William Mark

King Bell

Horký vítr vál od Tyler Hills dolů do údolí Crook Creeku.

Pod daleko přečnívající střechou verandy rančerova domu stál štíhlý, středně velký muž s výrazem hořkosti ve tváři, urousanými šedivými vlasy a šedýma očima. Na sobě měl na prsou rozepnutou kartounovou Košili, pískové austinské kalhoty a propocený klobouk nezjistitelné barvy. Jeho opálené, chlupaté ruce vězely palci za opaskem starého nábojového pásu.

Bylo 4. července 1877.

Rančer John Mead čekal na svého syna Larryho, co odjel do Dodge a vlastně už měl být dávno zase zpátky.

Vtom muž na verandě zvedl ruku a zastínil si oči.

V dálce spatřil drobný bod, v němž cvičené oko rozpoznalo jezdce.

O čtvrt hodiny později dorazil na dvůr mladý Mead na zpěněném koni.

Před verandou sklouzl ze sedla, dovedl unaveného hnědáka k napajedlu a nemotornými kroky zdřevěnělých nohou se vracel k verandě.

Rančer si přísně syna měřil, ale nic neříkal.

Larry byl blonďatý, urostlý chlapík. Došel k otci a zastavil se. Ruce položil na hrubě otesané dřevo zábradlí. „Walker už nic nedá,“ pravil dutě.

Mead shlížel na synovy zaprášené holínky. „Byls u Marloweho?“

„Jo, u něj a u Catwella. Ale nikdo z nich nechce nic dát…“

„A?“ zeptal se rančer.

Chlapec pokrčil rameny a rezignovaně je spustil. „Konec, otče. Dvě sucha za sebou v Kansasu eště nikdy nebyly. Banky vrazily peníze do lepších rančů. Nahoře na severu podpořily Hathawaye… Pro malý psy, jako jsme my, nic nezůstalo.“

„A Bell?“

„To je jedinej, kdo nepotřeboval žádnou pomoc.“ Rančer si širokou dlaní přejel přes obličej. „Jo, já vím… Pojedu za Jimem Tuscem.“

„Byl jsem u něj,“ dodal syn chraptivě. „Nemůže nám pomoct a ani nechce převzít ranč. Nemá cenu, abysme se trápili, táto. King Bell spolkne všechno!“

Rančer vzdorovitě pohodil hlavou. „Ne! Ten nedostane ani moji zem, ani můj dobytek, ani ranč.“

Larry zamyšleně hleděl na otce. „Co chceš dělat?“

„To nevím.“

„Ale něco udělat musíš. Máme eště skoro dva tisíce kusů dobytka, sedm kovbojů, čtrnáct koní a…“

„Spálenou zem!“ přerušil ho rančer. „Devatenáct set vyhublejch, žíznivejch longhornek, čtrnáct uštvanejch koní, sedům votrávenejch honáků a ty dle barabizny tady!“

Starý rančer se otočil a vešel do domu.

Po několika minutách se vrátil. Byl oblečen do vesty a v ruce svíral pušku. Vykročil ke corralu. Lany ho pomalu následoval.

Zatímco starý sedlal šimla, syn stál vedle něj a zlobil se. „Kam chceš jet? Todle přece nemá žádnej smysl! Makali jsme jako trestanci ze Sescattawy! Vykopali jsme kanál, dovedli na pastviny vodu…, kopali studny…, ale z nebe nepřišla ani kapka. Voda, co je na ranči, sotva stačí pro nás a pro koně. Nedá se nic dělat, pochop, že jsme prohráli!“

Rančer se prudce otočil a zamračil se. „A co bys chtěl! Mám prodat dobytek? Ranč bez dobytka není ranč!“

„Pastvina bez vody není pastvina!“

„Jo – já vím. Ale co mám dělat? V kraji nenajdeš nikoho, kdo by si koupil vyhublej, vyčerpanej dobytek – a když jo, tak mi za něj zaplatí směšnou sumičku, která nevystačí pokrejt ani ztráty, co jsme vinou sucha utrpěli… A jestli mám prodat půdu a všecko, co nám patří, tak si za to nepořídíme ani novej domek někde jinde.“

