William Mark Jezdec s hvězdicovými ostruhami

Stalo se to jednoho křišťálově jasného rána. Tehdy ho Jim Hunter spatřil poprvé a hned měl pocit, že se něco děje. Jezdec, který se objevil dole v údolí a blížil se k němu, byl něčím mimořádný.

Měl opálenou hnědou tvář, hranaté rysy a tvrdé šedé oči. Obočí u kořene nosu srůstalo, nos měl krátký, ústa široká, pevně sevřená, koutky pokleslé dolů. Velká brada čněla kupředu. Široká krempa klobouku byla vpředu trochu ohnutá, a to bylo to jediné, co se Jimovi na cizinci líbilo.

Na sobě měl obnošené kovbojské šaty, náboji prošpikovaný pás a u pravého boku v pouzdře velký revolver. Ve scabbardu u sedla vězela winchestrovka ráže 44.

Vlastně na něm nebylo docela nic zvláštního. Ani jeho kůň nestál za delší pohled, byl to šedivý dlouhonohý šiml hodnoty sotva třiceti dolarů.

Na jezdci tedy nebylo nic nápadného, a přesto měl kovboj Jim Hunter při pohledu na cizince zvláštní pocit.

Ten zatím dojel na pět yardů od plotu, za kterým si Jim Hunter lebedil na zemi na svém sedle, a jeho šedivé oči si mladého kovboje změřily. „Helou! Patříte k Měsíčnímu ranči?” „Jo…“ „Je celej voplocenej?”

Jim dobře zaslechl mírnou ironii v jezdcově hlase. „Je, pane, náš ranč určitě.” „Šílenej kraj, tendle Kansas.” „Odkud přicházíte vy?” „Z Texasu.”

Ani to nemusel říkat a Jim se snad ani nemusel ptát. Z vysokého, hubeného muže čpěl jeho původ na dálku. Byl to přesně onen typický Texasan, jací byli známí po celém Západě. „To vypadá, jako by byl voplocenej celej Kansas,” řekl.

„Ale jen vypadá,” odvětil Jim a zašklebil se. „Bohužel je to tady na pastvinách nutný.” „Rustleři - zloději dobytka?” „Jo. Poslední tejdny nám sebrali pěknejch pár kousků dobytka.” „Hm. Takže tady máte pohodičku.”

Jim si cizince prohlížel a teprve nyní spatřil cosi, co nemohl z dálky vidět: bylo to něco docela zvláštního a neobvyklého. Ten muž měl mís to obvyklých ostruh veliké zlaté ostruhy, připomínající hvězdy. Tak velký průměr a tak dlouhé ostny Jim ještě nikdy u nikoho neviděl. „Hej, to je taky texaský, pane?” „Co?”

„Ty ostruhy? S hvězdáma? Vypadaj, jako byste s nima chtěl zpracovávat slona.”

Cizinec si chlapce chvíli mlčky prohlížel. Pak řekl: „Jo, to je taky texaský.” Pak se předklonil přes hrušku sedla a zeptal se: „Jak daleko je to k ranči?” Jim se obrátil, jako by musel zapřemýšlet. „Sedm mil,” odpověděl. Cizinec cvrnkl prstem o okraj klobouku. „Hledáte práci?” zeptal se chlapec. „Jo.”

Jim přikývl. „Práce je tady dost. Jenom nevím, jestli se budete líbit panu Cloveovi.”

Přes cizincovu tvář přelétl stín. „Panu Cloveovi? Měl jsem za to, že ranč patří Patu Hollisterovi?” „Taky že patří. Ale pan Clove je předák.”

Cizinec se zasmál, ale nebyl na něho příjemný pohled. Jeho kamenný výraz popraskal do tisíců vrásek a oči zůstaly chladné. „Pan Clove? Vodkdy kovbojové mluvěj vo svým předákovi jako vo pánovi? Pan Clove? Von je to rančerův parťák?”

„Ne,” zavrtěl Jim hlavou. Sám dobře věděl, že tohle oslovení tu není normální. Ale Clove to tak vyžadoval. Byl předák. Proto se nad tím „panem” zatím nikdo nepohoršil. Jezdec ještě jednou cvrnkl o okraj klobouku a pomalu jel dál.

Jim se zvolna zvedl, zastínil si oči a díval se za ním. Ne, to není obyčejný muž. Dojem kovboje Jima Huntera se měl potvrdit.

***

Nad rozlehlým dvorem ranče se třpytily paprsky slunce. Cizinec zvedl špičkou boty závoru brány a otevřel ji. Pomalu se rozjel k napajedlu.

Dlouhán Jonny Tucker stál naproti u dveří do stáje spolu s prckem Joem Mclntyrem a zvědavě hleděl na příchozího. Cizinec seskočil z koně a doprovázen cinkotem ostruh vykročil k těm věrna. Zastavil se tři yardy od nich. „Helou. Je rančer doma?” Tucker zavrtěl hlavou. „Ne. Ale pan Clove ano.” „Předák?” zašklebil se cizinec.

Vtom z protáhlé budovy mužstva vyšel ramenatý chlap vážné, zarudlé tváře. Pohlédl na cizího koně a pak i na jeho pána.

Jonny Tucker zvedl pravý palec. „Támdle je pan Clove.”

Cizinec se ohlédl, věnoval předákovi zběžný pohled a pak vykročil k verandě obytného domu. Předák a oba kovbojové za ním překvapeně hleděli. Potom štěkl předákův hlas: „Hej!” Cizince to nezajímalo. „Hej! Kampak!” Muž s ostruhami z hvězd se otočil. „Chci mluvit s rančerem.” „Chlapi vám neřekli, že tady není?”

Předák se loudal za cizincem, který už vystupoval po schodech na verandu.

Vtom práskl výstřel.

Kulka vyškubla ze schodu u pravé špičky cizincovy holínky na prst dlouhou třísku.

Muž se pomalu obrátil.

Sedm kroků od něj stál pan Clove s kouřícím koltem v ruce.

„Hej, pane, to byl takovej signál! Když s váma mluvím, zůstanete stát. Hoši vám řekli, že rančer není doma. To pak musíte mluvit se mou. A já zas nemám tak moc času.”

Cizincovy šedé oči chladně pohlédly na předáka. „Dejte pryč ten kolt.” pravil drsně.

Předák se zamračil. „Poslouchejte, pane vy jste se zbláznil? Vjedete si na náš ranč a chováte se tu jako doma. Slezte z těch schodů. A hezky rychle.”

Cizinec si dal ruce v bok a rozkročil se. „Já jsem Bill Hogeeter.”

Jonny a Joe to slyšeli taky.

Pan Clove pozvedl kolt. „Dobře poslouchejte, Hogeetere. Tady jste na Měsíčním ranči.”

„Já vím.”

„Co tady chcete?”

„Hledám práci.”

„Práci?” Pan Clove zastrčil kolt do pouzdra. „Jestli jste jako kovboj stejně paličatej jako.”

„Jako?”

„Ale,” mávl rukou předák. „Jeďte vo dům dál, Hogeetere. Nelíbíte se mi.” Otočil se a kráčel k bunkhousu.

Vtom opět práskl výstřel. Tentokrát kulka zvířila prach těsně vedle špičky předákovy pravé boty. Pan Clove se zastavil a otočil se. V jeho světlých očích se zračil bezmezný údiv. „Hej, vy jste se snad zbláznil?”

„Hledám práci,” řekl Hogeeter a zasunul kolt zpět do pouzdra.

„Práci? S koltem snad?”

„Když to bude nutný.” Pan Clove se usmál. Pak se vrátil. Podával Hogeeterovi ruku.

„Vypadáte, že jste zvláštní člověk, Bille. Ale řek bych, že se mi docela zamlouváte. Každej se prosazuje podle svýho. A my potřebujeme hodně lidí. Zkusím to s vámi.”

Hogeeter zvedl hlavu. „A Hollister? Nemusíte se ho nejdřív zeptat?”

„Ne. Odveďte si koně do corralu a pak za mnou přijďte do bunkhousu.”

Jo, tak nějak to bylo.

Texasana naverboval pan Clove. Byl to nejnešťastnější den Měsíčního ranče. Ale to nemohl nikdo tušit.

Hogeeter byl vynikající kovboj, jako většina chlapíků, kteří přišli z Texasu. Ale také byl paličatý jako buvol z Montany. Se svými druhy sotva promluvil, a když, tak jen pár slov. Ale byl to dobrý kovboj. Věděli to všichni.

I rančerova dcera Mary.

Devatenáctiletá Mary se opírala o okno a dívala se na dvůr. Bylo brzo ráno. Rančer ještě seděl na verandě a popíjel kávu.

„Jak se ti líbí?” zeptalo se ho děvče.

„Kdo?”

„Hogeeter.”

„Dobrej kovboj.”

„Jo a jinak?”

„Zvláštní chlapík. Ale to se nás netejká.”

„Je paličatej.”

„Ale jinak je ve všem lepší než vostatní. Lepší a rychlejší.”

Mary se zamračila. „Nemůžu ho vystát. A ten nafoukanej cinkot těch ho nemožnejch ostruh.”

Rančer pokrčil rameny, dopil kávu a odešel ke dveřím. „Lidi jsou vérázný, Mary, s tím se nedá nic dělat. A ty víš, jak těžký je sehnat dobrý kovboje.” Pak opustil dům.

Dlouhán Frank Luck, Joe Mclntyre a mohutný Dave Calleger právě nakládali na vůz prkna, ze kterých chtěli na pastvině u Rock Creeku udělat podlahu srubu. Na dvoře pracovalo sedm kovbojů. Rančer stál na verandě a ze stáje vycházel předák. Bill Hogeeter se loudal z ubytovny a zapaloval si.

„Hej, Bille!” zvolal předák. „Pomoz jim s tím nakládáním!”

Hogeeter dělal, že neslyší.

Pan Clove se octl těsně za ním. „Bille!”

„Jamesi?”

Předák zafuněl: „Dobře poslouchej, chlape. Já jsem tady pro každýho pan Clove, i pro tebe, jasný? A jestli si myslíš, že seš něco lepšího jenom proto, že seš z Texasu, tak bych ti rád řek, že v mejch vočích je to spíš navopak.”

Vtom Bill Hogeeter udeřil.

Pan Clove se zapotácel. Ale rychle se sebral a skočil po Billovi.

Hogeeter chladně vyčkával.

Předákova pěst ho prudce udeřila do obličeje.

Hogeeter přijal tu tvrdou ránu, otřásl se, ale zůstal klidně stát se svěšenýma rukama.

A pan Clove ho mlátil dál, zběsile do něj bušil.

Texasan se nebránil. Všichni přítomní vyjeveně sledovali, co se to děje. Z předáka přímo tryskala zlost. Počet ran by vcelku stačil, aby přikoval k zemi alespoň tři dospělé muže.

Ale nepochopitelný Bill Hogeeter se nebránil. Nehnul se.

Když předák přestal a zalapal po dechu, Texasan pootevřel úzké rty a pravil: „Vyřádil ses, Jamesi?”

Předák zařval a znovu se na něj vrhl.

Vtom ho zasáhla do brady Texasanova pěst, tvrdá jako kovářská páce. Pan Clove padl na záda jako podťatý strom a zůstal ležet.

Hogeeter ho nevšímavě minul a došel k vozu. „Hotovo, Joe?”

Malý Mclntyre přikývl. „Jo - “„Tak jedem!”

Malý kovboj skutečně pobídl koně a rozjel vůz. Frankie Luck, Jonny Tucker a Jeff Tomson přivedli své koně. Hal Patterson a Mike Ellington naskočili vzadu na vůz.

Jenom Dave se ani nehnul.

Stál uprostřed dvora na tři yardy od Billa Hogeetera.

„Co chceš?” zeptal se Hogeeter drsně.

„Zmlátils našeho předáka, Texi.”

„Správně.”

„Za to tě teď rozsekám na maděru.”

Mary spatřila v Texasanově tváři široký, posměšný úsměv.

„All right, come on!”

Dave zvedl své mohutné ruce, velké jako lopaty, a přejel si jimi přes obličej. Rozplácnutý nos svědčil o řadě slušných bitek, které absolvoval. „Můžeš se taky vzdát, Texi. Seber si svejch pět švestek, nech se svým pánem vyplatit a zmiz z ranče!”

„Skvělý,” zašklebil se Hogeeter. „A co bude s tebou? Chceš ležet vedle Jamese támhle u studny?” Dave skočil.

Byl to pořádný rváč, tenhle krvavý Dave Calleger. A na Měsíčním ranči by se nenašel nikdo, kdo by v tu chvíli vsadil na Hogeetera cent. Kam Calleger udeřil, tam tráva nerostla. Věděli to všichni kovbojové až nahoru do Wichity.

Dlouhán Tucker se ohlédl v sedle a zvolal: „Pět dolarů na Daveho!”

„Taky pět!” zakrákoral Mike Ellington.

„Deset!” křikl Jeff Tomson.

Rančer, který vše sledoval beze slova a bez jediné grimasy, zvolal: „Dvacet na Hogeetera!” Texasan se ohlédl.

A vtom zasvištěla první Callegerova rána, ruka přeletěla nad sehnutým Billem. Hogeeter odpověděl těžkým pravým hákem, jenž obrovitého kovboje přímo nadzvedl.

Ale Dave se otřepal jako mokrý pes a poslal protivníkovi dva údery krátce za sebou.

Vtom na Callegerově lebce explodovala druhá rána.

Byla to ta nejtvrdší, nejprudší a nejrychlejší rána, jakou přítomní muži kdy v životě viděli.

Ukončila krátký souboj.

Dave Calleger padl jako slaměný panák a zůstal ležet vedle stále ještě nehybného předáka.

Na dvoře zavládlo hluboké mlčení.

Bill Hogeeter přešel ke corralu. Vyjel v sedle svého šimla. „Kupředu, muži!” řekl.

Malý Joe Mclntyre pobídl koně a vyjel ze dvora.

***

Tímto dnem počínaje se Bill Hogeeter stal nepsaným předákem na Měsíčním ranči. S panem Clovem se už nehádal a Dave Calleger nebyl hoden jeho pohledu. Už nikdo se neodvažoval ho okřikovat. A přesto ho všichni nenáviděli.

Ne snad proto, že zmlátil dva jejich druhy, nýbrž kvůli jeho chladnému srdci a zarputilé, mlčenlivě tvrdosti. Byl tvrdý a neúprosný ke každému - ke člověku jako ke zvířeti. Ke koním se choval, jako by to byli buvoli. Ale nejvíce nepřátel si udělal tenkrát, když nakopl rančerova malého psíka Jackyho, protože mu stál v cestě.

Nakonec tu byl už jenom rančer, který proti tvrdému, ale pracovitému kovbojovi nic neměl.

Až do onoho rána.

Černoch Tub, který pomáhal Mary v domě a hlavně v kuchyni mužstva, dostal od Hogeetera výprask. Netrpělivý Texasan zmlátil černocha hrozně, že zoufalý křik bitého dolehl až dozadu do corralu, kde ráno spolu s Frankie Luckem pracoval na plotě.

Od toho dne už Texasana nenáviděl i Pat Hollister. Ale nechtělo se mu tak výborného kovboje propouštět.

Vše se zhoršilo toho dne, kdy rančer přivezl mladou, krásnou ženu a pomohl jí z vozu na dvůr svého ranče. Byla to Susan, nejstarší dcera Pata Hollistera. Žila nahoře ve městě, ve Wichitě. Hollisterova sestra tam měla generál store v Lincolnstreet. Krásná Susan byla ráda, když směla po smrti matky opustit otcův ranč. Neměla práci kovbojů ráda.

Ale byl to jediný důvod, proč ji Pat nechal jít do města? Ne. Byl tu ještě jeden, ale ten znal jenom Pat Hollister.

Susan se rozhlédla po dvoře.

Její pohled se zastavil na jednom z mužů.

Na Billu Hogeeterovi.

Hubený, šlachovitý Texasan od ní nestál dál než na deset yardů. Stál vzpřímeně, vyzývavě. Susan si odhrnula loknu z čela, otočila se a odcházela s otcem na verandu, odkud jí přibíhala vstříc sestra Mary.

Když se ti tři octli o samotě v pokoji, chtěl rančer vědět, jak se daří tetě, co nového ve městě, ale hlavně ho zajímalo, nač se neptal přímo: jak se daří tobě, Susan?

Když pak dívky osaměly, Susan se zeptala: „Kdo je ten muž?”

„Kterej?”

„Ten velkej, hubenej, tmavovlasej.”

„Tex?”

„Von je z Texasu?” zachvěla se Susan.

„Ty máš takový lidi ráda?”

Susan pokrčila rameny. „Nevím.”

„Proč se na něj vlastně ptáš?” vyzvídala Mary.

„Jak se jmenuje?”

„Hogeeter. Bill Hogeeter.”

Susan se zamyslela. „Mám pocit, že už jsem ho někdy viděla.”

„Vyloučeno. Dorazil sem z Brasosu. Od jihu.”

