pomocnej marshal ve Wichitě…“

„Wichita?“ Vyhrkl Baxter zděšeně. „Pak jedete teda v jeho stopách!“

„V čích stopách?“

Rančer pohlédl přes křoví. „Máte tady koně, marshale. Vezměte mě s sebou na ranč! Já jsem Cass Baxter, moje žena je na ranči. Je v nebezpečí. Jim ji…“

Teď muž z Missouri věděl, kolik uhodilo. Otočil se a hvízdl na plaváka. Když se vyhoupl do sedla, zvolal: „Ve dvou by nám to trvalo moc dlouho! Kde leží váš ranč?“

„Ale vždyť vy ani nevíte…“

„Ale vím. Byl tady Jim Borett! Přepadl vás a odjel na ranč! Kde je ten ranč?“

„Musíte k severu! Ale bylo to už ráno…“ Wyatt nasadil koni ostruhy a vystřelil k severu.

Jim Borett už dávno zmizel. Wyatt nalezl psychicky zcela zlomenou ženu, všechno jí tiše vysvětlil a pak ještě se dvěma kovboji a osedlaným koněm vyrazil zpátky k městu.

Rančera potkali cestou. Běžel jim naproti a sotva už popadal dech.

„Nancy!“ Volal. „Co je s ní?“

„Všechno v pořádku!“ Uklidňoval ho Earp. „Jeďte se svými lidmi domů, rančere.“

„A vy – vy ho budete pronásledovat?“

„Jo.“

Rančer pohlédl na muže z Missouri. Uvažoval. „Pane Earpe, on… on byl můj přítel.“

„Já vím.“

„A to, co udělal, udělal proto, že…“

„Vy víte, co udělal?“

„Řek mi to.“

„Pak taky víte, že za ním musím jet.“

Baxter sklonil hlavu a přikývl. „Jo – to vím.“ A vyhoupl se do sedla. Earp přijel těsně k němu.

„Jeďte domů, pane Baxtere. Postarejte se, aby vaše žena co nejdřív zapomněla.“ Podal rančerovi ruku.

„Díky, marshale.“

Earp pak otočil koně a vyrazil na jih.

Dodge City.

Staré honácké město se ospale probouzelo do ranního slunce. Na širokou Mainstreet vjížděl uprášený jezdec na unaveném koni. Před chvílí sem přijeli lovci bizonů a postarali se o nezvyklý ranní ruch, hlavně u saloonů.

Před Oddsovým Stříbrným barem seděl starší muž a hrál si se šlemi. Žluté kalhoty měl nesčíslněkrát záplatované a boty byly uzpůsobeny k vynikajícímu větrám palců u nohou.

Dodge, město slunce, jak tu Indiáni ještě před dvěma desetiletími nazývali svůj stanový tábor, jenž tu stával odjakživa, čekalo na další teplý podzimní den.

Stařec před Oddsovým barem hleděl na ulici. Teď si všiml upráše-

°ého jezdce. Předklonil se a našpulil rty.

„Hell and devils!“ Procedil skrz zuby. „Jsem snad slepej, neboje to vážně von?“

Jezdec si to namířil k protilehlému General store Eda Webstera sklouzl ze sedla a přehodil otěže přes příčný trám. Za chvíli vešel do obchodu.

Obchodník si ho krátce změřil a pak se zeptal, jaké má přání. Moc ho nezajímalo, jak zákazníci vypadají. Tady v Dodge, v srdci Západu, se objevil ledaskdo. Jak mohl dobrý Eddie Webster jen tušit, že tento zaprášený jezdec s modrýma očima bude jednou nejvýznamnější osobou města, která zdivočelému Dodge dodá lepší zvuk… Ale to ještě několik let teprve uplyne.

Cizinec přistoupil před pult, objednal si mýdlo, našel si silnou košili z

červené látky, bílý šátek a ponožky.

V tu chvíli se rozletěly dveře a vešli čtyři hromotluci. Byli to lovci bizonů. Hranatí, hrubí, s tvrdými výrazy ve tvářích a s těžkými pěstmi.