„Táto,“ naléhal syn, „budeme zase dva roky dělat u dřevorubců a vyděláme dost peněz, abysme si mohli pořídit jinej ranč!“

„Seš snílek!“ okřikl ho otec. „Čtvereční yard půdy stojí dneska trojnásobek toho, co stával. To jenom když musíš prodat, tak za to nic nedostaneš. A my už vůbec nic. Spálená země. Co s ní?“

„King Bell…“

Meadova tvář strnula v masku. „Larry, jestli ještě jednou vypustíš z úst to jméno, tak tě seřežu!“ Chlapec se odvrátil. Jeho otec ztěžka nasedl na koně.

Synovi lámalo srdce, když viděl ještě nedávno silného a činorodého muže teď tak unaveného a zničeného.

Když ho pak starý Mead míjel, syn ještě jednou vzal za otěže jeho koně. „Kam jedeš, táto?“

„Bojovat, Larry,“ odvětil rančer hrubě. „Nebudu dělat nic jinýho než to, co jsem dělal celej svůj život: bojovat. Kdysi jsem bojoval proti Osagům, pak proti bílejm banditům, zlodějům dobytka, a teď proti suchu. Budu bojovat dál!“

„To je ale nesmyslnej boj, táto. Není tu už nikdo, kdo by nám moh pomoct!“

Rančer opět pobídl koně a jeho syn pravil: „King Bell skoupil u Cattwella naše dlužní úpisy.“

Šiml se zarazil. Rančer zůstal stát jako vytesaný z kamene. Teprve po půlminutě se ohlédl. „Cos to říkal, Larry?“

„Bell skoupil naše papíry.“

Starý muž sklouzl ze sedla jako loutka a vykročil k synovi. „Řekni to eště jednou, Larry…“

„King Bell koupil naše papíry. Dávno přece víš, že chce naší zem. Nejenom sežehnutý pastviny, ale taky pozemek s budovama a kus půdy, co máme za horama. Chce tu žít, protože nikde není tak hezkej kousek světa jako tady u nás.“

Rančer zarflyšleně přikyvoval. „Takže to už ani za svým kamarádem Tuscem nemusím jezdit.“

„Ne.“

Mead pustil otěže a vykročil k domu.

Larry odsedlal šimla a odvedl ho zpátky do stáje.

***

Když večer nesnesitelné vedro poněkud polevilo, bránou na dvůr ranče vjeli čtyři muži. Vysoké, svalnaté, zaprášené postavy s bezvýraznými tvářemi. Sesedli, umyli se a pak už se z bloku mužstva linula vůně jídla.

Oba Meadové vyšli z hříběcí stáje a zůstali stát na dvoře u studny. Z bunkhousu vyšel hranatý muž a zvolal: „To byl poslední den, šéfe! Vod zejtřka jezdíme pro Kinga Bella!“

Mead sebou trhl, jako by dostal ránu bičem. „Cos to říkal, Tede?“

„King Bell nám dal prachy na ruku, šéfe.“

V rančerových šedých očích se zablesklo. „Ty sis nechal dát prachy na ruku?“

Předák nejisté přitakal.

„Ty taky?“ Mead sevřel ruce do pěstí. „Měl bych tě vypráskat z ranče. Ale neudělám to, jsem z toho všeho unavenej. Ale něco ti chci říct. Platil jsem vám poctivě až do posledního tejdne. Věděli jste, jak na tom ranč je. Kdo chtěl jít, mohl to udělat už dřív. A teď jdete všichni. Well, tak teda jděte. – Ale ty, Tede Hangáre, ty pudeš po svejch, protože nemáš koně. Když jsem tě před třema rokama vytáh v Dodge z vězení, neměls nic. Stal se tady z tebe předák, protožes byl dobrej. Ale svý peníze jsi nechal v saloonech. Pinto patří mně. Takže – seber si svejch pět švestek a vypadni. Jestli tě tady eště za čtvrt hodiny uvidím, budu střílet!“

Předák sklopil hlavu a šel.