„Přesto. Tu tvář jsem už někdy viděla.”

Mary uložila blůzy a šaty do skříně. Pak přešla ke dveřím. Zastavilo ji sestřino zavolání. „Je s ním něco?” „S kým?” zeptala se Mary, aniž by se ohlédla. „S Hogeeterem?” „Ne, nic,” řekla Mary a vyšla ven. Susan usedla na okraj lůžka a přemýšlela.

Po večeři požádala Mary, aby se s ní šla na chvíli projít. Mary pak řekla, že ji bolí hlava, a odešla do svého pokoje. „Co jen s ní je?” bručel rančer. „Celej den se chová nějak divně.” Susan polohlasem podotkla: „Třeba je zamilovaná.”

„Zamilovaná?” rozesmál se rančer. „A do koho se to kuře asi tak zamilovalo?” „Možná že do jednoho z tvejch mužů.”

Hollister se nepřestal smát. „Do jednoho z mejch kovbojů? Ale Susan, tys byla moc dlouho pryč, proto můžeš mít takovýdle nápady. Tady není nikdo, kdo by Mary zajímal. Je moc hrdá a citlivá. Moji kovbojové jsou drsný, tvrdý a paličatý, srostlý se svejma koňma.” „A Texasan?” přerušila ho Susan.

Úsměv v rančerově tváři ztuhl. „Hogeeter? Zbláznila ses?” vyhrkl chraplavě.

Susan pokrčila rameny a opřela si obličej do dlaní.

„Ale to je přece nesmysl, Susan. Tvoje sestra toho chlapa nenávidí jako každej tady na ranči.”

„Proč ho nenávidíte?”

„Protože…, protože…” Susan překvapeně pohlédla na otce. „Tak vy ho nenávidíte a nevíte ni proč?”

Hollister si otřel bradu. „Ale jo, samozřejmě že to víme. Hogeeter je chladnej, bezcitnej. Každýho, kdo vo něj zavadí byť pohledem, neúprosně zmlátí.” Susan vstala. „Půjdu se ještě projít.”

„Nechoď daleko vod domu. Ještě před pár tejdnama jsme měli na pastvinách rustlery.”

„Žádnej strach, tati.”

Susan prošla bránou a loudala se svěžím podvečerním krajem, rozhlížela se po dobře známých končinách svého mládí. Tam nahoře na pahorku byl hrob její matky. Vykročila k němu.

Kráčela ponořena v myšlenkách, nasávala ostrý, vonný vzduch… A vtom se zarazila. Nahoře, na matčině hrobě, kdosi seděl. Proti noční obloze jasně viděla jeho obrysy.

Chvíli tam nevěřícně zírala, ale pak byla její zlost větší nežli strach. Rozběhla se. Zastavila se na tři kroky od temné postavy. Tvář toho muže nepoznávala, byla skryta pod širokou krempou klobouku.

Ale Susan najednou věděla, že to musí být Bill Hogeeter.

„Vstaňte,” rozkázala. Muž zůstal sedět bez hnutí.

„Řekla jsem, abyste vstal, pane Hogeetere!”

Ze rtů muže sklouzl posměšný úšklebek: „Aáá, to jste vy?”

„Řekla jsem, že máte vstát!”

Texasan vytáhl z kapsy tabák a ukroutil si cigaretu. Pak škrtl sirkou o podrážku holínky. Když její plamínek na okamžik ozářil jeho tvář, Susan se lekla.

To byla tvář! Jako vysekaná z hnědočerveného kamene: tvrdá, poraskaná a chladná. „Sedíte na hrobě,” řekla Susan konečně.

Hogeeter odhodil sirku ve velkém oblouku. „Možná, slečno Hollisterová. Tomu mrtvýmu to nevadilo. Sedávám tu v noci často.”

„Ale mně to vadí,” sykla dívka. „Pod tím kamenem leží moje matka.”

Texasan se pomalu zvedl a loudal se po stezce k ranči. Dívka se za ním dívala planoucími zraky.

***

Kolem poledne příštího dne se do dvora ranče vřítil Jim Hunter. Před verandou seskočil ze zpěněného koně. Hollister a pan Clove na něj tázavě hleděli.

„Co se děje, Jime?” zeptal se pan Clove.

„Poblíž novýho srubu je přetrženej drátěnej plot. V údolí chybí nejmíň vosumdesát kusů dobytka. Bab Cunnings a Steve Coster se mnou sledovali stopy. Ztratili jsme je nahoře v kamenitý půdě Red Hills.”

Rančer dupl, až se, z fošen podlahy zvedl prach. „Goddam! Vosumdesát kusů!”

Pan Clove zbledl. „U novýho srubu,” vyhrkl. „Tam je přece spousta našich lidí. Dyť jsem tam byl v noci sám na kontrole!”

„Právě!” ozval se Bill Hogeeter, stojící pět yardů za Jimem.

Z předákovy tváře se ztratila všechna barva. „Co to má znamenat, Hogeetere?”

Texasanova pravačka visela nad koltem.

Začala poslední minuta života vzorného předáka Jamese Cloveho. Hluboce uražený muž zopakoval svoji otázku třesoucími se rty: „Co to má znamenat, Hogeetere?”

Texasan mu upřeně hleděl do tváře a pak odpověděl: „Řek jsem: no právě!”

„Ty zatracenéj pse!” zařval předák a ruka mu sjela ke koltu. Dvorem práskl výstřel. Texasan držel v ruce kolt. Z ústí hlavně se zvedl úzký proužek kouře.

Rančer a Jim Hunter zděšeně hleděli na předáka. Jeho šedá košile měla vlevo na prsou malou černou díru. Z bunkhousu, z corralu a odevšad odjinud přibíhali muži. Nahoře vyběhly z domu rančerovy dcery.

Pak bylo chvíli ticho. Pohledy přítomných sklouzly z předákovy mrtvoly na Hogeetra. Vtom se ozval malý Jim Hunter: „Byla to sebeobrana!” Kovbojové se podívali na rančera. Ten přikývl: „Jo, bylo to tak…“

Otočil se a vrátil se do domu. Kovbojové se rozhýbali. Dave Calleer, Joe Mclntyre a dlouhán Jonny Tucker odnesli pana Cloveho do bunkhousu.

Kovboj Jim Hunter sňal z hlavy klobouk, když kolem nesli mrtvého předáka, vjel si rukou do vlasů a rozpačitě se úkosem podíval na Texasana.

Bill Hogeeter stál osaměle uprostřed dvora.

Nahoře na vydrhnutých prknech podlahy verandy zůstala kaluž krve. Když od ní Texasan zvedl oči, spatřil rančerovy dcery.

Mary po něm vrhla nenávistný pohled, obrátila se a šla pryč.

Zůstala Susan. Když na ni pohlédl, řekla jen: „Je mi vás líto, pane Hogeetere.”

Texasan nevěřil vlastním uším. „Co jste to řekla?”

Dívka pomalu přešla k zábradlí, opřela se o ně a znovu mu pohlédla do očí. „Je mi vás líto.” „Líto?” vyhrkl Hogeeter. „Já nepotřebuju vaší lítost.” „Jste nešťastný člověk. Proto mi je vás líto.” „Nemám zájem,” odvětil muž tvrdě, otočil se a kráčel k corralu. Bill Hogeeter zabil předáka. V sebeobraně. Všecko bylo tedy v pořádku. Ale nenávist vůči Texasanovi stoupla na neúnosnou míru.

***

Příští ráno, když rančer kráčel k bunkhousu, aby kovbojovi Hogeeterovi řekl, ať si sbalí sedlo a…, vrazili do dvora kovbojové Steve Coster a Bab Cunnings. Z tlam jejich zvířat odkapávala pěna.

„Šéfe!” křikl Cunnings z dálky. „Šéfe, už ho zase máme!” „Koho?” „Dobytek!” křikl Coster a sklouzl ze sedla. „Dobytek?” „Jo. Přived ho nazpátek, skoro všecek!” „Kdo?” ptal se rančer vzrušeně. „Kdo ho přived?” „Tex!” „Hogeeter?” „Jo - “„Hogeeter? A kde je teď?”

Coster si otřel zpocené čelo. „Je zraněnej. Roztrhlo mu to levou nohu a ruku má…“

Susan Hollisterová byla na verandě. Poslední kovbojova slova zaslechla.

Během pěti minut vyrazili všichni muži k novému srubu. Na ranči zůstali jenom Joe Mclntyre a Mike Ellington.

Susan se zhluboka nadechla a vyšla ven, směrem k hrobu své matky. Tam se zastavila. Hlavou se jí honily myšlenky. Divoké myšlenky, o kterých nikdo další nesměl mít ani tušení.

***

Když rančer dorazil ke srubu, spatřil Texasana, sedícího na nejvyšším schodě verandy.

Kovbojové na něj zírali. Tvar měl rozbrázděnou krvavými šrámy. Levou dlaň si zabalil do bílého hadru.

Rančer seskočil ze sedla a vykročil k Hogeeterovi. Před ním se sklonil a podával mu ruku. „Jak se vede, Bille?” „Všecko v pořádku, šéfe.” „Zranění…?“

„Jen šrámy, nic víc. Ty lumpové utekli. Schovali se nahoře v Red Hills. Dva jsem dostal, ale vostatní zdrhli.”

Hollister mu potřásl rukou. Byl činem toho muže hluboce dojat. A jak jednoduchými slovy svůj statečný čin odbyl!

Přesto Pat Hollister nejmenoval Billa Hogeetera předákem. Nemohl. Nějak nemohl. Sám si to neuměl vysvětlit.

Nicméně i když jmenován nebyl, Hogeeter práci předáka vykonával. Dostal se tak o kus blíž ke svému cíli. Avšak cíl tohoto muže nikdo neznal.

Hněv lidí kolem něj se proměnil v respekt. Jenom Mary jej nadále nesnášela. A Susan mlčela, když se hovořilo o Hogeeterovi.

Jednoho večera Susan ohlásila, že musí opět odcestovat^ Že slíbila tetičce, že se na začátku dubna vrátí. Rančer se zamračil, ale když se ho Susan zeptala, jestli si to snad ne přeje, zavrtěl hlavou. „Ne, dítě. Já vím, že tady seš nerada, že u tetičky ti je líp.” Vtom se ozvalo tříštění porcelánu.

Susan a její otec se podívali ke skříni, u níž stála Mary. Právě upustila šálek. Poklekla a sbírala střepy. Pak je vynesla ven.

„Je divná,” poznamenala Susan.

„Jo, to máš pravdu. Jen bych rád věděl, co jí je.”

Mezi těmi třemi lidmi viselo něco ve vzduchu, něco nevysloveného, něco, co si neuměli vysvětlit…

Kolem jedenácté večer se Susan ještě odešla rozloučit k matčinu hrobu. Když pak nad ním stála, cítila, že není sama. Nic neslyšela, ale přesto cítila čísi bezprostřední blízkost. Přes záda jí přeběhl mráz. V tu chvíli čtyři yardy před ní zaplála sirka.

Ozářila tvrdou Texasanovu tvář. Vypadalo to, jako by jeho obličej visel bez těla ve vzduchu.

Susan sebou trhla. Obě ruce si přitiskla ke hrudi.„Vy jste mě vylekal!” vyhrkla.

„Odpusťte,” odvětil muž chraplavě. „Už jsem tady nebyl dlouho. Netušil jsem, že přijdete právě dnes.” Chvíli bylo na pahorku ticho. Vánek od hor přinášel svěží vzduch.

„Chtěl bych se vás na něco zeptat, slečno Hollisterová,” řekl muž. „Tenkrát s tou věcí kolem Cloveho jste řekla, že mě litujete.” Aniž by se na něj podívala, odpověděla: „Ano, to jsem řekla.” „Jak jste to myslela?” „Lituju vás, protože jste nešťastný člověk.” Muž se na chvíli odmlčel a pak pravil: „Myslíte si to ještě i dneska?” „Jo, myslím.” „A proč?”

„Protože na vás vidím, jak jste nešťastný. S nikým nemluvíte. Žijete si jenom pro sebe, jako lev na poušti. Přitom jste obklopen lidmi.”

„Lidmi?” posměšně poznamenal.

„Ano, pane Hogeetere, lidmi. Můj otec je člověk a jeho muži také.”

Opět nastalo ticho.

Pahorek přelétl noční pták a zapleskal křídly.

Susan zvedla hlavu a pohlédla ke žhnoucímu oharku cigarety. „Zeptal jste se mě na něco, pane Hogeetere. Smím se teď ptát i já?”

„A na co?” odvětil oslovený drsně.

„Proč jste takový?”

„Jaký?”

„Takový tvrdý, hrubý, nepřátelský?”

„Život mě naučil. U mě doma jsou všichni takoví.”

„To ale není pravda. Já jsem nahoře ve městě poznala Texasany a ti byli docela jiní. Ano, vypadali jako vy. Ale byli jiní.”

„To je možný.”

„Žije ještě vaše matka?” Hogeeter upustil cigaretu a rozšlápl ji. „Ne,” odvětil chraplavě.

Pak se stalo něco, co se vlastně nemělo stát. Nikdo by nevěřil, že je to možné. A především Susan Hollisterová by tomu nevěřila, kdyby jí to ještě před čtvrthodinou někdo řekl.

Pomalu udělala čtyři kroky k tomu muži. Když byla docela blízko u něj, stoupla si na špičky a letmo políbila jeho drsnou tvář. Polibek ho na pravé tváři pálil jako oheň. Zachvěl se. Prudce se otočil a šel pryč. Slyšela ještě cinkot jeho ostruh, když už ho nemohla vidět.

Když Mary příštího rána přišla do sestřina pokoje, seděla Susan oblečená na posteli. „Chtěla jsem tě vzbudit, Susan, Joe Mclntyre už zapřáhl.”

Susan vstala, slabě stiskla Mary ruku a přešla k oknu. Podívala se přes dvůr k bunkhousu. Mary si ji starostlivě měřila. Susan byla najednou nějak jiná. Po snídani vystoupili všichni tři Hollisterové na verandu.

Rančer nesl kufry své dcery Susan. Spěchal na ni, aby stihli dostavník u Blue Creeku, ale Susan náhle zbledla, oči se jí rozšířily. Její pohled patřil muži, vycházejícímu z bunkhousu. Texasanovi. U spřežení se Hogeeter zastavil, rozkročil se a dal si ruce v bok. Rančer se ohlédl. „Pojď, děvče…“ Vtom Susan nahlas pravila: „Zůstanu tady, otče!” Rančer se otočil a překvapeně se na ni zahleděl. „Cos říkala?” „Zůstanu tady.”

Mary seskočila ze schůdků a vrhla se sestře kolem krku. „Je to pravda? Zůstaneš tady? U nás? U mě?” Susanin pohled ulpěl na muži, stojícím bez výrazu ve tváři před koňmi.

Zůstala na ranči.

***

Uplynul týden.

Susan nebyla ani jednou nahoře na pahorku.

Měla strach.

Nevěděla pořádně, před čím vlastně.

Jednoduše měla strach.

Ale před spaním musela na čerstvý vzduch. Jinak neusnula. Proto každý večer stávala na verandě a naslouchala všelijakým zvukům noci.

Naproti ve výběhu corralu podupával divoký černý mustang, kterého Bill Hogeeter chytil před třemi dny nahoře na horské louce.

V budově mužstva bylo ticho. Lampy zhasly. Muži šli spát, brzy ráno je čekala práce.

Susan tiše sestoupila z verandy, poodešla ke stodole a podívala se na pahorek, ležící před ní ve slabém měsíčním světle.

Pak pomalu stoupala nahoru.

Bylo tam ticho.

Dívka se zastavila před hrobem, zavřela oči a tiše naslouchala. Tichem se neslo cvrlikání a občasný křik ptáků.

Vtom zaslechla kroky.

Neotevírala oči.

Zůstala stát se skloněnou hlavou.

Kroky se blížily a pak byly blízko. Docela blízko.

A když pocítila na hrdle mužskou dlaň, zděšením málem vykřikla.

Kdosi ji strhl k zemi. Ucítila zápach alkoholu.

Hrdelní hlas Daveho Callegera ji udeřil do uší: „Každej večír na tebe koukám, každej večír…“

Noc prořízl dívčin zoufalý výkřik.

V obrovském zděšení tloukla kolem sebe. Zasáhla muže do zarostlé tváře, ale sklidila jenom posměch. Divoký zápas mohl trvat jenom pár vteřin. Susan cítila, jak jí ubývají síly.

Pak zaslechla dutou ránu a sevření polevilo. Dave se složil k zemi.

A zůstal ležet bez hnutí.

Když Susan vzhlédla, spatřila další mužskou siluetu.

Bill Hogeeter.

Vzlykla a padla mu do náruče.

Příští ráno kovboj Dave Calleger zmizel. Vzal si s sebou sedlo a svého koně.

***

O dva dny později vjel na dvůr ranče k smrti unavený jezdec. Spadl na zem a zůstal ležet tváří v prachu. Rančer s muži k němu doběhl a otočil ho na záda. Byl to Jim Hunter.