„Hej, starej!“ Zvolal blonďatý lovec a vsunul se vedle zaprášeného muže. „Nech ty krámy tohodle kovboje a pojď sem. Máme naspěch!“ Webster se zamračil.

„Ten gentleman tu byl před vámi, takže ho taky před vámi obsloužím.“

„Slyšeli jste ho?“ Křikl blonďák. „Ten brejlatej vůl něco zabručel. Rozuměli jste mu? Já teda ne. Hej, chlape, slyšels? Ten kovboj má dost času. Eště se včas dostane ke svýmu sudu whisky!“

Webster si lovců už nevšímal a dál vyhledával cizincovu výbavu.

Vtom blonďák znovu zařval: „Poslouchej, dědečku, přece bys nechtěl rozzlobit MacBericka, co? No táák! Koukej sem navalit munici do čtyřiačtyřicítky! Ale honem!“

Webster si hulváta absolutně nevšímal.

Otevřely se dveře, vešla žena, ale když slyšela lovcovo nadávání, rychle zase odešla. A místo ní vešel stařík ve žlutých záplatovaných kalhotách. Řev v obchodě přilákal i zvědavce, kteří nyní nakukovali okny dovnitř.

MacBerick hmátl po Websterovi, přitáhl ho k sobě a pak jím mrštil proti regálu s hrnci.

Nádobí padalo a tříštilo se o podlahu.

Webster vstal. Tvář měl zarudlou. Sáhl pod pult.

Lovec bizonů po něm znovu hmátl, otočil mu paží – a Webster měl vykloubené rameno. Zařval bolestí.

Zaprášený cizinec sáhl oběma rukama po Websterovi, chytil ho, dělal zvláštní hmat a pak klidně řekl: „A je to v pořádku. Máte rameno zpátky, kde má bejt. A teď jim udělejte radost a vobslužte nejdřív toho pospíchálka. Já si počkám. Aby nebylo zle.“

MacBerick zajočel: „Slyšeli jste to? Honák krav zabučel. Aby nebylo zle. Hej, fellow, cos tím jako myslel? No táák, vymáčkni se!“

Cizinec se k němu otočil. Byl stejně urostlý jako blonďatý neurvalec, ale měl jemnější tvář a vypadal klidněji a vyrovnaněji.

Mac se rozchechtal a hmátl po cizincově límci, ale obdržel za to tak tvrdou ránu do předloktí, že mimoděk vyjekl.

„Goddam bloody – co to bylo? Ten hajzlík kouše! Škoda, hochu, docela bych ti přál hezkej večír s nějakou blondýnkou vedle v saloonu, ale bohužel z toho nic nebude. Dobrák MacBerick ti trochu napu-líruje čumák!“

A lovec skočil po cizinci.

Ten zachytil jeho první ránu, odblokoval i druhou a pak naprosto klidně pravil: „Jen klid, hochu. Ta legrace by se ti nemusela vyplatit.“

Mac běsnil. „Co to na mě vyješ, ty hošíku vod krav? Že se to nevyplatí? No, hned sám uvidíš!“

Pravou i levou vyslal nahoru prudké háky, ale ani jeden nezasáhl cíl. Cizinec uhýbal.

„Ahá, chlapeček je hladkej jako úhoř!“ Vykřikl Mac a popadl levačkou cizince za límec. Pravačkou se napřáhl k úderu…

…ale inkasoval tvrdý levý hák na bradu.

Chvíli stál jako opilý, ale pak zařval a vrhl se vší silou proti cizinci. Dlouhý pravý direkt ho zastavil.

A cizinec ještě jednou pravil: „Tak už toho nech, hochu, to není legrace.“

„Legrace? Že není? Ale jo, hned jí budeme mít!“ Berick zatnul zuby, sevřel obrovité pěsti a slepě začal bušit kolem sebe. Ale cizinec na něj vyslal opět přesný direkt, doprovázený dalším levým hákem.

Zuřivého lovce to shodilo na zem.

Jeho tři kumpáni si vyhrnovali rukávy. Nemínili to nechat jen tak.