Ostatní kovbojové čučeli před bunkhousem jako zmoklé slepice.

„A vy taky vypadněte, a sice hned! Za půl hodiny ať tady neni ani noha!“ A tak se stalo.

V noci přijeli z pastvin ještě dva kovbojové, sebrali si věci a odjeli. Mead a jeho syn stáli mlčky na verandě.

Když odezněl dusot kopyt koní těch dvou, rančer pravil, aniž by se podíval na syna:

„A kde zůstal Hal?“

Lany pokrčil rameny. „Já nevím.“

Kovboj Hal Rooney nepřijel.

***

Ráno příštího dne Johny Mead vyrazil na pastviny.

Nahoře u corralu vedle srubu stál jenom jeden kůň.

Srub byl prázdný.

Mead přehlížel rozlehlou prérii. Nahoře na vrcholku kopce spatřil muže, sedícího u tyče oplocení.

Mead se rozjel za ním.

Dojel až k němu – muž měl dobronzova opálenou tvář, oči černé a žhavé jako uhlíky, černočerné vlasy, dlouhé až po ramena. „Co tu posedáváš?“ pravil rančer drsně. „Mám vstát?“ odvětil Indián chladně.

Mead si posunul klobouk do týla a otřel si zpocené čelo. „Poslouchej, Hale, tys byl vodjakživa divnej chlapík. Bejvalo to docela zajímavý. Ale dneska tady už nenajdeš nikoho, komu by se to líbilo. Nikdo tady totiž neni. Tvoji kamarádi jsou fuč.“

„Já vím.“

„Všichni, včetně předáka.“ Indián přikývl.

„Dostali od Kinga Bella peníze.“

„Jo, vím.“

„No, a na co čekáš ty?“

Rudoch pomalu zvedl ramena a pak je zase spustil. „Na nic.“

„Tady nic nebude,“ odvětil Mead. „Larry přines noviny. V New Yorku prší. Tady pršet nebude… No jo, dyť vo nic nejde. King Bell koupil moje směnky. Je to jenom otázka několika dní, než nás schlamstne. Předevčírem skončila lhůta splatnosti. Larry už nic nedokázal zařídit… Už tady neni nic, co bys musel hlídat, Hale. Leda bys mu chtěl hlídat jeho dobytek…“

Apač zvedl hlavu. V očích se mu zablesklo. „Že koupil papíry, nic neznamená, rančere. Ještě tady nebyl.“

„A co vlastně chceš?!“ okřikl ho Mead. „Chceš ho snad zastavit, ty tvrdohlavče?“

Rančer pochopil, že právě řekl něco, co souhlasí. Otočil se a pomalu se rozjel k jihovýchodu.

Indián se za ním nedíval. Jeho pohled celou dobu nesklouzl z pasoucího se stáda pod ním dole v údolí.

***

Uplynuly dva dny a do dvora ranče brzy ráno vjelo sedm jezdců, samé hranaté figury s bezvýraznýma očima. Každý z nich měl na sedlové brašně kování s písmenem B. I bez něj by však Mead dobře věděl, kdo to na jeho ranč přijel.

Vpředu jel podsaditý muž s kostnatou, opálenou tváří, kolem krku uvázaný rudý šátek, na sobě sepranou modrou košili a krátkou, na jeho postavu i úzkou vestu z tygří kůže. Po obou bocích mu visely kolty ráže 44. Jeho tvář se podobala červené hroudě hlíny. Nažloutlé oči měl příliš daleko od sebe, což ještě umocňoval rozplácnutý nos.

Tenhle muž se jmenoval Mat Flanagan a byl předákem Bellova ranče. Široko daleko se nenašel nikdo, kdo by ho neznal.