„Jime!” vyhrkl rančer a otřel mu tvář. „Jime, co se stalo?”

„Srub, šéfe! Novej srub…,“ ztěžka říkal chlapec. „Vypálili ho!”

„Cože?”

„V noci tam byli rastleři! Bab Cunning je mrtvej. Zastřelenej. A dobytek… je pryč…“

„Seš raněnej?”

„To není tak zlý, šéfe. Dostal jsem ránu do hlavy. A během jízdy mi zakop kůň a já spadnul do drátů. Já…“ Chlapec vyčerpaně zavřel oči.

„Coster? Kde je?” zeptal se rančer.

„Dostal do těla spoustu sekanýho olova. Vodtáh jsem ho do bezpečí k potoku. Leží tam…“

James Hollister se podíval směrem k pastvinám. Zloději dobytka. Pořád ti zatracení rustleři! Zloději a vrazi!

V zimě prohledával s osmi muži hory, aby je vyčistil od rustlerů. Tenkrát to bylo vždycky jenom několik málo kusů, které mu odvedli. Nahoře ve skalách pokaždé ztratili jejich stopu.

Jenom Bill Hogeeter je dokázal chytit. A přivedl osmdesát kusů zpátky. A teď tu byli zas!

Hollister přikázal Halu Pattersonovi, aby přivedl všechny kovboje na ranč. Pastviny sice zůstanou přes noc nehlídané, ale ráno budou moci všichni vyrazit do hor.

Dole u srubu bylo téměř dvě stě kusů dobytka. Ty se v úzkých průsmycích nahoře v horách jen tak neztratí. Takové množství dobytka musí zanechat stopy i v kamenité půdě, nehledě na to, že jejich pohánění bude rustlerům dělat značné potíže. Kde je Bill Hogeeter? Joe Mclntyre pokrčil rameny.

Susan, stojící nyní za rančerem, rychle řekla: „Je v Hole u Rock Creeku…”

Hollister na ni překvapeně pohlédl.

Dívka se začervenala a sklopila zrak.

„Odkud to víš?” zeptal se Hollister.

Mary zaťala zuby a sevřela ruce do pěstí.

Susan zakoktala: „Já… slyšela jsem, jak… jak…“

„Říkal mi to!” ozvala se nyní Mary.

„Tobě?”

„Jo, mně. Náhodou jsem se ho ráno zeptala. Protože se najednou nějak mračil. Zeptala jsem se ho, jestli náhodou nejede ke všem čertům…“

Rančer věděl, že Mary lže.

Obě dívky se vrátily do domu.

Mary se za dveřmi zastavila a opřela se o ně. Nic neříkala. Susan cítila její oči v zádech. Otočila se. „Ach, Mary!” Tekly jí slzy.

Obličej Mary zůstával tvrdý.

Susan přišla až k ní a položila jí hlavu na rameno. „Mary…, ach, Mary, já jsem tak hloupá…“

„Já vím!” Susan ustoupila o krok. „Jak to víš?”

Maryiny oči se leskly záští. „Vím všechno. Viděla jsem tě s ním. Mluvila jsi s ním. Na verandě. Stál dole na dvoře a tys seděla v křesle na verandě. Byla už skoro půlnoc…“

Susan se kousla do rtu. „Ano. Máš pravdu…“

„Pravdu?” sykla Mary nepřátelsky. „Prostě jsem to viděla, protože jsem nemohla usnout… A teď už vím, žes s ním mluvila častěji, vod tý doby, co tě zachránil před Callegerem. Vod tý doby má na tebe právo, co?”

Susan udeřila sestru do tváře.

„Seš sprostá…“

Vešel rančer. Uviděl, že Susan pláče. „Dítě! Co se ti stalo? Prosím, posaď se…“

Mary přihlížela, jak otec vede Susan k pohovce a pomáhá jí si sednout.

„Co je, Susan? Prosím, pověz mi to.” Dveře na verandu zapadly. Mary odešla. „Pověz mi to, Susan,” naléhal otec. Dívka zvedla uslzené oči. „Miluju ho, tati…“ Rančer polkl. Pak jen přikývl a dutě pravil: „Jo…“

***

Večer se všichni kovbojové vrátili na ranč. Okamžitě se vybavovali na zítřejší cestu. Joe Mclntyre pokřikoval rozkazy. Rančer stál u okna a díval se ven. Nebyl to dobytek, co ho tížilo na srdci, bylo to něco jiného. A muž, kterého se jeho starosti týkaly, se ještě nevrátil. Dorazil až brzy ráno. Byl unaven, měl strhané rysy a uštvaného koně.

Rančer, který v noci nezamhouřil oka, mu běžel vstříc: „Bille! Odkud jste to přijel?”

Hogeeter sklouzl ze sedla. „Steve Coster je taky už mrtvej…,“ pravil temně. Rančer polkl. Joe Mclntyre zakrákoral: „Takže víš, co se stalo, Bille?” „Jo vím všecko.” „Našels jejich stopu?” „Jo a až vám povím, kde je náš dobytek, nebude vám chutnat jíst.”

Pohledy přítomných se do něj zavrtaly. Bill pokračoval: „Jo. Jel jsem nahoru při řece a vtom jsem v dálce uviděl stoupat dým. Když jsem dorazil ke srubu, bylo už po všem. Bab Cunning mrtvej. Steve Coster se vodplazil do křoví. Našel jsem ho s rozbitou lebkou.” Jim Hunter se kousl do rtu. „Kde je dobytek?” zeptal se rančer. „Naloženej, šéfe,” odvětil Texasan drsně. „Cože?”

„Naloženej. Banditi zastavili vlak na trase do Arkansas City a dobytek na něj naložili.” Rančer zpopelavěl. „To přece nemůže bejt pravda!”

Hogeeter si otřel tvář a sáhl po lahvi, kterou mu podával Frankie Luck. Zhluboka se napil.

„Ještě jsem stačil vidět, jak nakládaj poslední kusy. A když jsem sjel dolů ke kolejím, vlak už byl jenom černá tečka na obzoru. Ani vám nemusím vykládat, jak jsem asi byl vzteklej…“

Rančer zavrtěl hlavou. „Vlakem! To je hrůza! Rustleři vodjeli vlakem! Zvířata jsou pryč. Než dorazíme do Arkansas City, budou už prodaný nebo poslaný někam dál.”

„Eště hůř!” namítal Texasan. „Určitě vlak někde zastavili a hnali dobytek pryč po prérii.”

„Myslíte, že s nima spolupracujou železničáři?” chtěl vědět malý Mclntyre. „Dobrovolně? To si neumím představit,” ozval se rančer. „To je teď stejně jedno. Zvířata jsou v háji…“ „Co teď, šéfe?” zeptal se Mclntyre. Rančer jen pokrčil rameny.

***

O pár dní později si rančer pozval Billa Hogeetera k sobě do pracovny. V pohodlně zařízené místnosti ležela na zemi medvědí kůže, stál tam velký psací stůl, několik skleněných vitrín, na stěnách paroží a dva brázky St. Louis.

Rančer se zastavil před psacím stolem. Ne zcela klidnýma rukama si připálil. Když nabídl doutník i kovbojovi, Bill odmítl. Ale posadil se.

„Bille,” začal Hollister. „Musím si s vámi o něčem promluvit. O něčem privátním. Jde o Susan!”

Texasan prudce vstal.„Nechápu, co vode mě chcete, pane Hollistere!” vyhrkl a chystal se odejít.

Rančer suše polkl. „Bille, počkejte… Nedá se nic dělat, já si s vámi musím promluvit. Susan… vás miluje.”

Texasanova tvář zůstala bez výrazu.

Pak se najednou obrátil a vykročil ke dveřím. Když prošel chodbou, minul Susan a černého kuchaře Sammyho. Oba se za ním ohlédli.

Rančer se slabě pousmál. „Nejsi unavená, děvče? Už je dost pozdě.”

„Ne, tati. Měls s ním… nějaké potíže?”

Rančer zavrtěl hlavou. „Ne, samozřejmě že ne.”

Susan přiběhla k otci a objala ho. Nemohla tušit, co se v něm odehrává. Kdyby v tuto chvíli mohla vidět jeho tvář, byla by možná méně šťastná…

***

Život na Měsíčním ranči šel dál svou cestou. Po čase tu zase přišli o nějaký ukradený dobytek a pak byl opět klid.

Jednoho slunného odpoledne seděl Joe Mclntyre před branou stáje na bedně a vyřezával si znamení ranče. Pat Hollister kráčel ke corralu, kde Bill Hogeeter zuřivě opravoval plot z kulatiny.

Rančer se rozhlédl. Poblíž nebyl nikdo.

„Bille!”

Texasan se ohlédl.

„Bille, onehdy jsem vám říkal, že s vámi chci mluvit o Susan.”

Kovbojovy tvrdé oči vyzařovaly chlad. „Jo to jste říkal, šéfe.”

„A taky to musí bejt.”

„Ale já s váma vo tom mluvit nechci!” trval na svém kovboj.

Rančer sevřel levou pěst v pravé dlani. „Nejde vo to, jestli vy nechcete nebo já chci. Jde vo něco jinýho. Susan… Vy ji nemůžete mít, Hogeetere.”

***

Večer toho dne seděli Hogeeter a Susan na verandě vedle sebe na dřevěné lavici. Bylo to tiché rendez-vous. Muž se zahleděl na profil ženy, jenž se rýsoval proti nočnímu nebi. Byl to okouzlující pohled a v mužově hrudi plál zlý oheň.

Tahle krásná Susan Hollisterová mu pořádně zamotala hlavu! Připravila ho o všechny jeho plány, o jeho temné, zákeřné plány!

Nyní dokázal myslet jenom na jedno: chci, aby byla moje!

Žena vstala. „Musím domů,” zašeptala.

Hogeeter také vstal. „Ano,” odvětil chraplavě.

Podala mu ruku.

Vzal ji, chvilku ji držel, bojoval s touhou přitisknout ženu k sobě, ale pak už bylo příliš pozdě. Vytáhla ruku z jeho a ztratila se v domě.

Texasan pomalu opouštěl verandu a loudal se k corralu.

Vtom za sebou zaslechl kroky. Těžké mužské kroky.

Zastavil se, otočil a najednou držel v ruce kolt.

Z temnoty se vynořila rančerova vysoká postava.

„Co chcete?” sykl Hogeeter.

„Na mým ranči se mě nemůžete ptát, co chci.”

„Co chcete po mně?”

„Promluvit si s váma, Hogeetere.”

Texasan mlčel.

I Hollister se na okamžik odmlčel. Potom řekl: „Zase kvůli Susan, Bille. Bille, já proti vám nic nemám. Jo, vy jste trochu zvláštní, drsnej chlapík , ale nic proti vám nemám.”

„Tak co teda chcete?”

„Kvůli Susan, Bille… Vážně…, nemůžete ji mít… Prostě to nejde!”

Texasan přistoupil k rančerovi a zasupěl: „Já jí ale dostanu, pane Hollistere!”

Do následujícího ticha rančer pomalu a tiše pravil: „Jestli chcete mít ženu, která bude za rok ležet pod zemí, Hogeetere, tak je to vaše věc.”

Texasan ustoupil o krok. „Co jste to řek?”

Hollister si přejel rukou přes tvář. „Je nemocná, Hogeetere. Beznadějně nemocná. Jde o stejnou nemoc, jakou měla její matka. S tím rozdílem, že Susan ji dostala dříve.”

Kovboj sevřel ruce do pěstí. „To není pravda! Vy mi lžete! Vy mizero, vy mě chcete vodbejt, protože jí chci! Vy mi chcete…!“

„Ticho!” okřikl ho rančer. Pak tlumeně pravil: „Pojďte se mnou do domu.” Otočil se, a aniž by se přesvědčil, jestli ho kovboj následuje, kráčel přes dvůr k obytné budově.

Bill Hogeeter šel za ním.

V pracovně Hollister rozsvítil a vyhledal nějaké papíry. Postrčil je po stole k Hogeeterovi. „Tady, čtěte!”

Texasan přistoupil blíž a vrhl na papíry temný zrak. „Co je to?”

„To je nález z nemocnice v St. Louis. Susan trpí těžkou srdeční vadou. Tenkrát jí doktoři dávali šanci půldruhýho roku. Šest měsíců už uplynulo. Proto jsem jí dovolil, aby se odstěhovala do Wichity. Proto jsem jí splnil každý přání…“

Hogeeter se cítil zaskočen. „Takže je na smrt nemocná?”

„Jo, Bille. Tak je to.”

„Ona to ví?” zeptal se Texasan číhavě.

„Ne, přirozeně že ne. Jak bych jí to moh říct! Chci, aby ten krátkej čas, co jí zbejvá, prožila radostně.”

„Ví to eště někdo další? Mary?”

„Ne, Bille. Jenom vy a já. A já vás prosím, abyste o tom pomlčel.”

Kovboj zvedl hlavu, zahleděl se rančerovi do tváře, pak se prudce otočil a vyšel na chodbu.

V hale pak propukl v hlasitý, divoký smích. Rančerem to trhlo. Byl to divoký, zlý smích…

***

Susan stála u okna.

Viděla je oba, jak spolu hovoří na dvoře, jak jdou do domu, a potom zaslechla Texasanův krutý smích. I jí naháněl strach. Vrátila se do postele, lehla si a dlouho hleděla do stropu. Co se stalo? Otec ho vyhnal?

Byly téměř tři hodiny v noci, když sešla dolů. Otevřela dveře do otcovy pracovny. Patrick Hollister seděl za stolem a kouřil. Když spatřil dceru, vyskočil: „Susan…?“ Usadil děvče do křesla.

Místnost naplňovalo jenom tikání hodin. Jinak bylo ticho.

Susan Hollisterová pak řekla: „Ráno pojedu poštovním dostavníkem do Wichity, otče.”

***

A jela.

Bill Hogeeter tupě hleděl za odjíždějícím vozem.

Všechno, co mohlo rozjasnit jeho temný život, bylo pryč. Ne, nepřiznal si, že Susan miloval.

Co se tedy vlastně stalo?

Nic.

Prohodili spolu pár slov.

Ale ten její polibek, tam nahoře na kopečku, ten v něm zažehl jiskru. Ten nesl vinu za plamen, jenž nyní hořel v jeho duši a hrozil, že ho zadusí.

No, nepřišel sem proto, aby zničil Patricka Hollistera? Nebyl tohle úkol, který si dal? A nebyla teď cesta k jeho splnění volná? Cesta, kterou mu zastoupila ta mladá žena?

Ano, teď mohl nerušeně naplnit svůj záměr: zničit ranč, dobytek, a hlavně nenáviděného Pata Hollistera!

Kdyby rančer býval věděl, kdo je ve skutečnosti Bill Hogeeter, ihned by ho zastřelil.

Sedmadvacetiletý Bill Hogeeter byl lidský dravec z nenávisti. Šílená, zaslepující nenávist ho sem dohnala až z Brasosu, aby zničil farmáře Hollistera. Ne rychle, ne jednou ranou. Ó, to ne. Zničí ho pomalu a postupně. Pozdě v noci osedlal šimla a opustil ranč směrem k severozápadu.

Zastavil u vysoké rozštípnuté horské borovice, seskočil z koně a uvelebil se u drsného kmene stromu.

Netrvalo ani půl hodiny a objevili se tři jezdci. Sklouzli ze sedel. Malý, křivonohý mužík si postrčil sombrero do zátylku a řekl: „Co bude dál, šéfe?”

„Poslouchejte!” pravil Hogeeter. „Vodlákám kovboje z pastviny u řeky. V místě, kde nechám bílej kapesník, přetrhnete dráty plotu. Dobytek vodžeňte do řeky, pak asi dvě stě yardů k západu a opusťte vodu až na kamenitý půdě. Ty slepí hlupáci nenajdou pomalu stopu v písku, natož v kamení.” Suše se rozesmál. Pak se vyhoupl na koně a jel pryč. Ti tři muži také nasedli, ale rozjeli se opačným směrem.

***

Wyatt Earp by asi nikdy nevstoupil do života Billa Hogeetera, kdyby zrovna to ráno nejel podél řeky. Vracel se z Arkansas City, kam pronásledoval zloděje koní. Když ho tam pak porazil v souboji na kolty, mohl se vrátit domů do Wichity. Ve Wichitě se čekalo na velká texaská stáda. Honáci byli nezkrotní a netrpělivost jim na disciplíně nepřidávala. A tak bylo lepší, když svého mladého zástupce Kida Kaye nenechával příliš dlouho samotného.

Vlny řeky Arkansas tiše dopadaly ha břeh. V dálce se stříbřitě leskly svahy hor. Země, která se k nim zvedala, byla načervenalá prvními odrazy probuzeného slunce. Vysoká tráva byla zmáčená rosou.

Wyatt si to namířil od řeky k prérii a vtom pocítil, že jeho plavák kulhá.

Seskočil a podle držení těla koně poznal, že je to levý přední běh. Zvedl ho, ohmatal a brzy našel důvod: velký zalomený trn. Opatrně ho vytáhl a chvilku koně vedl.