Diváci mezitím uzavírali sázky. Vyvolal je onen starý muž ve žlutých kalhotách, protože si jako jediný vsadil na cizince. Ostatní jen vrtěli

hlavami a sázeli proti němu. Stařec si vytáhl doutník a jen se usmíval. Hodil klobouk na zem a díval se, jak do něj prší peníze.

Mezitím se na cizince vrhl první z lovců. Pak druhý a hned nato třetí– Pak všichni naráz.

A nakonec se z omámení probudil i blonďák, ale nebylo jim to nic Platné. Odráželi se od cizince jako od zdi.

A nakonec, to když blonďák sáhl po revolveru, museli všichni čtyři hledět do ústí cizincovy pětačtyřicítky.

„Sakra!“ Zaklel MacBerick, „ten mizera je všema mastma mazanej Počkej, hošíku, roztrhám tě na kusy!“

Cizinec otočil kolt kolem prstu a nechal ho sklouznout do pouzdra. Pak zkřížil paže na hrudi a napjal svaly. Sklonil hlavu a rozzuřenému lovci věnoval ledově chladný pohled. „A už toho bylo dost!“

MacBerick vysunul spodní ret. Nějak se nedokázal odtrhnout od těch cizincových očí.

Stařec uvolnil napětí, s veselým smíchem zvedl klobouk a strkal si peníze do kapsy.

„Měl jsem si proti vám dát jedna ku padesáti, já osel! Co jsem říkal?“ Vykročil a odsunul vysokého lovce jako figurku stranou.

„Dobrý den, pane Earpe! Vítám vás v Dodge! Bylo tu maličko horko,

ale jinak jsou tady samí bezvadní hoši!“ Pak se otočil k lovcům: „Nic si z toho nedělejte. Nemusíte brečet. Tohle je Wyatt Earp. Doufám, že i tak nezralý rajčata, jako jste vy, už vo něm slyšeli?“

Napětí bylo pryč.

Blonďák se podíval na muže z Missouri.

„Jestli jste vážně Wyatt Earp, tak se vám vomlouvám. All devils! Táta mě seřeže, až se dozví, jak jsem se k vám choval.“

Ostatní se rozesmáli…

Muž z Missouri zůstal pak celý den a hledal stopu Jima Boretta. Nenašel ji. Žádný z dotázaných o něm nic nevěděl. Horká půda v Dodge smyla každou stopu. Tak nenápadný muž jako Borett se tu snadno ztratil v davu. Tady bylo ještě hodně mužů ve starých vojenských kabátcích.

Teprve o tři dny později zaslechl od muže, který přišel od Sand Hills, že hledaný muž tábořil zhruba před týdnem u Fish Creeku, tam, kde se tahle malá řeka za Fort Collinsem obrací k východu. Wyatt se ihned vydal na cestu.

Na popsaném místě našel zasypané ohniště. A ještě něco. Ostruhu. Vylomila se z kroužku na řemínku. Borett ji jednoduše zahrabal. A tahle ostruha ho měla prozradit.

Ale Wyatt stopu opět ztratil – už čtyřicet mil na východ odtud v savaně. Zase ten déšť. Zase smyl stopy.

Earp se rozhodl jet dál na jihovýchod. A tam potkal Joeho Cadburna.

Joe měl širokou tvář, ale i široká ramena. Hlavu měl snědou, opálenou, protože na ní téměř chyběly vlasy – jenom vpředu přes čelo spadaly řídké pramínky jako u nějakého mnicha. Oblečen byl do potrhaného koženého oděvu, až připomínal starého indiánského bojovníka.

Cadburn zvedl ruku k pozdravu, sklouzl ze svého nesmyslně malého poníka a ohlédl se, jako by na někoho ještě čekal.

Wyatt seskočil z koně a zapálil si doutník.

Muž v kůži si přejel rukou přes čelo a ukázal k severu.