Flanagan byl drsný chlapík, schopný jet pro svého šéfa do horoucích pekel, kdyby to muselo být, snad ani ne z věrnosti, ale z jisté zatvrzelosti a trucu. Byl to nebezpečný střelec a rváč.

Dva yardy za ním jel zvláštní člověk, Flanaganův opak: velmi vysoký, velmi štíhlý, s velmi bledou tváří, čistě oblečen ve světle šedém obleku ze St. Louis, v bílé košili s černou sameťkou u krku. Pod sakem měl dva zkřížené nábojové pásy s kolty značky Parker. Mužova tvář byla tvrdá a bezvýrazná. Tvář pistolníka. Ed McCay byl pistolník. Bellovimuži s sebou měli ještě jednoho pistolníka. Jel vpravo za předákem. Byl starší než McCay, měl chladné, pichlavé oči a úzké rty, v koutcích zakončené dvěma úzkými vráskami. Ani Percy Logan své povolání nezapřel.

Za oběma střelci jeli tři šilhaví hoši, podobající se jeden druhému jako vejce vejci. Pro Bella jezdili už pět let. Red, Tom a Rory Husterové. Jeden jako druhý: velcí, širocí, hranatí a naprosto nesympatičtí.

Tomuto vskutku neobvyklému trojlístku jel v patách zrzavý muž s nohama křivýma jako srpy: Jimmy Fulham, na němž jeho tvrdost a nebezpečnost nebyla zrovna obzvlášť vidět.

Fulham zůstal stát ve vratech^ tak říkajíc jako stráž. Oba pistolníci se drželi stranou od předáka. Šilhavá trojka stála vprostřed dvora. Bezesporu sehraná parta.

Rančer stál na schodech domu. Za ním stál Sammy, černošský obr, který na ranči obvykle dělal všechno to, nač nikdo jiný neměl chuť.

Flanagan zastavil šimla před schodištěm. „Nazdar, Meade!“

Rančer klepl prstem o klobouk.

Předák řekl bez okolků: „Myslel jsem, že jste ranč už vyklidil, Meade.“

Rančer se zamračil. „Co to má znamenat?“

„Nedělejte hloupýho, Meade. Posílá mě šéf. Mám se mrknout, jestli je vocaď pryč všechno, co sem nepatří. Ranč teď koneckonců patří jemu.“

Mead zastrčil palce za opasek. „Poslouchej dobře, Flanagane: tento ranč patří mně. Ať si tvůj šéf kupuje, co chce. Ty směnky jsou jenom dokladem na dluh. Nejsou to papíry vod majetku. Jenom vod peněz.“

Flanagan měl najednou na svém nízkém čele hlubokou kolmou vrásku. „Vy děláte potíže, Meade? To jsem si moh myslet. Ale to vám nebude nic platný. Stejně nemůžete zaplatit.“

Mead ukázal k vratům. „Zmizte z mýho dvora! A hezky rychle!“

Flanagan pokrčil rameny. „All right, Meade, ale my se vrátíme. A sice hned zejtra. A to už budete pryč, nebo vám pomůžeme.“

Obrátil. Jeho lidé ho následovali. Jako poslední projel bránou Ed McCay.

Rančer vztekle kopl do trámu. „Zatracená banda!“

Larry zavrtěl hlavou. „Nerozumím ti, tati. Jsme vyřízený. A když se s tím nesmíříme, tak budeme v háji! King Bell má úplně všechny směnky. Zejtra nás vocaď vyžene násilím.“

Rančer udeřil pěstí do sloupu, až se celá veranda zatřásla. „Jen přes mojí mrtvolu… Víš, co jsme tady všecko prožili?“

Larry mávl rukou. „Vím, tati, vím všecko. Ale teď jde o něco jinýho. Měli jsme smůlu, zatracenou, mizernou smůlu. Zničilo nás dlouhý sucho. Dvakrát jsme si vzali půjčku. Teď nemůžeme splatit ani jednu, ani druhou. Máme všude spousty dluhů. Musíme to vzdát, to přece neni žádná vostuda…“

„Mlč!“ zahromoval otec. „Jestli chceš jít, tak jdi! Nikdo tě tu nedrží!“ Pak se otočil k černochovi: „A ty můžeš jít taky!“

Černoch oddaně svěsil hlavu.