Ke svému rozčarování zjistil, že kůň kulhá dál. A protože marshal z Wichity byl přítelem zvířat, dopřál si pauzu. Koně dovedl k řece a, nechal ho odpočívat. Až se bude chtít ochladit, vleze si do vody. Ale plavák zůstal na břehu.

Wyatt najednou cosi zaslechl od severozápadu: od pastvin přicházely zvuky výkřiků a střelby. Pak dunění mnoha kopyt. Ještě nic neviděl. Mimoděk se i s koněm schoval do křoví.

Čekal asi deset minut a pak se ve velkém oblaku zvířeného prachu dolů k řece přihnalo stádo asi dvou set kusů dobytka. Muži ho neustále objížděli, křičeli a stříleli. Dole pod úbočím chtěli stádo zastavit. Příliš se jim to nedařilo, tak do zvířat několikrát vystřelili. Pár kusů padlo, jiné zoufale bučely bolestí.

Wyatt uvažoval: žádná parta kovbojů se k vlastnímu dobytku takhle nechová. Nejdřív ta divoká jízda dolů z hor a pak bestiální střílení? Stádo se zastavilo možná na míli od Earpa. Marshal si ho prohlížel a počítal muže.

Asi po hodině uslyšel zvuky přijíždějícího vlaku. Projížděl tudy každé tři dny.

Když se vlak objevil v dáli, dva kovbojové napíchli na tyč balík trávy a podpálili ho. Potom začali střílet proti vlaku.

Rány a hořící tráva, vrhaná na vagony, donutily strojvedoucího, aby zastavil.

Netrvalo dlouho a muži otevřeli vagony, shodili bočnice a hnali po nich zvířata do vagonů.

Wyatt si otřel čelo. „All devils! Jestli se tady neděje něco nekalýho, ať se jmenuju Jeremiáš!”

Odhadoval vzdálenost k vlaku. Ano, bylo to něco přes míli. Dojet tam na kulhavém koni nemohl. Mohlo by se mu stát, že po něm banditi začnou střílet pokud to byli banditi.

Byli to zloději dobytka, rustleři, které Bill Hogeeter najal, aby ukradli další Hollisterovo stádo. První vynucený vlakový transport se vydařil, nyní to zkoušeli znova.

Ale osud postavil Hogeeterovi do cesty nepřítele, který neměl široko daleko žádnou konkurenci. Wyatt Earp pochopil, co se děje.

Jeho plán byl rychle hotov. S plavákem ale počítat nemohl. Přivázal ho ke kmínku a doplazil se ke břehu. Přehoupl se přes mez a přistál v mělké vodě. Kryt břehem se zvolna rozběhl kupředu.

Za chvíli měl míli vzdálenosti za sebou. Bohužel to odtud k vlaku bylo přes pevnou půdu pořád ještě na sto padesát yardů.

Wyatt se vyhoupl na břeh, pohlédl k vlaku a mezi koly si snadno spočítal, že podstatná část stáda je už naložena. Tihle rustleři měli zřejmě už své zkušenosti.

Wyatt vyskočil a rozběhl se. V pravé ruce svíral lehkou winchestrovku.

Podařilo se mu nepozorovaně proniknout až na dvacet yardů k vlaku. Vtom ho spatřil muž, který seděl na lokomotivě a hlídal směr od řeky. Práskl výstřel.

Wyatt zvedl winchestrovku a ránu opětoval. Muž spadl z lokomotivy po hlavě na tvrdou zem.

Marshal se hnal dál.

Když ho od prvního vagonu dělilo sotva sedm yardů, spatřil ho křivonohý Terry Ankins. Kovboj vykřikl a okamžitě začal pálit z koltu. Jeho revolver Tub-Villers šestkrát štěkl. Kulky se zaryly do hlíny, rozčísly trávu nebo se odrazily od kol vagonu, za nímž se Wyatt kryl. Bandité nyní věděli, kde je. A že tu je. To se mu mohlo stát osudným. Byli přinejmenším čtyři.

Wyatt pohlédl pod vagon. Jeho pohled se střetl s Ankinsovým. Zazněly dva výstřely naráz, ale Earpův vyšel o zlomek vteřiny dřív. Ankins se zapotácel a padl na kolena. Žhavé železo ho zasáhlo do ramene. Vyskočil a utíkal za dobytkem.

Wyatt využil příležitost, předklonil se a rozběhl se k lokomotivě. Na tendr se vyhoupl ve stejnou chvíli jako šikmooký kreol Timo Billosa. Kreol ihned vystřelil.

Wyatt se pustil a sklouzl zpátky. Kulka mu zasvištěla nad kloboukem.

A kreol se octl nad Earpem. Tak ho Wyatt chytil za nohy a strhl ho dolů.

Rustler spadl do trávy. Ležel tam bez koltu. Ten mu při pádu vypadl z ruky. Wyatt dopadl vedle něj. Billosa zařval a sahal po druhém pouzdře s koltem. O zlomek vteřiny později ho zasáhla Earpova pěst a uspala ho. Wyatt mu sebral oba kolty a zahodil je daleko do trávy. Pak znovu vyšplhal na lokomotivu.

Když se pak na opačné straně opatrně podíval ven, spatřil dva do dálky ujíždějící jezdce. Oba zbylí rustleři prchali. Koně jejich kamarádů se drželi za nimi. Muži byli už příliš daleko, než aby za nimi mohl vyslat spěšnou kulku.

První z rustlerů, kterého Wyatt zasáhl, byl mrtev. Ten druhý se právě probral. Wyatt stál opět nad ním. „Kde je obsluha vlaku?” křikl na něj marshal. „He?” drbal si kreol bradu. „Kde jsou železničáři?”

„A jó. Sedej’ v prvním vagoně. Jsou svázaný a zavřený, jinak by nám překáželi.”

Stříbrná hvězda, kterou bandita spatřil na Earpově vestě, se neminula účinkem. Muž si zřejmě myslel, že spolu s marshalem dorazilo i mnoho dalších mužů. „Vstaň!” Kreol se zvolna zvedal. „Jdi napřed!”

Z vagonu za lokomotivou se ozývaly jásavé výkřiky. Zajatci spatřili Wyattovu hvězdu. Wyatt je vysvobodil, rozvázal a místo nich svázal kreola. „Jak se jmenuješ?” „Tim Billosa.” „A kdo byli ti ostatní?” Tim Billosa pokrčil rameny a ušklíbl se. „Kdo je šéf bandy?”

Ale bandita mlčel. Wyatt se otočil na osádku lokomotivy a pravil: „Musíme dobytek vyhnat z vagonů!”

To byla těžká práce. Jak nerada zvířata lezla nahoru, tak nerada šla dolů. A protože Wyatt nepoužíval brutální metody jako rustleři, šlo mu to i o poznám pomaleji než jim. Navíc bylo šílené horko.

Ale nakonec sešla z vagonu i ta poslední longhornka. Wyatt si prohlížel vypálené znamení ranče: srpek měsíce, jehož špičky se spojovaly do kruhu.

„Měsíční ranč,” zašeptal pro sebe. „Myslím, že jsem vo něm už slyšel.”

Železničáři chtěli jet dál. Ale neodpustili si nějaké dotazy: „Přece nechcete to stádo hnát sám?”

„Asi budu muset.”

„Proboha. To je přece nesmysl! Ti dva se určitě vrátí. A jak to vůbec chcete udělat?” Marshal se tajuplně pousmál. „Jeďte dál, pane…“

„Řekli jsme vám, marshale, že toho muže pověsíme. A vám teď hrozí nebezpečí. Nechali jsme vám ho, ale to vám říkám: až si rustleři všimnou, že jste sám, pustěj se do vás!”

„Může bejt,” odvětil Earp nedotčeně, zatímco si zapaloval jeden ze svých oblíbených černých doutníků.

Když pak vlak odfuněl, odjížděli železničáři s vědomím, že je zachránil slavný Wyatt Earp. Zeptali se na jeho jméno, aby věděli, komu mohou poděkovat. Earp zkontroloval mužova pouta, zkontroloval kopyta svého plaváka a s uspokojením zjistil, že kůň už nekulhá. Pauza mu prospěla.

Pak zkušeným okem objevil velkého černého býka s kroužkem v nose. Chytil ho do lasa a pak konec lasa uvázal do býkova kroužku. Zvíře bylo vcelku mírumilovné, i když rozrušené.

Pak Billosovi rozvázal nohy a připoutal ho za svého koně tak, aby Billosa mohl jít nebo běžet.

A potom se Wyatt rozjel.

Pobídl i býka a už jen spokojeně sledoval, jak ho stádo následuje. Kalkuloval správně.

Zastavili se až vpodvečer. Za tu dobu urazili pěkný kus cesty směrem do hor.

Když se utábořil, nabídl Wyatt svému zajatci kousek chleba, sušené maso a černou kávu. Ale bandita se ničeho ani nedotkl.

„Aha, hrdej Mexičan, co?” posmíval se Earp. „Příliš pyšnej, než aby vzal sousto vod šerifa, ale dost špinavěj na to, aby ve zdejším kraji krad dobytek!” Slovo o špíně přimělo Billosu k řeči:

„Špinavěj? Já dnes v poledne zaslech, kdo jste. Vy jste Wyatt Earp. Už jsem toho o vás slyšel dost. Ale proto si nemusíte myslet, že mě můžete urážet!”

„Urážet?” zeptal se Wyatt a hodil do ohně suchou větev. „Je vůbec možný urazit rustlera?” Kreol zuřivě zasyčel: „Já nejsem rustler!” „Ale? A copak teda?” „Vo tom pomlčím.”

„To ti nebude nic platný. Dobytek patří Měsíčnímu ranči. Ten leží nahoře v horách, nedaleko Rock Creeku. Najdu ho. Jsem zvědavej, co ti řekne rančer a jeho muži.”

Kreol vyvalil své šikmé oči: „Vy mě chcete vydat kovbojům na ranči?” „A proč ne?” „Vy jste snad zešílel, Earpe! V mžiku mě zlynčujou!” „Jistě, to od nich lze očekávat.” „A to je vaše pojetí práva a spravedlnosti?”

Wyatt se rozesmál. „Ty bys mě ale pobavil, brachu. Já tě načapám při kradení dobytka a při přepadení vlaku a ty mi tady slintáš vo právu a spravedlnosti.” Muž stáhl obličej a zmlkl.

Wyatt cítil, že jeho zajatec chce promluvit, ale že zápasí sám se sebou, jestli má, nebo nemá. Prese všecko, co udělal, tenhle muž nevypadal na banditu. Ruce měl rozbrázděné od práce s lasem, tvář snědou a ošlehanou větrem a deštěm. Mohlo mu být tak pětatřicet let a po celý svůj život určitě tvrdě pracoval. Tohle možná nedělal dlouho. Wyatt to chtěl zjistit. A chtěl se dozvědět jméno šéfa bandy.

„Takže ty nejseš bandita?” začal Wyatt odznova. „No tak pak seš podřízenej nějakýho bandity. To vyjde nastejno. Muži na Měsíčním ranči nebudou mezi tebou a tvým šéfem dělat žádný rozdíly. Pro ně seš a zůstaneš sprostej zloděj dobytka a zločinec!” To zabralo. Kreol se napřímil a nechtě shodil hrnek s kávou. „Marshale, já… já…“ „No tak, mluv, amigo. Pro koho děláš?” Kreol si marshala ostře změřil. „Já nejsem zrádce, Earpe!”

„Jistěže ne. Ty seš jenom hnusnej zloděj a přepadáš vlaky. To by stačilo. Tak dobře. Nechci vědět, pro koho děláš. Nech si to pro sebe. Vodneseš si to tajemství do svýho hrobu na Měsíčním ranči. Určitě tam maj nějakej hezkej strom. Strom s větví, která udrží tvoje chodidla dobrejch šest až sedům yardů nad zemí.”

Ale i přesto se kreol nerozhodl promluvit. Wyatt ho na noc znovu spoutal a pak si lehl. Věděl, že se může spolehnout na ostražitost svého koně.

Billosa ležel na opačné straně ohniště a díval se do nebe. Měl ještě jiskřičku naděje: jeho šéf byl předákem na Měsíčním ranči a snad nedopustí, aby ho pověsili jako zločince.

Dva dlouhé dny pak Wyatt Earp hnal dobytek horami Red Hills, až se před nimi nakonec rozprostřela daleká prérie.

Earp ukázal směrem k severozápadu. „Támhle někde leží Měsíční ranč. Od této chvíle jsou tvoje hodiny sečteny.”

Na kreolově čele vyvstal pot. Jistě, marshal se dal správným směrem a přibližně v místech, kam ukazoval, skutečně Měsíční ranč ležel. Wyatt odložil sestup do údolí na příští ráno. Utábořili se v horách.

Ani nyní si kreol nevzal nic k jídlu. Byl zcela vyčerpán, ale hrdost překonala únavu.

„Zítra nás čeká těžkej sestup. Jestli se nenajíš, nezvládneš to. Složíš se.” Kreol se ušklíbl. Wyatt věděl, co si pomyslel: Jestli se složím, zůstanu ležet.

Ale aby mu tuto iluzi sebral, řekl: „Počítej s tím, že tě na každej pád vezmu s sebou. Jestli nebudeš mít sílu jít, podvážu tě pod ramenama lasem a jedno ze zvířat tě povleče za sebou.”

Avšak ani tohle varování Billosu nepřimělo k tomu, aby se najedl. Dlouho do noci zarputile hleděl na noční nebe.

***

Opět to byl nešťastný malý kovboj Jim Hunter, kdo přinesl na ranč zprávu o ukradeném dobytku. Nahoře na pastvině našel mrtvolu kamaráda Willa Gennana. Kovboj tam ležel ve vysoké trávě s prostřeleným čelem.

Od krádeže uplynuly zatím dva dny.

Rančer byl s Hogeeterem a dalšími dvěma muži na pastvinách a staveb nový srub. Když se vrátili na ranč, vyšli jim vstříc Joe Mclntyre a Jim Hunter.

Jezdci přitáhli koním otěže. „Jime, ty máš zas nějakou špatnou zprávu?”

„Ano, pane “Když Patrick Hollister uslyšel, co se stalo, pomalu sesedl, sundal si klobouk a modrobíle károvaným kapesníkem si otřel čelo. Nebylo mu do řeči. Zoufale se rozhlédl po svých mužích, předal Joemu otěže vraníka a unaveně kráčel k domu. Muži mlčky postávali po dvoře.

Asi o hodinu později se Mary podívala z okna směrem k horám. Vtom se zarazila. K ranči se blížil oblak prachu. „Otče!” Hollister přišel do haly. „Ano?” „Otče, pojď rychle nahoru a přines dalekohled!”

Pat Hollister strhl z police dalekohled a vyřítil se po schodech nahoru. U okna si ho přiložil k očím. „Dobytek! Stádo dobytka!”

Pak se obrátil, rozrazil okna do dvora a křikl: „Joe! Vezmi si dalekohled a vylez na střechu. Vod jihu se k nám blíží stádo!” „Přes naše pastviny? Stádo? Vodkdy ležíme na texaským trailu?”

Muži lezli o překot nahoru na střechu a podávali si dalekohled z ruky do ruky. Jenom Bill Hogeeter zůstal stát na dvoře. Bez hnutí a mlčky. Rančer vyšel z domu: „Jeffe! Mýho koně!”

Ani ne za pět minut byli všichni jeho muži v sedlech. Texasan také. Divoce se rozjeli ke stádu.

Když se k němu přiblížili na šedesát kroků, vykřikl Joe Mclntyre: „Zounds! To je přece náš bejk Black Boy!” „Jo!” přidal se rančer. „Je to Black Boy!” Muži křičeli jeden přes druhého a vyrazili o překot ke stádu. To se zastavilo.

Kovbojové hleděli do vážné, temné tváře muže, jehož oči spočívaly ve stínu široké krempy klobouku a jehož oblek byl jakoby zapudrován jemným žlutým prachem. Muži na sebe mlčky hleděli. Pak rančer pravil: „Já jsem Pat Hollister.” „Patří vám Měsíční ranč?” zeptal se marshal.

„Jo - “

„Jmenuju se Wyatt Earp - “

Deset mužských hrdel vydalo překvapené zvuky.

„Wyatt Earp!” zvolal Joe Mclntyre. „Heavens! Já ho znám! Viděl jsem ho ve Wichitě! Tenkrát, když to tam roztočil Mannen Clements!”

Wyatt sklouzl ze sedla. „Dole u řeky jsem náhodou zpozoroval, jak pár chlapů dohnalo z hor stádo, zastavilo vlak a snažilo se dobytek naložit na vagony. Můj kůň nebyl bohužel zrovna v pořádku, jinak bych měl víc štěstí. Jednoho jsem dostal. A tohodle jsem přived. Dva mi utekli.”

Rančer došel k Wyattovi a podal mu ruku. „Děkuju vám, marshale… Ale jedno nechápu. To stádo jste sem dohnal sám?”