„Přijíždíte od Arkansasu?“

„Jo – spíš od Walnut Creeku.“

„Já chci do Dodge.“

Wyatt marně uvažoval, co to má před sebou vlastně za člověka, když se přes vrcholek kopce přehoupl vůz přikrytý plachtou. Muž si všiml směru Wyattova pohledu a pyšně pravil: „To je můj kmen, tak říkajíc moji lidé. Dá se říct, i moje rodina.“

„Aha.“

„Jo. Já jsem Jonathan Cadburn. Moje žena mi bohužel stále říká Joe. To nezní moc slavně. Vy žijete v Dodge?“

„Ne, já bydlím ve Wichitě.“

„Vy jste marshal?“

No toto! Jak na to ten muž přišel? Je to snad jasnovidec? Jako by četl Wyattovy myšlenky, Joe řekl:

„Jsem kočovný kazatel, pane Earpe. Doufám, že víte, co to znamená?“

„Ano, to vím.“

„My se tady hned uložíme ke krátkému odpočinku, pak mi klidně můžete svěřit své starosti. Moje rodina se za vás pomodlí a…“

„Bohužel nemám čas. Jsem deputy marshal…“

„…a pronásledujete jistého muže.“ Wyatt mimoděk zvedl obočí. Cadburn si pohladil holou lebku.

„To je tak, pane Earpe. Zdědil jsem po své matce zvláštní nadám: říká se tomu druhá tvář…“

Vtom za značného rachotu dorazil vůz, tažený stejně malým koníkem, na jakém přijel kazatel. Na kozlíku seděla asi osmnáctiletá černovlasá krasavice s bosýma nohama. Earp při pohledu na ni zapomněl, jak se jmenuje.

Cadburn učinil velkolepé gesto: „Moje dcera Manueía.“ Pak zpod plachty vyskočil pihovatý kluk. I on byl bos.

„To je vaše rodina?“ Vyzvídal Wyatt, aniž by spustil z dívky oči.

Vtom se ozval chraptivý výkřik a vzadu z vozu seskočila ženština která byla stejné široká jako vysoká. Kutálela své masy tuku na bosých nohou a zlostné si svýma mexickýma očima Earpa měřila.

„Nečumte tak na to dítě! Manuela je bohabojná – a já nestrpím, aby byla vystavována mužskejm pohledům.“ Pohodila hlavou. „Zmiz, moje holubičko!“ Pohlédla na svého muže. „Joe, schovej bibli, máme jiný starosti. Řekni, jak daleko je to do Dodge a kdy se najíme. Mám hlad!“

Wyatt vyndal z proviantního vaku salám a kus chleba a podal je tomu muži.

„Prosím, poslužte si… Já musím bohužel dál.“

Ale Jonathan to nedovolil. Mluvil a mluvil. A když přestal, rozhovořila se jeho lepší polovička.

Pak kolem něj několikrát proběhla Manuela se špinavým nádobím, tak jí pomohl.

Potom něco potřeboval zase kazatel.

A když už nic jiného, přemlouvali ho, aby si vyslechl, jak umí Manuela zpívat žalmy.

Byli to zvláštní lidé, tahle rodina kočovného kazatele Cadburna.

Ale pak se to stalo: Joe Cadburn asi byl kočovný kazatel, ale jasnovidec už ne. Malý pihovatý Tim hřebelcoval poníka, a když kolem procházel Earp, Tim špitl: „Ten pán dal otci pět dolarů, marshale, aby vás zdržel a poslal špatným směrem. Jel k severovýchodu. Včera večer, podél řeky…“

Wyatt jel přímo k řece Arkansas. A jednoho slunečného odpoledne k ní dorazil nedaleko Ellsworthu.

Chtěl město minout, ale cestou potkal lehký kočár zvaný highlan-der. Ke svému překvapení poznal na kozlíku Ann Flahertyovou, pomocnici Doca Griffithe, jenž mu vyřízl kulku ze zad.

Tvář mladé ženy zčervenala, když ho poznala. Pak si přikryla ústa dlaní.

„Pane Earpe, jak to vypadáte?“ Wyatt se zakřenil.

„Taky nejedu na tancovačku, slečno Flahertyová.“

„Tak to nemyslím, ale jak jste zhubnul…, no hrůza. Panebože, to de mít doktor radost, že vás zase dostane do péče. A… myslím, že bych vám to měla říct… muž, kterého hledáte, je ve městě.“ Earpova tvář ihned ztuhla. „ Jim Borett?“

jo – jenom nevím, že se tak jmenuje. Ale určitě je to muž, kterýho jste nám popsal…“ Wyatt nečekal a rozjel se. „Mockrát děkuju, slečno Flahertyová.“ A za chvilku se jí ztratil z očí.