„Dobytek dáme Tuscovi. Může se o něj postarat. A až se za dva roky vrátíme, můžeme to s ním vyúčtovat…,“ řekl Larry.

Rančerem to trhlo. „Nic neuděláme, vůbec nic! Rozumíš? Vůbec nic! Nedáme pryč ani jeden kus!“

„Tak si tady zůstaň a umři si na tý tvý vysušený planině!“ sykl Larry a vykročil ke stáji.

Večer přišel do obývacího pokoje. Vypil šálek studené kávy, snědl kus chleba se sýrem a pak se obrátil k otci: „Odjíždím.“

„Jo, já vím, buď sbohem!“ zavrčel Mead.

Larry sňal klobouk. „Pojď, otče. Hal je možná ještě nahoře na pastvinách. Spolu se Sammym bychom dobytek mohli…“

John Mead vyskočil a překotil stůl. „Nic neuděláme. Ani ty, ani já. Ty půjdeš, jako šli všichni ostatní. A Sammy půjde taky. Hal…,“ rozesmál se rančer. „Ty si myslíš, že se zbláznil a že trčí tam nahoře na pastvinách? V.tom vedru? Už tři dny mu nikdo nepřines nic k jídlu. Ten dávno vyrazil na cestu do Arizony. Synovec velkýho náčelníka tam má určitě eště dost přátel.“

Larry si zhluboka povzdechl a pak podal otci pravici. „Well, tak půjdu sám. Ale ještě jednou ti chci říct, že bysme mohli část stáda zachránit, kdybys dostal rozum. Takhle ztratíme všecko. A jestli se postavíš Kingu Bellovi, zadupe tě do země, jako to udělal se všema malejma rančerama a farmářema kolem Dodge.“

„Já nejsem jen tak nějakej farmář! Já jsem John Mead! Na to nezapomínej!“

Larry otci opět podával ruku. „So long, táto.“ Mead synovu pravici přehlédl, otočil se a šel pryč.

***

Podmračený Larry se dole v údolí blížil k řece. Teprve po dvou hodinách spatřil v dáli tenký proužek creeku, třpytící se v odrazu slunečních paprsků.

Najednou zvedl hlavu.

Asi dvě míle od něj se objevil temný bod a pomalu se přibližoval.

Vůz.

Tažený koněm.

Larry překvapeně zíral.

Vůz měl naloženy dva veliké vlhké vaky, ve kterých to čvachtalo a také z nich voda hodně prosakovala.

Vpravo za vozem kráčel muž a ramenem podpíral postranici.

„Hej, Hale!“ zvolal Larry. „Zbláznil ses?“

Indián vzhlédl a vrhl po mladém Meadovi pohled, pronikající až do morku kostí.

Apač zavrtěl hlavou. „Tady nemůžu zastavit, vůz by se už nerozjel.“

„No právě. Než dojedeš na pastviny, všechna voda ti vyteče! To přece nemá smysl!“

Hal zavrtěl hlavou a jel dál.

Larry zaklel, dojel k vozu, seskočil ze svého ryzáka a připřáhl hb k vozu. Povoz jel hned lépe. Už nebylo zapotřebí ho tlačit.

„Seš jako můj táta. Tvrdej a neústupnej. Co eště chceš? Dyť už jsme všecko zkusili. Než vůz dorazí k dobytku, jsou vaky prázdný.“

Indián mlčel.

Několik hodin pak oba mlčky kráčeli za poskakujícím vozem, ze kterého stékala drahocenná voda.