Wyatt si vytáhl z kapsičky doutník, zapálil si a palcem pravé ruky ukázal na černého býka. „To nebylo žádný umění. Cupali za tím černým tlouštíkem.”

Kovbojové se shromáždili kolem marshala. Rustlera si měřili přísnými pohledy. Kreol měl hlavu svěšenou a třásl se strachy.

Billa Hogeetera si nikdo nevšímal. Ten hleděl jenom na zajatce. Když Billosa konečně zvedl hlavu, zasáhl ho Texasanův spalující pohled. Rychle zase hlavu svěsil.

Hollister byl přešťasten. „Chlapi! Wyatt Earp nám přivedl dobytek. Dnes večer budeme na ranči oslavovat muže, kterej…” Wyatt ho zarazil gestem ruky. „Musím jet dál, pane Hollistere.” Muži zmlkli. Všichni pohlédli na rustlera. „Beru ho s sebou,” řekl marshal. Frankie Luck vykřikl: „Pověsíme si ho sami!” „Jo!” „Jo!”

„Ticho!” zvolal rančer. „Marshal ho zajal. Tak patří jemu. Kromě toho musíme bejt panu Earpovi vděčný, chlapi. Takže to bude tak, jak řekl on.” Tahle slova nenarazila na odpor.

Ale pak se ozval Bill Hogeeter. „Co s ním zamýšlíte, marshale?”

Wyatt Earp se poprvé podíval do zločincovy tváře. Netušil, koho to má před sebou, ale cosi se mu na té tváři nezamlouvalo. Přesto však odvětil vlídně: „Vezmu ho s sebou do města. O jeho osudu rozhodne soudce.”

„Do Wichity?”

„Jo, do Wichity.”

„Nechápu vás, marshale. To je přece lán cesty. To se s ním chcete táhnout takovou dálku?”

Wyatt se pousmál. Prohlédl si kovboje od hlavy k patě, až k přehnaně velkým zlatým ostruhám. Pak s klidem řekl: „Když jsem zvládnul přivýst sem pár set kusů dobytka až vod Arkansasu, tak snad dokážu dovýst jednoho jedinýho chlapa do Wichity.” Hogeeterova tvář byla uzavřená. „Jak myslíte, marshale.”

***

Kovbojové odvedli dobytek na pastviny.

Hollister pozval Earpa na večeři a doprovodil ho pak ještě kus cesty k hranici ranče.

„A kdybyste někdy něco potřeboval, marshale,” pravil napůl v žertu, „pak zajděte ve městě do Lincoln Street. Moje sestra Ann tam vede generál store. Žije u ní i moje dcera Susan. Pozdravujte je vod nás!”

Wyatt zvedl ruku na pozdrav a vyrazil. Vedle něj klusal hnědák, kterého mu Hollister dal na dopravu zajatce.

Wyatt neměl v úmyslu jet celou noc, ale chtěl se dostat co nejdál od ranče s pomstychtivými kovboji. Zastavil se, až když nastala úplná tma. Uložil se ke spánku jako obvykle, spoutal zajatce… A slyšel ho tiše vzdychat.

Tohle měla být poslední noc kreola Tima Billosy. Světlo příštího dne už neměl spatřit. Vrahova kulka ukončí jeho život.

Wyatt usnul.

Bylo chvíli před půl dvanáctou.

Rustler nespal. Jako obvykle zíral otevřenýma očima na noční nebe.

Vtom zbystřil pozornost.

Způsobilo to jediné tiché cinknutí podkovy o kámen.

Z dáli se přibližoval jezdec. V rustlerově mozku vzklíčilo semínko naděje. Záchrana! Záchrana se blíží! Šéf mě zachrání!

Pak bylo zas ticho.

Teprve po čtvrthodině uslyšel Bill další zvuky. A tentokrát málem vykřikl radostí. Bylo to cinknutí hvězdných ostruh. Velkých ostruh: takových, jaké nosí jenom šéf.

Avšak tento tichý zvuk způsobil ještě jednu další reakci: pronikl do citlivého ucha Wyatta Earpa a vzbudil ho.

Ale marshal se ani nehnul. Levačkou svíral kolt značky Buntline, bez něhož se nikdy neukládal ke spánku.

A zase: tiché, kovové cinknutí. Tentokrát podstatně blíž. Muž už nalezl tábor a blížil se k němu jako hladový vlk.

Wyatt napjatě naslouchal, a když to zaslechl znovu, natáhl kohoutek koltu. Pak zafrkal jeho plavák.

Billosa v tom okamžiku vykřikl: „Támdle, naproti za vohništěm je, šéfe!”

Práskl výstřel. Billosa zaječel jako šílený.

Wyatt se skulil do tmy, vyskočil a popoběhl pár yardů. Pak se přitiskl k zemi. Zase se ozval výstřel. Billosa dusivě zachrčel a ztichl.

Wyatt nyní přibližně věděl, kde je ten noční střelec skryt, ale sám střílet nemohl. Oheň v ústí hlavně jeho koltu by ho prozradil. Plazil se vpřed. Mohl být od střelcova stanoviště vzdálen jen asi patnáct yardů. Ale pak se ozval dusot kopyt. Noční návštěvník prchal. Billosovo sténání a úpění mu umožnilo nepozorovaný únik ke koni. Wyatt se rozběhl k ohništi a podíval se na Billosu.

Rustler byl mrtev.

Marshal okamžitě odvázal plaváka, vyhoupl se na něho bez sedla, popadl winchestrovku a hnal se ve směru prchajícího.

Po sto yardech se zastavil.

Kolem dokola zavládlo ticho.

Vrah byl zkušený. Věděl, že by ho kopyta koně prozradila. Dostal se z dostřelu a schoval se někde v závětří. Wyatt seskočil z koně a přiložil ucho k zemi.

Nic. Vůbec žádný zvuk. Přesto tak chvíli zůstal, ale nakonec musel vzít koně za uzdu a vrátit se k ohništi. Tam ho osedlal a odejel míli k severu. K tábořišti se vrátil až za svítání.

Obě kulky zasáhly kreola do prsou. Tím, že vykřikl, si na sebe sám přivolal smrt… Wyatt mu vykopal hrob. Nenechal ho kojotům a supům, to se mu příčilo. A brzy nato se pustil po stopě ve vysoké trávě. Vedla k jihovýchodu. Kolem poledne se ztratila v řece.

Wyatt se pak rozjel do Red Hills. Vrah patřil určitě k rustlerům. Mohl přijet pouze a jenom z hor. Tam ho také najde.

Přímá cesta do hor vedla přes Měsíční ranč.

Když Wyatt vjel do dvora, zastihl tam překvapeného Mclntyreho. „Hej! Wyatt Earp se vrací!” zvolal kovboj a vyplivl stéblo, které žvýkal.

Rančer pracoval v kovárně. Když zaslechl Mclntyreho, okamžitě vyšel ven. „Marshale, zdravím vás…“

Wyatt vysvětlil, co se stalo, a pak se zeptal, kdo z Hollisterových mužů byl v noci venku. A dozvěděl se, že na pastviny odjel předák: Bill Hogeeter. Wyatt pak křikl na Hogeetera, jenž právě přecházel dvůr: „Hej, předáku!” Hogeeter šel dál.

Rančer rychle poznamenal: „Von není řádně jmenovanej. Zavolejte ho jménem, marshale!”

„Pane Hogeetere!” Texasan se zastavil a pomalu se otočil.

Wyatt k němu vykročil. Zkoumavě hleděl do Texasanovy kamenné tváře. „Pane Hogeetere, chci se vás na něco zeptat.”

„Jo?” „Kde jste byl minulou noc?” Kovboj se zamračil. „Na pastvinách.” „Ty jsou rozlehlý. Kde přesně?” „Dole u stavby novýho srubu.” „S někým jste tam mluvil?” Kovboj okamžik přemýšlel, pak řekl: „Jo.” „S kým?” „S jedním z našich kovbojů.” „Jak se jmenuje?”

„Hunter,” odvětil Texasan proti své vůli. „Jim Hunter.” Co maj vůbec tydle vaše otázky znamenat?”

„V noci jsem byl přepaden. Rustler Tim Billosa je po smrti. Někdo ho zastřelil.” „No a? Co s tím máme my společnýho?” „To je právě to, co nevím. Jestli s tím máte něco společnýho…“ Hogeeter sevřel ruce v pěsti. „Chcete mě urážet, Earpe?” „Nechci. Je jen mojí povinností najít vraha Tima Billosy.” „Myslíte si snad, že jsem toho banditu zabil já?” „To netvrdím, ale pravdu zjistím.” „Už zase něco naznačujete!” zlobil se Texasan. „Nechápu, brachu, proč se tak čertíte. Zatím vás eště nikdo neobvinil.” „Eště?” vyhrkl Tex drsně. „Takže mě snad někdo chce obviňovat?” Wyatt se usmál. „Myslím, že jste nějakej divnej, Hogeetere.” Když se otočil, kovboj ho udeřil. Tvrdá rána zasáhla Wyattovo ucho.

Ale marshal zůstal stát. Překvapeně pohlédl kovbojovi do tváře. „To sis neměl dovolit, hochu,” řekl, pomalu si rozepnul nábojový pás a odložil ho na zem.

„Marshale, prosím vás,” vložil se do toho rančer. „Hogeeter je nejtvrdší rváč, jakýho jsem kdy viděl. Jednou jedinou ranou srazil k zemi Daveho Callegera, bejvalýho profiboxera!” Wyatt neposlouchal. „Tak, Bille Hogeetere, jen pojď!”

Texasan se zle zamračil. „Máte smůlu, marshale, rozeberu si vás jako starý hodiny!” „All right! Čekám!” Kovboj zaútočil.

Wyatt se ráně v posledním zlomku vteřiny uhnul. A vrátil ji v podobě ostrého levého háku do břicha. Kovboj rozzuřeně vracel pravým direktem.

Wyatt ho oklamal tělem a uštědřil mu další tvrdou ránu zespoda, tentokrát do žeber.

Muž z Brasosu měl co dělat, aby překonal bolest, která mu zaplavila břicho. Předklonil se a zůstal tak.

Wyatt se o něj už nestaral. Vzal ze země sako a nábojový pás, oblékl se a zapálil si svůj obligátní černý doutník. Rančer na něj hleděl jako na zázrak. „Hej, to byla ale vošklivá rána.” „Ani ne,” odvětil Wyatt. „Váš předák eště stojí na nohou.” „Ale je hotovej,” konstatoval vyjevený Joe Mclntyre.

Ano, neporazitelný Bill Hogeeter byl poražen. Už by se nedokázal bránit, ale Wyatt Earp neuznával zdejší tradici a nezmlátil ho do krve, jak bylo v takových případech obvyklé. Následoval rančera do domu a nechal se pozvat k posilujícímu jídlu. Příští ráno ranč opustil.

Jim Hollister a Joe Mclntyre stah ve dveřích a mávali mu na rozloučenou. Ani jeden z nich netušil, za jak tragických okolností se s ním znovu uvidí.

Protože neštěstí, které s sebou Bill Hogeeter přinesl na ranč, ještě nedosáhlo svého vyvrcholení. Zloději dobytka byli jenom začátek. Nevinný začátek proti tomu, co mělo ještě následovat…

Wyatt mezitím ujížděl ke stavbě srubu, aby navštívil Jima Huntera. Každopádně ho mínil navštívit, aby uklidnil svědomí. Dorazil tam až k večeru.

Ale nešel rovnou do srubu. Jakési tušení mu namlouvalo, aby počkal. Schoval se tedy do křoví vzdáleného asi sto yardů a čekal. Když se snesla tma, zvedl se a opatrně obešel srub.

Nakonec rozrazil jedno z oken a křikl: „Jime Huntere! Tady Wyatt Earp! Chci s vámi mluvit!” Ale nedostal žádnou odpověď.

Skočil tedy do místnosti a okamžitě klesl k podlaze. Jakmile si jeho oči zvykly na temnotu, uviděl obrysy muže, sedícího na stole, s puškou v ruce. Poklepal mu na rameno a puška sklouzla s řachnutím na zem.

Marshal pak hned zjistil, že muž je mrtev. Odtáhl ho ven, naložil na koně a jel pak celou noc. Teprve ráno se před ním objevily budovy Měsíčního ranče. Nejdřív potkal Joea Mclntyreho. „Bože! To snad není možný!” Přispěchal i rančer a další muži. „Kdo je to?” zeptal se Wyatt na totožnost mrtvého. „Hunter. Jim Hunter!” Wyatt přikývl. Nahoře na verandě se ukázala Mary. „Kde je Bill Hogeeter?” zeptal se Wyatt polohlasem. „Tady!” ozvalo se od stáje. Wyatt k ní vykročil. Hleděl Hogeeterovi přímo do očí. „Kde jste byl minulou noc, Hogeetere?” Muž se zašklebil. „Tady.” „Kdo to může dosvědčit?” Nejdřív bylo ticho. Pak se ozval rančer. „Já!” řekl. Wyatt se k němu obrátil: „Vy jste ho v noci viděl?” „Jo.”

Wyatt přikývl. „Dobrá ” Pak podal rančerovi ruku, kývl na okolostojící muže, nasedl na koně a naposledy se podíval na mrtvého kovboje Jima Huntera, jehož Joe Mclntyre mezitím položil na zem vedle napajedla.

***

Wyatt odjel do Wichity. Jako jednoho z prvních tu potkal rozložitého rudovlasého rudovousé-ho muže, který sňal klobouk a zeptal se: „Helou, vy jste bezesporu Wyatt Earp!” Wyatt unaveně přikývl a pobídl koně k verandě své úřadovny.

Muž vytáhl velký kapesník a otřel si jím perličky potu z čela. K Wyattovi zavanula pronikavá vůně parfému.

„Jmenuji se Everett Collander! Jsem novinář a chci támhle v tom prázdným domě Bristol Villersů otevřít redakci novin.”

Wyatt byl dostatečně zdvořilý. Seskočil z koně. „Tak tedy hodně štěstí, pane Collandere. Doufám, že tu najdete dostatek čtenářů!”

„Vám, marshale, budu posílat vždy jeden výtisk zdarma!” zasmál se muž, až se mu břicho natřásalo. Oprášil si z rukávu neviditelné smítko a pak řekl: „Mimochodem, marshale, práci redakce zahájím malým večírkem. Doufám, že vás budu smět spatřit mezi svými hosty.” „Nejsem zrovna společenskej tvor,” namítal Earp bez nadšení.

„To taky není zapotřebí, šerife. Já jsem o to společenštější. Je to totiž tak, že se chci; oženit.” „Aha!” usmál se Wyatt. „Jo, marshale, vezmu si totiž tu nejkrásnější ženu ve Wichitě!”

„Tak, tak,” pravil Wyatt znuděně a vykročil naproti k saloonu Nata Pinglewooda, jenž právě opouštěli dva značně podnapilí kovbojové. Ale že byl zdvořilý, zeptal se: „Jak se jmenuje vaše vyvolená?” „Susan Hollisteravá,” řekl tlouštík a vesele si poskočil.

***

Večírek, během kterého ohlásili zasnoubení novináře Collandera a Susan Hollisterové, byl velmi veselý. Jedinou zasmušilou osobou se tu zdála oslavenkyně. Viděl to i Wyatt Earp, jenž si se značnou nevolí vykartáčoval nový klobouk a šaty a přijal osobní pozvání na večírek.

Ale pak si najednou všiml, jak se Susaniny oči rozzářily při pohledu na muže, jenž právě vešel do haly. Byl to vysoký, hubený muž. Kovboj. Wyatt se na něj podíval. Bill Hogeeter!

To, co Wyatt už několik dní tušil, především od chvíle, kdy vyřídil pozdravy od otce a sestry, a Susan se zeptala právě jen na předáka, se nyní potvrdilo. Susan se ze společnosti brzy vytratila. A Hogeeter po chvíli taky.

Wyatt chvíli vyčkal a pak nepozorován také vyšel ven. Nedaleko spatřil vysokou Hogeeterovu postavu a zcela zřetelně ho slyšel, jak říká: „Jsem tady.” Susan po chvíli odpověděla: „Ano.” Pak bylo ticho. Potom se Hogeeter drsně zeptal: „Kdo je ten nafoukanej páv?” „Prosím, takhle o něm nesmíte mluvit, Bille. Chce si mě vzít.” Muž se tlumeně zachechtal. „Vzít? Vás? Ten zdrcnutej žok peněz?” „Bille, jestli se mnou budete takhle mluvit, tak se vrátím dovnitř.” Muž chraptivě sykl: „Zemřeš, Susan, zemřeš jako tvoje matka!” „Co…,co víte o mojí matce?” zakoktala vyděšená dívka.

Bill přistoupil blíž a pokračoval: „Seš ztracená. Zasvěcená smrti! Vím to vod tvýho táty. Nechal tě přece vyšetřit v St. Louis. Nebo snad ne? He?”