Sotva vjel na Mainstreet, spatřil přede dveřmi jednoho baru muže v potrhaném modrém saku, šedivém klobouku a úzkých šedivých kalhotách. Byl otočen zády k němu a s někým se bavil.

Wyatt seskočil z koně, přistoupil k muži a poklepal mu na rameno. Muž se otočil.

Marshal spatřil cizí tvář. Jednooký chlapík s indiánskými rysy. Zlobil se: „Co je, chlape…?“

„Nic. Omyl.“

Wyatt se otočil a kráčel k šerifově úřadu.

Za čtvrt hodiny věděl, že hledaný už není ve městě. Jen si nakoupil nějaké zboží a ihned zase zmizel. Opustil město předešlý den odpoledne.

Wyatt se rozloučil, odmítl dokonce i oběd u doktora a hned se vydal na další cestu.

Nechával za sebou míli za mílí. Celou noc strávil v sedle.

Když se probudil nový den, zastavil se u řeky a dal koni pít. Sám si nedopřál nic, ani kávu, ani chleba. Jel hned dál.

Nebe se zatáhlo, ale pršet nezačalo. Obě osady, kolem kterých Earp projel, Borett minul.

Za domy narazil na jeho stopu. Byla docela čerstvá. Najednou uhnula k řece – a byla pryč.

Wyatt ji už nenašel.

Vydal se proto směrem k Wichitě. Že by se pachatel vracel na místo

činu?

Pozdě odpoledne Wyatt spatřil muže, který seděl na břehu. Rozjel se k němu.

Byl to prastarý Indián s bělostnými vlasy a vysokým černým kloboukem. K jezdci, který u něho zastavil, ani nevzhlédl.

Wyatt krátce pozdravil a zeptal se: „Viděl jste dnes nějakýho jezdce?“

„Mnoho jezdců.“

„Tady poblíž?“

„Ano.“

„Zvláštní, já žádnýho nepotkal.“

Rudoch stále ještě nezvedl hlavu. Jen pokynul k protějšímu břehu.

„Dvakrát deset mužů přejelo támhle řeku, půl míle odtud. Odpočinuli si a pak pospíchali na sever!“

„Co to bylo za muže?“ Indián pokrčil rameny.

„Vpředu jel jeden s hvězdou. Třeba honili zloděje dobytka.“ Wyatt přikývl a podal starci doutník. Ten dar přijal a zapálil si.

Pak se muž z Missouri zeptal: „Jinak jste už nikoho neviděl?“

„Řekl jsem: hodně jezdců. Ještě jednoho muže: žluté sako, hnědý klobouk…“

Wyatt zklamaně zavrtěl hlavou. Indián ale pokračoval: „…někde ztratil jednu ostruhu…“

„Cože?“

„Chyběla mu jedna ostruha…“

Wyatt poděkoval a tryskem odjel. Ale přesto na Borettovu stopu nenarazil. Když už se obával, že se prchající zločinec městu vyhnul, zarazil se.

Podíval se k řece, jejíž hladina se v zapadajícím slunci leskla barvou pomerančů. Měl najednou zvláštní pocit. A nepletl se.

Když se blížil k břehu, zpomalil krok koně. Ve vzdálenosti tří yardů seděl v trávě muž a díval se na náhrobní kámen.

Wyatt se k němu pomalu přiblížil. Tráva kolem kamene byla vytrhaná.

Pod jménem Nancy Baxterová a křížkem byla nyní zřetelně čitelná data: 28.2. – 19.8.1870

Wyatt se zastavil těsně za mužem, který seděl v podřepu jako neživý a strnule se díval na kámen. Od řeky zafoukal vítr a přinesl vlhký chlad. A marshal řekl:

Vstaň, Jime Borette. Pojedeme!“ Muž se na něj ani nepodíval.

Věděl jsem, že jedete za mnou, Earpe,“ pravil drsně. Pak vstal a došel ke svému koni. Pomalu se vytáhl do sedla a pak si to po boku marshala namířil do města.