Těsně pod vrcholkem stoupání se zlomila přední osa vozu, jeden vak sklouzl dolů a všechna voda z něj vytekla na vyprahlou půdu, která ji nasála jako houba.

Druhý vak se povážlivě naklonil a také sklouzl, ale muži ho stačili ještě zachytit, alespoň natolik, aby z něj dostali pít koně.

„Tak to vidíš,“ povzdechl si Larry. „U potoka jsi moh mít to napájení s menší námahou… Seber si věci a jedem!“

„Kam?“

„Do Colorada.“

Indián zavrtěl hlavou.

„Ty chceš do Arizony?“

„Já nevím.“

Lany odpřáhl ryzáka. „Pojeď se mnou. Co chceš dělat tady nebo v Arizoně? Spolu už nějakou práci najdeme.“

Hal mu podal ruku: „So long, Larry.“

***

Příští ráno přijeli zas. Tentokrát to bylo devět jezdců.

Mat Flanagan s sebou vzal ještě Johnyho Dyscolla a Franka Listera.

Veranda zela prázdnotou. Jezdci se zastavili.

Flanagan se rozhlédl. „Vypadá to, jako by hnízdo vyprázdnili.“

Vtom vyšel na verandu John Mead. Za ním se vysunula obří postava věrného černocha. Sammy svíral v prackách brokovnici.

Flanagan se zamračil. „Hele, to je teda pěkný! Von je eště tady! A to jsem mu včera řek, aby vocaď výpad! A ty seš eště tady!“

„Jo, já jsem eště tady.“

„Hoši, vyžeňte ho. Jestli se mi do tří minut neztratí z vočí, vypráskejte ho až dolů k řece!“

Rančerova tvář zpopelavěla.

Nahmatal kolt.

Vtom se branou vřítil jezdec.

Larry!

„Otče!“ křičel. „Dej ruku z koltu! Copak nevidíš, že s sebou má krvežíznivou bandu?“

Flanagan se zatvářil překvapené. Vysunul bradu a krákoral: „Meade, řekni tomu klukovi, ať vypadne, nebo ho roztrhnu jako hada!“

„Flanagane, mýmu synovi je devatenáct. Jestli ti chce něco říct, ať ti to poví.“

Flanagan pohlédl na Eda McCaye.

Ten znuděně odpočíval v sedle a zíral na rančera. Ani Percy Logan nevypadal zrovna divoce.

Jinak tomu bylo u tří šilhajících bratrů z Kentucky.

Red zavrčel: „No tak, dáme se do nich!“ Stáhl ze sedla laso a zamával jím.

„Co chcete?“ zvolal rančer. „Kde máte majetnickou listinu Owena Bella, kterou jsem podepsal?“

„Dovezeme tě do Dodge, kde ji podepíšeš před soudcem, starostou a marshalem. Pár hezkejch jmen se vedle tebe bude dobře vyjímat, hlavně jméno marshala Wyatta Earpa.“

„Já zůstanu tady, Mate Flanagane. Na to se spolehni. Jestli vás Owen Bell poslal sem, tak je to normální zloděj. Na to, aby moh vobsadit ranč, potřebuje majetnický právo, stvrzený písemně!“

„Nežvaň, Meade! Nemáme na tebe čas. Takže…“

V tu chvíli vjel do dvora další jezdec, zarazil koně u napajedla a sklouzl z neosedlaného hřbetu. Kovboj Hal Rooney zůstal stát tam, kam z koně dopadl.

Flanaganovi ztuhla tvář do ledového úšklebku. „Hele, další posila, Meade! Ty toho rudýho lumpa pořád eště máš? To kdybych věděl, tak jsem z něj už dávno vymlátil duši!“

Indián na jeho slova nereagoval. Stál tam jako vytesaný z kamene.

Nikdo na dvoře ranče netušil, že následující minutu zemře člověk.