Dívka si prsty přikryla ústa. Úpěnlivě vyhrkla: „Ale řekli mi přece, že jsem zdravá. Otec to taky ví… Jsem zdravá…!“

Odporný Bill Hogeeter se tiše a cynicky zasmál: „Hovno seš. Je konec, je po všem. Nebudeš žít ani rok. Tvýmu tátovi to řekli doktoři. Doktoři, slyšíš! A proto seš mi ukradená, Susan Hollisterová. Za rok už budeš hnít pod zemí! Už za rok, ale já budu ještě žít, žít mnoho let…“ Smál se a smál a cinkaje ostruhami opouštěl prostranství před domem. Susan zůstala stát jako zaražená do země.

Najednou se rozvzlykala. Vzlykala tak, že to muži, jenž stál opodál ve stínu, sevřelo srdce. Zvolna jí položil ruku na rameno. Susan byla tak zoufalá, že si toho zprvu ani nevšimla.

„Slečno Hollisterová,” pravil marshal něžně. „Pojďte, odvedu vás k ostatním.”

Susan zavrtěla hlavou a dál plakala. „Nechci! Ne, já nechci! Já to věděla. Vždycky jsem to věděla. Tušila jsem, že mi lžou. On má pravdu. Jsem ztracená. Za rok tady už nebudu…. Musím zemřít… stejně jako matka…“ A opět se začala otřásat usedavým pláčem. Wyatt se ji snažil utišit, ale nebyl dostatečně šikovný. V tu chvíli se rozletěly dvojdílné dveře z haly. Výkřik patní těm dvěma, stojícím před domem těsně vedle sebe. Wyatt spatřil siluetu Everetta Collandera. „Susan!” vyjekl Everett.

Wyatt zvedl ruku. „Našel jsem slečnu Hollisterovou tady. Necítí se dobře. Zřejmě jí nesvědčila whisky a tabákový dým.” Dívka zvedla hlavu a pohlédla na marshala. „Ano, to bude tím.”

Collander k ní přispěchal a dovedl ji ke dveřím. „Pojď, srdíčko, pojď, ještě se projdeme na vzduchu…“ Wyatt opustil večírek.

Netrvalo dlouho a zaslechl typický cinkot ostruh. A pak spatřil i jejich majitele. Rychle se vydal za ním.

„Hogeetere!” Kovboj se prudce otočil. V ruce držel kolt. „Vy máte ale špatný svědomí,” usmál se Earp.

„Wyatt Earp!” vyhrkl Bill chladně. „Vy jste mi tady eště tak chyběl. Nechte mě laskavě na pokoji.” Wyatt došel až k němu. „Schovejte ten kolt…“ Kovboj ho nemínil poslechnout ani náhodou.

Vtom Wyatt kopl a trefil špicí holínky kovbojovo zápěstí. Kolt vyletěl Hogeeterovi z ruky.

„Panebože!” roztáhl Texasan paže. „Ty seš ale mizera, Earpe. Nejdřív mě zbiješ a teď do mě eště kopeš. Přísahám, že příště budu na řadě já.” Sklonil se a hledal kolt. Pak chtěl jít dál.

Wyatt ho popadl za rukáv. „Poslouchejte, Hogeetere, vy jste před chvilkou proved velkou sprosťárnu. Slyšel jsem každý slovo, který jste tý ženě řek. Mám teď jenom jednu otázku: je pravda, co jste jí říkal?”

„Jo,” sykl Texasan. „Je. A já z toho mám radost. Dobrou noc, marshale!” Schoval kolt, otočil se na patě a cinkaje ostruhami odcházel přes Mainstreet.

***

Když Everett Collander doprovodil Susan zpátky do domu, večírek skončil. Postarala se o to Susanina tetička, malá, kulatá, energická osoba. Hosté měli porozumění a rychle se vytratili. Nakonec se rozloučil i Collander a odešel domů. Město ztichlo. Svítilo se už jen v několika málo oknech.

Everett Collander myslel na svoji lásku, nic zlého netuše. S lehkým srdcem došel domů, otevřel si a vstoupil do temné předsíně… Ale když vešel do obývacího pokoje, měl podivný pocit, že není sám. Bleskurychle se vrátil na chodbu, zastavil se a naslouchal. V obývacím pokoji zavrzala prkna podlahy. „Nesmysl. Slyším duchy,” říkal si. Ale pak prkna znovu zavrzala.

Everett zůstal stát jako přikovaný. Strach mu sevřel hrdlo.

Pak se mu zdálo, že před oknem přeběhl stín.

Otočil se a šplhal po schodech nahoru do ložnice. Třásl se strachy.

Nahoře skočil do postele a přetáhl si přikrývku přes hlavu. Ale strach ho neopouštěl.

Pak si uvědomil, že ve skříni stojí dvě nabité vzácné pušky. Pomaličku si stahoval přikrývku z tváře.

A zase zavrzání prken! Tentokrát z chodby před ložnicí! Hrudí mu projel ledový mráz.

A potom zřetelně zaslechl zacinkání velkých ostruh. Posadil se na posteli a zadržoval dech. Srdce se mu zastavilo. Přestože byla tma, uviděl, jak se pohnula mosazná klika dveří. Collander vyjekl strachy. Spíš zaječel. Dveře se se zaskřípáním otevřely. Everett zavřel oči.

Pak uslyšel drsný mužský hlas: „Vstaň, brachu!”

Collander otevřel oči a uviděl nejasné obrysy muže mezi dveřmi. Třásl se po celém těle. „Vstaň!” zopakoval muž důrazně. Ale když se nepohnul, muž do něj kopl a shodil ho z lůžka.

„Vstaň a běž napřed!”

Collander se ztěžka zvedl, zaúpěl a vykročil ke dveřím. Muž ho vedl před sebou po schodech dolů. „Přidej!” rozkázal. Dole ho strčil do prázdné temné místnosti. Collander se pomalu otočil a zeptal se: „Co mi chcete?” „Zemřeš!” „Zemřu…,“ povzdechl si novinář. „Jo, protožes mi sebral ženu!” „Ženu? Já? To je přece nesmysl! Kdo vlastně jste? Já vás neznám!” „Buď zticha, tlusťochu. Připravils mě vo Susan, a proto teď zemřeš!”

Novinář měl pocit, že špatně slyší. „Susan?” zeptal se přidušeně. Kdesi v hloubi duše se zableskla jiskřička naděje. Na dně jeho zbabělé duše vzklíčila myšlenka na záchranu.

„Susan…,“ vykoktal. „Nerozumím vám, pane. Susan… Vždyť já ji vůbec nechci!”

„Nežvaň, chlape! Zemřeš! Sebrals mi jí. Dneska večer jsem s ní mluvil, nahoře v Lincolnstreet před domem…“

„Vy? Kdo vlastně jste?”

„Vo to se nestarejte, já taky nevím, kdo jste a jak se jmenujete. Vím jen, že jste mi vzal Susan. A proto jsem šel za váma, abych vás zabil!”

„Ale…,“ koktal zbabělec, „dyť jsem vám řek: vona mě nechce! Má v hlavě někoho jinýho. Nějakýho chlapa vod nich z ranče! Tak mi to věřte!”

„Lžeš!” sykl cizinec. „Tas svůj revolver. Musíš mít v ruce kolt, až zemřeš.” „Já… já nemám zbraň. Marshal zakázal nošení zbraní ve městě…“

„Marshal,” zavrčel vetřelec. „S tím si taky eště promluvím. No tak, honem. Chytej, tady je tvůj kolt. Je nabitej. Jenom natáhni kohoutek.”

Muž hodil po Collanderovi těžký předmět, ten ho udeřil do holeně a spadl na zem. „No táák, zvedni ten kolt a do toho!”

Collander zíral na temnou skvrnu na parketách. „Já… já neumím střílet…, nikdy jsem revolver nedržel…“ „Neřečni! Mám málo času! Seber ten kolt! Nebo s tebou zametu!”

Novinář se sklonil a sáhl po koltu. Ležel mu v dlani jako olověné závaží. Nikdy nedržel v ruce zbraň. Nikdy to neměl zapotřebí. Zpotil se. Vědomí, že má zemřít, že je ztracen, mu sebralo síly. „Do toho!” ozval se cizinec.

„Já ji nechci, pane. Fakt ne…! Šel jsem jenom po jejím majetku!”

„No právě!” přerušil ho cizinec chladně. „Zvedni ruku a natáhni kohoutek!”

„Nemůžu! Nemůžu! A já tu krásnou ženu nechci! Ani do ní nejsem zamilovanej…, byla to jenom její krása, se kterou jsem se chtěl chlubit!”

„Ticho buď! Chtěla si tě vzít! Zaslepils ji svejma prachama. Za to teď zemřeš! Kupředu, máš eště šanci. Dopřeju ti první ránu!” Ale to nebyla žádná šance. Everett to věděl. Byl ztracen. Vzmohl se jen na reflexivní pohyb, když pozvedl ruku s koltem. Ze tmy práskl výstřel. A Everett Collander byl mrtev.

***

Celý den chodili lidé kolem papírem přelepených oken a nikdo netušil, že za nimi leží mrtvý muž.

Byl to Wyatt Earp, kdo s ním o den později chtěl mluvit. Týkalo se to reklamního štítu nad vchodem, který se v jednom rohu uvolnil, a hrozilo, že někomu spadne na hlavu. Dveře byly zamčeny. Wyatt se pokusil dostat dovnitř přes dvůr. Tam měl úspěch. O tři minuty později našel mrtvého.

Ihned se vrátil do Marshal’ s office a dal instrukce svému zástupci, blonďatému Kidu Kayovi.

„Dej to do pořádku, Kide. Dej vědět Docu Croftovi a starostovi. A pak běž do Lincolnstreet a řekni slečně Hollisterový, co se stalo. Já musím odjet.” „Kam?” „Za tím mužem…“

Zatímco zpráva o smrti novináře Collandera rozbouřila město, seděl Wyatt v sedle a ujížděl prérií směrem k dalekým Red Hills.

***

Bill Hogeeter měl nyní už jen jeden cíl: poté, co zabil Collandera, dokončí svoji práci na Měsíčním ranči. Přijel do těchto končin, aby se pomstil. Aby zničil rančera Patricka Hollistera. A to nyní taky udělá.

Už neměl důvod, aby na něco čekal. Naopak, nyní si už musel pospíšit. Z města za ním určitě jel muž, kterého se Bill Hogeeter bál.

Vlk tušil přítomnost svého nepřítele.

Hogeeter ujížděl celou noc. Pokaždé, když šiml zpomaloval, vrazil mu své velké ostruhy do slabin. Pak zvíře znovu přidalo. Při ranním rozbřesku měl za sebou už hodně mil.

Ale teprve když slunce rozprostřelo nad prérií nejvíce svých paprsků, zastavil u vody a rozdělal malý oheň, na němž si připravil kávu. Naplnil obě čutory na vodu. Snědl kousek sušeného masa a skývu chleba, a když se kůň dostatečně napil, vyhoupl se znovu do sedla a vyrazil.

Pozdě odpoledne spatřil v údolí zákrutu Rock Creeku. Byl na hranici Hollisterova ranče. Bill Hogeeter sebou najednou trhl, otočil se a překvapeně hvízdl.

Nahoře, na vrcholku jednoho z kopců, stál jezdec. Hogeeterův ostříží zrak ihned rozpoznal, že je to žena. Mary Hollisterova.

„Tu mi posílá sám ďábel,” zakrákoral. Pravačka, ve které svíral otěže, se zachvěla. Kolem úst přelétl ošklivý úšklebek.

Teď ho spatřila i ona.

A poznala ho. Na okamžik se zarazila, pak strhla vraníka a ujížděla pryč. Hogeeter dal koni ostruhy a vyrazil za ní. Když dojel na kopec, spatřil ji dole v údolí. „Hejjááá!” zvolal a znovu pobídl šimla. Ale vraník rančerovy dcery byl vynikající běžec. Bill Hogeeter by ho nikdy nedostihl.

Jen ďábelská náhoda dopomohla tomu, že vraník klopýtl a vyhodil Mary ze sedla. Ve vysokém oblouku vyletěla do vzduchu a dopadla pod křoví na kamenitou půdu. Zůstala ležet bez hnutí, obličejem obrácená k nebi.

Když pak u ní Hogeeter zastavil, spatřil bledou dívčinu tvář a ihned poznal, že je mrtvá. Při pádu si zlomila vaz. Otočil se a nechal ji být. Po chvíli však za sebou zaslechl dusot kopyt.

Otočil se a spatřil vraníka mrtvého děvčete. Vytrhl ze scabbardu winchestrovku a vypálil na zvíře dvě rány. Kůň se vzepjal, dopadl, podlomily se mu běhy, spadl na přední a pak se položil na bok a bylo po něm.

Hogeeter zastrčil pušku do pouzdra a pozvedl podle svého zvyku bradu. Rozjel se ke svému cíli. Na Měsíční ranč.

***

Malý Joe Mclntyre ho spatřil už zdáli. Zastavil se u brány a díval se mu vstříc.

Hogeeter se pomalu blížil.

Když pak Mclntyre pohlédl do jeho rozbrázděné tváře, zděsil se, ale nevěděl proč. Jezdcův krutý výraz ho zaskočil.

„Ahoj, Bille!” zvolal nejisté. „Už se vracíš?”

„Jo.” zavrčel Hogeeter.

„Čekali jsme tě teprve za dva dny,” dodal Joe. „Vyřídils v Arkansas City něco?”

„Ale jo…,“ zabručel Texasan, dojel k napajedlu a sklouzl z uprášeného sedla.

Jeho pohled se zastavil na vysokém muži, jenž vyšel na verandu. Hogeeterovy oči se zúžily. Tam nahoře stál muž, kvůli kterému odjel z koňské farmy u Muskogee v Texasu.

Patrick Hollister! Bill si ho představoval docela jinak. Ne tak velkého, přívětivého a otevřeného. Za celou tu dobu, co byl na jeho ranči, se mu nedokázal podívat do očí, snad proto, že se bál, aby mu nekřikl do tváře: Přijel jsem tě zničit! Přijel jsem se pomstít!

***

Bylo půl jedné v noci.

Horko pomalu ustupovalo z pastvin, ale na dvoře ranče jako by ještě stálo.

Pat Hollister se právě vrátil. Vyslal všecky muže, kteří byli k dispozici, aby hledali jeho dceru. Mary se měla vrátit nejpozději k večeři a nyní bylo už po půlnoci. Rančerovu hruď svíral temný, nevyslovitelný strach. Ne, nevěděl, co se přihodilo. Ale nikoho nepodezříval. A nejméně ze všech by podezříval muže, který právě vjel do dvora. Billa Hogeetera. Zastavil se těsně pod verandou. „Nic?” zeptal se rančer. Texasan mlčel. Pomalu vystupoval po schodech na verandu. Zastavil se před rančerem a řekl: „Jel jsem s nima dostatečně daleko, abych si byl jistej“

Hollister přikývl. A pak kovboj řekl: „Protože s váma chci mluvit, Patricku Hollistere!”

Rančer se ohlédl. „Mluvit? Jo, jistě, Bille. Ale ne teď. Jistě pochopíte, že mám starost o Mary.”

„Jo jistě. Nejdřív to byla Susan, teď zas ta druhá. Jen si klidně mějte svý starosti, Hollistere. Já si s váma stejně promluvím. Přijel jsem sem jenom kvůli vám…“

Hollister se podmračil. Nechápal, oč Hogeeterovi jde. Nevěděl, o čem je řeč. „Co chcete?”

„Poslouchejte mě dobře, Patricku Hollistere. Přijel jsem z Texasu. Ale ne z Brasosu, nýbrž z jednoho malýho koňskýho ranče dole u Muskogee.”

„Cože?” zakoktal rančer. „Nerozumím vám, Hogeetere!”

„Nejmenuju se Hogeeter, Patricku Hollistere. Jmenuju se Cassebeater, pane Hollistere! Clint Cassebeater!”

Rančer ustoupil o krok. „Že jo!” vysmíval se kovboj. „To vám přece něco říká, rančere!” „Cassebeater?”

„Jo, Cassebeater. Já jsem malej Clint Cassebeater, kterýmu bylo sedům let, když jste byl předákem dole na ranči mýho bráchy…“

Rančer hmatal po zábradlí, aby se opřel. „Cassebeater!” vyhrkl tiše. „Ty… ty seš Clint Cassebeater?” „Jo, velkej předáku. Já jsem bratr Daveho Cassebeatera a mstitel.” Na verandě nastala nekonečná minuta ticha. Pak Pat Hollister řekl: „Mstitel? A za koho se chceš mstít?”

Texasan přistoupil těsně k rančerovi. „Mýho bráchu chci pomstít, Hollistere. V jeho poslední hodince jsem mu musel vodpřísáhnout, že se pomstím na tobě a na všem, co ti patří. Proto jsem se po jeho smrti vydal až sem, Patricku Hollistere. To já jsem, krad tvůj dobytek, to já ho vyháněl z pastvin. Tvář jsem si rozedral vo trny a křoví, aby to vypadalo na boj. A musel jsem zabíjet muže, který se mi postavili do cesty…“ „Vrahu! Bandito!” křičel na něj rančer.