Texaský pistolník Percy Logan chladně pohlédl na Indiána. „Jestli nás ten rudej chlapec chce rušit tím svým ostřížím zrakem, tak ho budeme muset rychle vyřídit.“ Ještě nedomluvil a už tasil od boku kolt, strhl ho vzhůru a…

Od Apačova boku zaduněl výstřel.

Texaský pistolník Percy Logan ucítil v levé polovině hrudníku ránu, zbledl, podíval se na Indiána, pak na kolt ve své ruce a pak se pomalu svezl ze sedla k zemi.

Zůstal ležet pod nohama koně.

Percy Logan!

Pistolník!

Všechny oči visely na Indiánovi, jenž tam stál nehybně a vzpřímeně jako socha.

Mat Flanagan zapomněl zavřít ústa. Tři hoši z Kentucky šilhali neznámo kam. Oči Eda McCaye se stáhly do škvírek a sledovaly starý arizonský kolt v opálené Indiánově ruce. Jak to ten chlap udělal? Jenom sáhl po koltu a vystřelil spodní dírou pouzdra.

U goshe! Byli ještě muži, kteří to uměli!

Ale existoval vůbec někdo, kdo by ten trik ovládal tak dokonale?

Uplynula nekonečně dlouhá minuta a pak Mat Flanagan znovu promluvil: „Hej, Meade, neříkal jste kdysi, že je to synovec náčelníka Cochise?“

„Ven z mýho ranče!“ zavrčel John Mead.

Flanagan se otočil k McCayovi.

Ten jen zíral na arizonský kolt.

Jeden muž proti osmi.‘

Pak se vedle rančera objevil obrovitý Sammy a zvedl proti Běhovým mužům pušku.

Flanagan přitakal. „All right. Tomu říkám překvapení. Naběhli jsme si, hoši. Ale až sáhneme po bouchačkách my, z těch čtyř tady nezůstane ani mastnej flek!“

„To určitě!“ posmíval se Larry. „No tak, slyšeli jste, co rančer říkal? Zmizte!“ I on už tasil kolt.

„Dobře, dobře,“ jedovatě se usmál Flanagan. „AU right. Ale my se vrátíme a tentokrát s náma bude náš šéf. Nebe vám buď milostivý, jestli vás tu pak eště najdeme. Pan Bell se s váma vyrovná za vraždu Percyho Logana!“

Indián vykročil k Flanaganovi. Už neměl ruku na koltu. „Mluvils o vraždě, Flanagane?“

„Jo –, Rooneyi, bez varování jsi ho sestřelil z koně.“

„Na dvoře stálo deset mužů, který to viděli líp než ty, Flanagane! Logan tasil jako první!“

Předák pokynul svým lidem, otočil koně a pomalu odjížděl ze dvora. Pomalu, s tichou hrozbou na kopytech.

***

Odpoledne vyrazili Mead, Larry a Hal na pastviny. Sam zůstal doma.

Když dojeli ke srubu, rančer zarazil koně. Zahleděl se na dobytek a podrbal si hlavu. „Hej, Larry, tak jsem buď slepej, nebo stádo vypadá nějak líp.“

Larry přimhouřil oči a pohlédl na Hala, ale ten dělal jakoby nic.

Larry si otřel ústa. „Když jsem včera odjel, potkal jsem cestou jednoho blázna, kterej navážel vodu. Asi míli před srubem mu praskla přední osa.“

Mead se nyní také podíval na Indiána. „On?“

Larry přikývl.

„Ale voda mu vytekla, ne?“

„Jo.“

„Tak z čeho se dobytek napil?“

Kovboj ukázal dolů. „Tady nahoře není voda, šéfe. Ale tam, tam teče voda Crooked Creeku.“

Mead se chytil za hlavu. „Ty mi chceš tvrdit, žes byl v noci s celým stádem u řeky?“

„Jo.“

Rančer se rozzlobil. „Děláš si ze mě blázny, brachu? Co? Devatenáct set kusů dobytka a jeden jedinej kovboj? Dvacet mil tam a dvacet zpátky – za jednu noc?“

Kovboj přikývl. „Bylo to tak. Přivázal jsem vůdce stáda ke svýmu sedlu. Muselo to jít rychle.“

Mead pohlédl na syna. „Tak to slyšíš! Indián nám tajně v noci napájí dobytek a běloch nám ho chce vzít…“

Když se vrátili na ranč, spatřili hrůzný obraz: Sammy byl spoután a visel hlavou dolů na vratech stodoly.