„Eště počkej,” zarazil ho Texasan. „To eště není všecko. Udělám ti eště větší radost, Hollistere! Já nebyl v Arkansas City, ale ve Wichitě.” „Kde?” „Ve Wichitě, u tvý dcery Susan.” „U Susan!” vyhrkl rančer zděšeně. „To není pravda!”

„Ale jo, je. Mluvil jsem s ní. A řek jsem jí všecko. Všecko! Že musí zemřít. Ještě tendle rok. Jo, řek jsem jí všecko a cejtil jsem se přitom blaze!” Odmlčel se. Neprozradil, že to řekl hlavně proto, že si našla jiného. Neprozradil ani, že ho zabil.

Rančer najednou natáhl ruku před sebe a vykročil. „Uhni,” vzdychl. „Musím pryč, pryč! Nebo se zadusím! Musím hledat Mary! Mary!” Ale Texasan ho zastavil: „Nemusíš nikam spěchat, Hollistere!”

Rančer zůstal stát. Skelným pohledem zíral na schody verandy. „Nemám pospíchat? Jak to myslíš?”

Dvě slova, která Texasan vyslovil, zmrazila Hollisterovi krev v žilách: „Je mrtvá.” Rančerovi klesla brada. „Mrtvá…“

„Je mrtvá, jako bude Susan brzy a jako budeš za chvilku mrtvej i ty, Hollistere!”

Rančer hrozbu neslyšel: „Mrtvá?” zamumlal. „Mrtvá? Tys ji zabil?”

Texasan zasyčel: „Zabil? Já? Ale jo, zabil jsem ji.”

Rančer po vrahovi skočil a zatnul mu prsty obou rukou do krku. Pak ale práskl výstřel a sevření se uvolnilo.

Patrick Hollister klesl k zemi.

Umíral.

Krvelačný Texasan se mu nakonec ještě posmíval: „Je konec, Hollistere. Pomsta je dokonaná. Susanina matka se měla stát Daveho ženou. Miloval ji jako nic jinýho na tomdle světě. Tys mu ji sebral… a teď za to přišel trest. Pozdě, ale vo to horší trest…“

Bill Hogeeter, ve skutečnosti texaský koňák Clint Cassebeater, se otočil.

Když se vyhoupl do sedla, uslyšel jen poslední rančerovo zachroptění. Dave, jeho starší bratr, jenž už několik týdnů ležel pod žlutou texaskou zemí, by byl spokojen… Clint Cassebeater o tom byl přesvědčen.

***

Poté, co na ranč dorazil i Wyatt Earp, a poté, co vyslovil domněnku, že si myslí, že rančerovým vrahem je Bill Hogeeter, přemluvil kovboje, aby zůstali na ranči a starali se o něj. Kvůli Susan. „Žádný člověk nemůže zodpovědně říct, kdy přijde náš konec,” poznamenal na námitku, že lékaři dávají Susan jenom rok života. Vrahovu stopu pak sledoval sám. Wyatt Earp.

Když dorazil k řece Arkansas, pochopil, že tady u žádného brodu nemůže najít stopy. V noci silně pršelo.

Avšak po chvíli spatřil jezdce. Wyatt se k němu rozjel, a když se octl blíž, poznal, že jde o Indiána.

Indián před ním prchal. Když však zjistil, že neunikne, zastavil a se stoickým klidem se na Wyatta zahleděl. Wyatt na něj ostře pohlédl a krátce ho pozdravil.

„Co chceš?” zeptal se Indián. Černočerné oči spočívaly na bělochově tváři. Wyatt rozevřel sako a ukázal stříbrnou hvězdu na hrudi. „Nic jsem neprovedl,” řekl Indián, nespouštěje oči z Wyattovy tváře. „Chci se na něco zeptat.” Indián zvedl bradu. „Ty jsi Komanč?” zeptal se Wyatt. „Jo.” „Přijels přes řeku?” „Jo.” „Takže jsi jel přes žlutou rovinu?” „Jo.”

„Potkals jezdce? Bělocha? Jede na šedým koni, má šedivý klobouk a vybavení z Texasu…“

Rudoch zavrtěl hlavou. „Nevzpomínám si. Včera jsem byl v Tulassy…“ „V Tulassy? To je přece na opačný straně žlutý roviny, v Texasu!” „Jo.”

„Tos nepotkal na celý tý dlouhý cestě bělocha, kterej by odpovídal mýmu popisu?” „Ne, nevzpomínám si.”

„Je velkej skoro jako já, má široký ramena, nosí kolt a jeho ostruhy jsou veliký, zlatý, ve stříbrným ukotvení a…”

„Viděl jsem ho,” přerušil ho Indián.

„Tys ho viděl?”

„Viděl jsem muže s ostruhami z hvězd.”

„Kde to bylo?”

„V Tulassy.”

„V Tulassy? To není možný! Musel by jet jako ďábel!”

„To taky jel.”

„Jak to víš?”

„Viděl jsem ho u nájemné stáje. Jeho kůň měl krvavé boky a pěnu u úst.” „Děkuji ti!”

Wyatt pobídl koně, dojel těsně k Indiánovi, dal mu jeden ze svých černých doutníků, sám si taky zapálil, cvrnkl do klobouku a byl pryč.

***

Wyatta čekala dlouhá cesta.

Přišel na ní o koně, kdosi mu ho v noci ukradl, když se bavil u ohně s několika osadníky, cestujícími na Západ. Nakonec musel nasednout na dostavník a cestovat dál tímto způsobem.

***

Když přijel dostavník, Texasan stál ve stínu malé poštovní stanice. A pak spatřil muže, vezoucího se na střeše. Musel si promnout oči, protože jim nevěřil. Ta hnědá, uprášená tvář docela určitě patřila Wyattu Earpovi… Texasan vyčkával. Dostavník zastavil, Wyatt seskočil a kočí odešel na stanici.

Další okamžik už Texasan využil: vykročil ze stínu a vší silou udeřil Earpa do hlavy pažbou pušky.

Wyatt zůstal ležet vedle vozu jako mrtvý. Cassebeater se k němu sklonil, že ho odtáhne pryč, kousek ho potáhl, alespoň do stínu, ale zaslechl poštmistrovy kroky. Nechal toho, zmizel ve stínu, odešel za roh a za okamžik už byl pryč.

***

Když se Wyatt probral, zjistil, že leží vedle plotu corralu a že je celý promáčený.

Nad sebou spatřil prastarou, vrásčitou mužskou tvář. Dvě hnědé oči na něj starostlivě hleděly. „Hej…, pane, tak už se konečně vzpamatujte! Co se stalo? Jak jste se sem dostal? Nevypadl jste z dostavníku…?“

Wyatt spatřil, že stařík drží konvici s vodou. To byla zřejmě příčina, že je nyní tak mokrý. Wyatt polkl, strhl si klobouk a ohmatával hlavu.

Zatraceně…, zdálo se mu to, nebo viděl uprášené holínky s velkými zlatými ostruhami, když padal k zemi?

Zaúpěl a vstal. Zátylek ho bolel jako sto čertů. Někdo ho praštil. Možná ho chtěli zabít… Wyatt si změřil starého muže. „Vy jste zdejší poštmistr?” „Jo, vypadá to tak. A kdo jste vy?” „Já… byl jsem v dostavníku. Teda, na střeše…“ „No, to jste si teda užil. Tam nahoře se hromadí nejvíc prachu…“

Wyatt si znovu ohmatal lebku a přerušil starce: „Jak to? To se na kočího tolik nepráší?” „Taky, ale nahoře se prach točí. Zvíří se…“ „Aha.”

„Jo, jen se klidně starýho Bena Hollowaye zeptejte, mladíku. Jezdil jsem sedumnáct let jako shotgun ,ozbrojená ochrana dostavníku.”

Wyatt se podíval na corral. „Eště jeden dotaz, pane Hollowayi. Můžete si dovolit prodat koně?”

Muž ucukl. „He! Zbláznil jste se? Jsem vobchodník s koňma? Mám tady jenom spřežení na výměnu. Tady nenajdete ani jedno kopyto navíc…“ „Jasně.”

Wyatt si narazil klobouk na hlavu, nejistými kroky došel k napajedlu a strčil do něj hlavu.

Pak se rozhlédl. Poštmistr stál u vrat a nedůvěřivě si ho měřil. „Jak daleko je do Tulassy?” Muž se zašklebil. „Myslíte pěšky?” „Lítat bohužel neumím.” „No,” podrbal se muž na hlavě. „To se teda projdete.”

Wyatt se otočil, že půjde. Pak se ale ještě jednou obrátil a zeptal se: „Neviděl jste tady jezdce?”

„Kdy jako?”

„Před chvílí, když tu byl dostavník, nebo chvíli potom…?“

„Ne “Wyatt měl pocit, že muž nelže. Takže se mu o těch hvězdných ostruhách přece jen zdálo. A co rána na hlavě? Asi spadl z dostavníku…

***

Tulassy bývalo malé městečko, které mezitím už dávno zmizelo z povrchu zemského. Čtyřicet let po jeho založení tu bostonský obchodník s koňmi Austin Leverhot nalezl ropu. Město jí muselo ustoupit.

Ale kdysi tu pulzoval divoký, dobrodružný život. Celá kniha by se dala napsat o tomhle zaniklém texaském městě Tulassy. Ale nás zajímá jenom den, kdy se tu objevil náš přítel.

Samozřejmě že se tu neobjevil jen tak. Kam Wyatt Earp přišel, tam se taky brzy něco semlelo. Jednou, o mnoho let později, bude říkat: „Ví čert, jak je to možný, ale všude, kam jsem přijel, to vypadalo, že na mě čeká nějaký dobrodružství. Já ho ale přitom nevyhledával…“

Den, kdy do města přišel unavený, vyhublý, utahaný muž z Missouri, byl smutným dnem. Sám si na něj vzpomínal nerad. Byl jednoduše beznadějně utahaný. Nejraději by si vzal pokoj v některém hotelu a prospal tři dny.

Ale když si v krčmě Mexičana Floria Gusepata dopřál vydatné jídlo a pohár tampica, udělalo se mu hned líp.

Co dál?

Potřeboval koně.

Muž bez koně byl v těchto končinách polovičním mužem.

Mexičan mu doporučil nájemní stáj Lewta Colemanse. Wyatt tam šel a rovnou se zeptal na jezdce s ostruhami z hvězd. „Ne, pane, takovýho chlapa jsem tady neviděl,” tvrdil obchodník. Takže Indián lhal? „Je tu eště nějaká jiná nájemní stáj?” „Ne.” Damned, mohl odpřisáhnout, že mu rudoch řekl pravdu. Wyatt si prohlížel koně ve stáji. Pak ukázal na jednoho ryzáka. „Kolik?” zeptal se jen. „Sedumdesát dolarů.”

Wyatt zavrtěl hlavou. Ryzák byl přitom jediným koněm, do kterého by řekl, že vydrží zpáteční cestu. A Wyatt domů musel. Co tady? Na špatném koni pronásledovat vraha?

Myšlenka na muže s hvězdnými ostruhami Wyatta vzpružila. Ještě si znova prohlížel ryzáka a najednou zaslechl rozhovor dvou mužů, kteří stáli mezi koňmi a povídali si o soutěži ve střelbě, která měla ve městě odpoledne proběhnout.

„Chtěl bych vyhrát toho koně. Hlavní cena je černej hřebec z ranče D. Vynikající zvíře…“

Wyatt vstal a pomyslel na těch pár dolarů, co mu zbyly v kapse. Jestli si má koupit toho ryzáka, zbyde mu tak málo, že mu to ani nevystačí na zpáteční cestu. Vlakové spojení k severu nevedlo. Dostavník jel do všech světových stran, jenom ne na sever. Soutěž ve střílení.

Wyatt stál bez hnutí vedle obchodníka mezi koňskými těly a uvažoval. Kdysi se už jedné takové soutěže zúčastnil. Jenom pro radost. A vyhrál.

Ale co to tenkrát bylo za střelce? Nedělní střelci… Zato tady v Texasu to určitě vypadalo jinak. Podmínky byly jistě tvrdší. A mohl si vůbec takový pobyt dovolit? Pobyt? Jaký pobyt? Blesklo mu hlavou. Potřebuješ koně! Wyatt odešel ze stáje bez pozdravu. Na ulici si přečetl plakát o soutěži. Účastnický vklad: jeden dolar. Wyatt vyrazil.

Nyní pochopil, proč je hlavní ulice tak liduprázdná. Všichni se shromáždili venku na západním okraji města.

Wyatt se protlačil masou zvědavců. Zrovna se dostal k zábraně před střeleckými pozicemi, když nějaký vousatý muž klepl kladívkem o dřevo: „Konec. Už je tu dvacet lidí!”

Střelba začala. Wyatt smutně pozoroval dění, ale ať počítal, jak počítal, soutěžících bylo jenom devatenáct.

Tak zavolal na rozhodčího: „Hej, pane, neumíte počítat, nebo taky střílíte?” „Já, proč?” „Dyť soutěží jenom devatenáct chlapů! Chtělo by to eště jednoho!”

Muž odešel, klepl každého soutěžícího do ramene a počítal je. „Fakt je jich devatenáct! Takže kdo eště chce?” Vedle Wyatta byl klid. Tak překročil bariéru a přihlásil se.

Rozhodčí se podíval na jeho winchestrovku. „Tím se chcete strefit do terče?” „Zkusím to.” „Je to daleko. Měl byste mít větší pušku…“

„Dej mu pokoj, Jime!” ozval se nějaký divák. „Jestli umí střílet, strefí se i s tímhle!” Wyatt byl v prvním kole poslední na řadě.

Nejlepší zásah byl zatím na čtvrté pozici. Wyatt Earp přistoupil k palebné čáře, zvedl pušku, krátce zacílil a vystřelil.

Za terčem se vztyčil chlap, podíval se na terč, promnul si oči a ještě jednou se podíval. Pak si zase sedl. Strhl z hlavy klobouk a praštil s ním o zem. Pak vyskočil a běžel ke stolu rozhodčích: „Dvanáctka! Rovnou do černýho středu!” „Cože?” rozhodčí vstávali od stolu. Všichni se šli podívat. Wyatt se opřel o pušku a zapálil si doutník. Chlapi se vraceli a křičeli jeden přes druhého. „Fakt dvanáctka! Šťastná rána, pane!” Bylo zahájeno druhé kolo. Wyatt trefil dvojku. Nejlepší zásah byl do sedmičky. „Cíl je moc daleko!” zlobili se muži. „Ale cena za to stojí!” ozvalo se z publika. Za smíchu a výkřiků začalo třetí kolo. Nejlepší muž zasáhl devítku.

Jeden z diváků drcnul do Earpa: „Hele, když budete mít taky devítku, tak máte stejně jako Donald Harper! A bude rozstřel!”

Wyatt strefil devítku.

Musel nastoupit proti Harperovi. Třicetiletý farmář Donald Harper strefil sedmičku, osmičku a šestku. Pak bylo ticho. Slunce nemilosrdně pražilo. Muž u terčů zavěsil nový bílý terč. Muž z Missouri zvedl pušku. Třikrát po sobě rychle a krátce vyštěkla. Rozhodčí strhl terč a hnal se s ním k porotě.

Nikdo to nedokázal pochopit, ale bylo to tak: černá díra dvanáctky byla protržena třemi kulkami. Zcela zřetelně a jasně.

O pár minut později dovedl šéf poroty Wyatta ke stáji a vyvedl nádherného černého hřebce. „Tak, pane! Ale sedlo si už musíte koupit sám.”

***

Čekala ho ještě dlouhá cesta, plná překážek. Za několik dní překročil řeku Cimaron a urazil vzdálenost, že by se do Wichity vracel déle než týden. Ale hnal se za vrahem a neznal únavu.

A také hledal svého plaváka. Přestože jeho nový vraník byl vynikající, nemínil na svého starého přítele zapomenout. Měl ho rád a dal by za něj všecko. Ujížděl na jihozápad.

Na jednom malém ranči se dozvěděl, že jeden z kovbojů viděl jeho muže před několika dny.

„Jo,” tvrdil blonďatý kovboj. „To by moh bejt von. Seděl u vohně a vařil si kafe. Na hlavě měl šedivěj klobouk, vpředu vohrnutej…“ „Přesně!” ozval se Wyatt. „A co jeho ostruhy?”

„Nevím přesně, byly skoro celý v písku, ale řek bych, že se zlatě leskly a že musely bejt zatraceně veliký…“ Wyatt uháněl dál.

Země pod kopyty jeho koně byla stále sušší. Potkával stále méně měst a viděl stále méně stád dobytka.

Ve večerních hodinách 19. července vjížděl utahaný a žíznivý Earp na Mainstreet městečka Comanche Falls.

Poté, co mu dal pít, přivázal vraníka před saloonem a ploužil se ke schůdkům… a vtom se prudce ohlédl.

Naproti, ani ne šedesát yardů odtud, cválal přes Mainstreet jezdec. Jezdec, který seděl na jeho plaváku.

Wyatt tam stál jenom zlomek vteřiny a zíral do ústí uličky, ve které kůň i jezdec zmizeli.

Pak do něj vjel život. Všechna únava byla pryč. Otočil se, jedním skokem se octl v sedle a už se hnal za svým koněm. Za chvíli byl na deset yardů za stíhaným jezdcem. Mohl odpřisáhnout, že jede na jeho koni. „Hej!” zvolal. Muž se otočil. Wyatt spatřil na vestě toho muže texaskou šesticípou hvězdu. Muž na něj tázavě pohlédl. Wyatt přijel blíž. „Vy… vy jste šerif?” „Jo. Co chcete?”

„Chci se zeptat, jak jste se dostal k mýmu koni!”

Šerif se docela otočil. Ve tváři se mu mísila nedůvěra se zlobou. „K vašemu koni?” „Jo, to zvíře patří mně. Někdo mi ho před Tulassy ukrad.” „All devils,” zaklel šerif a sklouzl ze sedla. Wyatt následoval jeho příkladu. Oba muži stáli těsně vedle sebe a zkoumavě hleděli jeden na druhého. „Kdo jste?”

„Přicházím z Kansasu. Moje jméno je Wyatt Earp, pronásleduju jednoho vraha…“ „A vy tvrdíte, že tenhle plavák patří vám?” „Jo, to tvrdím.”

„Poslouchejte, pane, já jsem šerif v tomdle městě a za celej život jsem nic špatnýho neproved. Tohodle koně jsem koupil před pár dnima u koňskýho handlíře Ruffaye. Za pěkný peníze…” Tak se rozjeh za Ruffayem.

Po pěti minutách bylo vše jasné. Kdosi tu plaváka vyměnil za jiného koně. Měl na sobě texaské oblečení, šedivý klobouk a, veliké zlaté ostruhy. Wyatt tiše hvízdl.

Do dvora vešel krásný plavý kůň, došel k Wyattovi a otřel se mu hlavou o rameno. Šerif přikývl.

Pak odvázal sedlo. „All right. Vinn Gennan se eště nikdy nepodílel na žádný křivárně. Ta věc je jasná. Vezměte si svýho koně zpátky, pane.”

Wyatt sundal sedlo z vraníka a ukázal na něj: „Tady, šerife, vezměte si ho. Je to dobrej kůň, potřebuje jenom vyhřebelcovat.”

Šerif nevěřícně hleděl na muže z Kansasu. „Hej, to jsou nějaký špatný vtipy, ne?” „Vůbec ne, šerife.”

Gennan přistoupil k vraníkovi. Obchodník, stojící za ním, poznamenal: „Na vašem místě bych ten dárek vzal, šerife. To zvíře je třída! Je to vidět, i když je uprášenej…“

Toho dne získal Wyatt nového přítele. Setká se s ním za dlouhá léta znovu. Na okraji jedné pouště…

Ten den skončili spolu v saloonu a vyprávěli si o svých zážitcích a o Texasu. Když se Wyatt loučil, už věděl, že jede ve stopách muže s ostruhami z hvězd. Byl tady.

Dožene ho a zatkne ho. I kdyby za ním měl projet celé Llano. Nevrátí se, dokud ho nedostane…

***

Bylo krátce po poledni, slunce stálo vysoko na obloze, ze žlutého písku čněly osamělé kaktusy a sem tam suché křoví. Wyatt sklouzl ze sedla, lehl si na zem, přikryl si tvář kloboukem a snažil se co nejméně dýchat, aby do sebe nenabíral horký vzduch a nezatěžoval zbytečně plíce a srdce víc, než bylo nezbytně nutné. Pak usnul. Probudilo ho tiché odfrknutí plaváka. Když otevřel oči, spatřil na sto yardů před sebou tři jezdce. Indiáni.

Wyatt vyskočil jako pružina. Ti tři byli fantaskně barevně oblečení a upravení. Přijížděl na neosedlaných ponících. Komančové. Damned, to tady ještě existovalo?

Wyatt skočil za koně, vytrhl winchestrovku ze scabbardu a položil hlaveň přes uprášené sedlo. Rudoši si toho všimli, ale klidně se mu dál přibližovali.

Zastavili se až deset yardů od něj. Pak vyjel kupředu jenom jeden z nich. Jeho dlouhé stříbrné vlasy mu spadaly v loknách na rameno. Měl čelenku z hadí kůže. Vzadu z ní vyčnívala dvě orlí pera.

Wyatt polkl. Damned! Už to bylo hodně dávno, co naposledy potkal indiánského náčelníka, tenkrát to byl náčelník Siouxů Red Cloud.

A nyní se za nedalekou vyvýšeninou objevily další postavy Indiánů. Stáli tam bez hnutí a sledovali tři své druhy před Wyattem.

Heavens! Wyatt se kousl do rtu. Sním či bdím?

Tváře tří Indiánů před ním byly chladné a uzavřené. Uplynuly tři nekonečné minuty.

Jen nic neříkat! A žádnej pohyb! Říkal si Wyatt v duchu.

Bylo ticho.

Tíživé ticho.

A vedro.

Pak Indián se dvěma orlími pery promluvil: „Neschovávej se za koně a vystup před něj. Nemáš šanci.”

Wyatt polkl. V hrdle ho pálilo tisíc horkých jehel. „Co chcete?”

„Tebe. Pojď ven!”

„Nemám s vámi nic společnýho. Jeďte dál!”

„Pojď ven, bílý muži. Jsi vlk, který nesmí udělat už ani krok po téhle zemi.” Wyatta zachvátilo neblahé tušení.

Vtom Komanč řekl: „Jsem Bílý Orel “Bílý Orel. Wyatt o něm už slyšel. Před léty vedl Komanče do boje proti stovkám vojáků. Zpočátku měl úspěch, ale pak byly jeho kmeny poraženy a rozprášeny…

Náčelník řekl: „Jsme mírumilovní bojovníci. Ale ty jsi vlk a nahoře u modré vody, jižně od Cimaronu, jsi zabil tři naše druhy, přestože ti dávali sůl a maso.”

Wyatt pochopil, že se stalo přesně to, co čekal: Hogeeter mu nejdřív ukradl koně a pak zabil Komanče. A Komančové si ho nyní spletli s Hogeeterem. Jejich pomsta bývala vždy krutá. Ještě dnes své zajatce mučili k smrti.

Wyatt tiše nabil winchestrovku: „Poslouchej, náčelníku. Budu ti vyprávět příběh. Nahoře na žlutý rovině mi ukradli koně. Ukrad mi ho Texasan, kterýho pronásleduju, protože vraždil…“

Komanč se hořce pousmál. „To je ale starý příběh, bledá tváři. Bílý Orel ho slyšel už mnohokrát. Vždycky, když potkal bílého vlka. Neoklameš mě! Vyjdi z úkrytu!”

Wyatt hmátl do brašny, vytáhl stříbrnou hvězdu marshala a ukázal ji náčelníkovi: „Hej, Bílej Orle, znáš tohle? To patří mně! Jsem mužem zákona!”

„I tohle je starý příběh. Protože jsi vlk, který zabíjí, zabils i bílého šerifa…“ „Jmenuji se Wyatt Earp. Jsem marshalem ve Wichitě.”

Komanč ho zastavil gestem ruky. „Mlč konečně. Tenhle příběh není starý, ale je příliš špatný, než abych ho poslouchal. Wyatt Earp musí být starší než ty. A nejezdil by po naší savaně.„” „Pronásleduju vraha!” okřikl ho Wyatt. „Říkal jsem to!”

Ale Indián mu nevěřil. Earp musel něco udělat, aby se dostal z pasti, kterou na něj připravil vrah Hogeeter. Zoufale si lámal hlavu. „Umíš číst, náčelníku?” „Umím, ale neumím číst znaky bledých tváří.”

„Mám u sebe papíry, který ti dokážou, že jsem mužem zákona a že mi tahle hvězda patří.” „Neumím je číst.”

Wyatt horečně uvažoval. Ve winchestrovce měl deset nábojů. V koltech po šesti. Byl vynikající střelec a mohl by každou kulkou dostat jednoho z Komančů. Pochopil však, že nesmí střílet, ale že také nesmí déle čekat.

Zastrčil pušku pod rameno, obešel koně a rozhodnými kroky vykročil k náčelníkovi. „Tady: to je moje hvězda. A tady je papír, kterej ti dokazuje, kdo jsem. Jestli jsi skutečnej velkej náčelník Bílej Orel, tak je v tobě určitě dostatek moudrosti, abys pochopil, že nelžu.”

Rudoch překvapeně zíral na třpytící se hvězdu a na kus papíru, jenž mu Wyatt podával.

Bílý Orel po půl minutě sklouzl ze sedla a přistoupil k Wyattovi. Chvilku se mu ještě díval do očí a pak řekl: „Věřím ti!” Otočil se, vyskočil na poníka, zvedl ruku k pozdravu a chtěl odejet. Vtom Wyatt zvolal: „Ty mi věříš? Jak to?”

„Řeknu ti to: protože jsi přišel, i když jsi to neměl zapotřebí. Mohls bojovat. Ale nestáls o krveprolití. A přišels za mnou. To vyžaduje velkou odvahu. Muž, který zabil mé bojovníky, neměl odvahu. Byla to zbabělá hyena. Zastřelil je zezadu!”

Pak se Bílý Orel otočil a za chvíli se on i jeho muži ztratili Wyattovi z dohledu. Přežil to.

Honba za údajným Billem Hogeeterem pokračovala. Proč jel směrem do pustiny, do pouště, do míst, kde nikdo nežil? Tušil, že za ním uhání černý panter z Wichity? Asi ano. Po dvou dalších dnech dorazil Wyatt na malý ranč. Tři dřevěné budovy, jako zelený ostrůvek uprostřed žluté země. Uprostřed dvora stála studna. Wyatt dojel až k ní a seskočil.

Z jednoho domu vyšel mohutný muž s holou lebkou a vyhrnutými rukávy. Nedůvěřivě si měřil příchozího. „Co chcete?” zavrčel. „Můžu si vzít vodu?” „Jo, ale pak zmizte!”

Wyatt přikývl, napojil koně, doplnil zásobu vody a chystal se odejet, ale vtom ho za předloktí uchopila nějaká chlupatá ruka. Wyatt vzhlédl a spatřil tvář toho muže, šikmo položené oči a bezzubá ústa. Muž neměl žádné zuby, přestože mu mohlo být nanejvýš čtyřicet.

„Líbí se mi, že jste se nejdřív postaral vo svýho koně, přestože je na vás vidět, jak se vám lepí jazyk na patro. Můžete jít dál. Moje žena připravuje jídlo.” Wyatt přikývl.

Jídlo, po tolika dnech zase jednou pořádné jídlo! Wyatt se umyl, vypil pár hltů vody, pak ponořil ruce do džberu a osvěžil si i tvář. Potom následoval muže do domu. Ve dveřích jim vyšla vstříc rozložitá, přísná žena. „Bude jíst s náma,” řekl muž. Žena přikývla. Wyatt dostal prosté, ale výživné jídlo. Potom kávu. Muž položil ruce na stůl a zeptal se: „Hledáte práci?” Wyatt zavrtěl hlavou.

Muž se zamračil a vstal. Těžkými kroky mířil ke dveřím.

I Wyatt vstal. „Je mi líto, rančere, že vás musím zklamat. Jdu po jednom muži…“

Rančer mávl rukou. „Skoro jsem si to myslel. Hladověj vlk, kterej sleduje jinýho vlka. Kolik set mil třeba… Je to často tak…“ „Muž, kterýho pronásleduju, je vrah. Má na svědomí několik vražd.” Rančer přikývl a šel ven.

Wyatt poděkoval jeho ženě a vyšel na dvůr. Tam ještě poděkoval i rančerovi. Když pak seděl v sedle a rančer odcházel do stáje, zavolal pán ranče přes rameno: „Byl tady. Včera!” Wyatt ostře přitáhl otěže. Plavák mimoděk zvedl hlavu. „Kdo tu včera byl?” zeptal se Wyatt. „Váš muž.” „Vždyť ho neznáte!”

„Teď, když jsem viděl vás, znám ho. Taky tu seděl. Taky jsem se ho ptal, jestli nehledá práci. A řekl mi, že někoho pronásleduje…“

„Jel dál?”

„Jistě.”

„Kam?”

„Na západ. Do písku…“ Wyatt opustil ranč a namířil si to do horké, žhavé země.

***

Příští dopoledne Wyatt věděl, že brzy začne po celém Západě obávaná poušť Llano. Naděje, že by se přibližoval svému muži, byla mizivá. A přece to měl být den, kdy pekelné stíhání zločince skončí.

Když dorazil na hřeben mírného pohoří, musel si promnout oči. Pod ním se rozprostíralo zelené údolí, kterým protékala stříbrná stužka říčky a při níž dole stálo asi deset domů. Primitivních, dřevěných srubů. Seskočil z koně a díval se. Měl čas. Sundal sedlo, rozprostřel na zem deku a užíval si pohledu na oázu.

Tohle údolí mu připomínalo krajinu kolem Kansas City. Ta se rozkládala na velkých ložiscích soli, na nichž se vegetaci dařilo. Že by tady příroda vytvořila něco podobného? To Wyatt nevěděl. Jediné, co věděl, bylo, že vzpomíná na svůj zamilovaný Kansas. Hodiny plynuly.

Do města přijížděli jezdci a zase ho opouštěli k jihu nebo k severu. Nad město se zvolna snášel soumrak. Vedro povolovalo.

Muž na hřebenu kopce osedlal koně, nasedl a vedl svého plaváka do údolí, přímo mezi domy.

Už se objevily první stíny noci, když marshal Earp zastavil před barem, označeným štítem „U posledního saloonu”.

Seskočil, uvázal koně a vykročil ke dveřím. Ještě než je rozrazil, podíval se přes ně dovnitř.

U nálevního pultu stál jediný muž: byl vysoký a ramenatý. Wyatt ho viděl jen nezřetelně, avšak byl jako hypnotizován.

Způsobily to paty mužových holínek, na nichž zářily veliké zlaté ostruhy.

Muž u dveří se zhluboka nadechl. Sevřel ruce v pěsti, rozrazil dveře a byl uvnitř. „Hogeetere!” křikl do místnosti a jeho hlas se kovově rozlehl.

Muž u baru se prudce otočil. Rozšířenýma očima hleděl na muže, stojícího mezi dveřmi. Za jeho hlavou barvilo slunce oblohu do oranžova. Pak vrahova ruka sjela ke koltu, ale zarazila se těsně nad ním.

Muž u dveří tasil kolt o zlomek vteřiny dřív. Ze tmy se hrozivě zalesklo ústí hlavně. Barman zděšeně sledoval, co se děje. Vrah zůstal u baru, napjatý jako šelma před skokem. Marshalův hlas se znovu ozval: „Pojď ven, Hogeetere!”

Ale bandita zůstával u pultu. Chvíli trvalo, než promluvil: „Zatknuls mě, Earpe? Seš tady?” Pak vykřikl jako posedlý: „Seš tady? Pantere! Konečně jsi mě vyčmuchal, čmuchale? Já vo tobě věděl, každej den, každou hodinu!” „Pojď ven, Hogeetere!” Bandita stál a ani se nehnul.

Pak se to seběhlo velice rychle. Cassebeater padl k zemi a vypálil ke dveřím tři rány. Barman zadržel dech. Muž u dveří zmizel jako duch. Pak se ve dveřích objevil jeho klobouk. Bandita vystřelil. Do dřeva se zaryly dvě kulky. A když se klobouk objevil znova, práskl šestý výstřel.

Zasáhl plechový štít s reklamou. Kulka se odrazila a přesvištěla Mainstreet. Muž pak zvenčí znovu vešel. Barman zalapal po dechu. Wyatt Earp kráčel saloonem. V ruce neměl žádnou zbraň. Zastavil se těsně u vraha. „Vstaň, Hogeetere!”

Teprve tehdy bandita pochopil, že dohrál. Nekonečně pomalu se zvedal a pak se loudal před marshalem ven na ulici. Tam se zastavil. S rukama na nábojovém páse. Wyatt stál za ním. „Naproti! Do šerifova úřadu!” Texasan stál.

Wyatt do něj strčil a bandita se pomalu šoural k šerifovi. Jeho pozlacené ostruhy smutně cinkaly…

Prohrál, ale jeho cesta neskončila v tomto městečku. Pekelný chlap Wyatt Earp ho dovlekl přes půl Texasu zpátky do Wichity, kde byl vrah Clint Cassebeater alias Bill Hogeeter odsouzen podle zákona a pověšen na holé větvi stromu stojícího na východní straně města.

O jezdci s ostruhami z hvězd se brzy přestalo mluvit. Tím víc se začalo mluvit o Susan Hollisterové. Nevypočitatelný osud jí ponechal život, takže se brzy vrátila na ranč svého otce a starala se o něj.