Larry seskočil z koně a utíkal k němu. Přeřízl nožem pouta, opatrně položil černocha na zem a poslechl si, zda mu tluče srdce. „Ještě žije.“

„Přines whisky!“ křikl rančer na syna.

O půl hodiny později seděl černoch na verandě, byl ještě trochu omámený a drbal si krk. „Byli tady – osm bílejch mužů. Čtyři po mně hodili laso…“

Mead zamračeně přikývl. „Pan Bell má čistý metody. Jen ať si sem přijde…“

***

Přišel. Příští den přesně v jedenáct hodin.

Bylo devátého července.

Vedro se téměř nedalo snést, vítr z hor nikde. Vzduch se ani nehnul. Hal byl zase nahoře na pastvinách u stáda, na ranči pracovali oba Meadové a Sammy.

Vtom se Larry plácl do čela.

„Co se děje?“ zabručel jeho otec, zatížený dvěma vědry vody.

„Něco mě napadlo.“

„Tebe pořád něco napadá…“.

„Sám Mat Flanagan mě na to přivedl. Existuje přece jenom jeden muž, kterej by nám moh pomoct!“

„Ale…, a kdopak?“

„Marshal Earp!“

Rančer odložil vědra na zem. „Wyatt Earp? Zbláznil ses? To myslíš vážně, že by se do toho plet?“

„Táto, to, co se tu děje, je bezpráví. Owen Bell chce ranč získat násilím…, chce tady bydlet…, má peníze, má moc: v Dodge koupil druhej největší saloon, patří mu sedm domů a dva velký obchody na Front Street a v Holverstreet. Má tři sklady v Arkansasu, dva velký corraly a věnoval sedm set dolarů na přestavbu City Hallu. Je to král kraje kolem Dodge.“

„No právě. Wyatt Earp proti němu nepude.“

Larry si podrbal čelo. „Spoléhám na marshalův smysl pro spravedlnost.“

John Mead mávl rukou. „Už zase sníš. Nech toho a radši si vyčisti kolty.“

„Ne, táto, já pojedu za ním!“

A jel.

O půl hodiny později, přesně v jedenáct, vjelo do Meadova ranče čtrnáct jezdců. Přede všemi o tři koňské délky vpředu muž na sněhobílém hřebci.

King Bell.

Na hlavě měl černý stetson, byl oblečen do červené košile, šedivé vesty a úzkých černých kalhot. Jeho zelené oči ostře hleděly zpod hustého obočí.

Owenu C. Bellovi bylo třiačtyřicet.

Úspěšný muž.

Nejúspěšnější v kraji kolem Dodge.

Když se tu před třemi roky objevil, měli ho za hráče a pistolníka. Hrál a střílel ještě dnes – ale tenkrát měl s sebou peníze. Dost peněz, aby skoupil okolní farmy. Dokázal to pomocí nejrůznějších metod. V civilizovaných zemích se jim dnes většinou říká vydírání.

King Bell se zastavil uprostřed dvora.

Veranda byla prázdná.

„Meade!“ zvolal King Bell dunivým basem, ze kterého bylo slyšet, že jeho majitel hodně kouří a pije tvrdý alkohol.

Dveře stáje se maličko pootevřely. „Co chcete, Belle?“ zeptal se rančer a místo hlavy vysunul hlaveň pušky parkerovky.

Owen Bell otočil koně a pohlédl ke stáji. „Meade, nechte toho, na mě si s tím nepřijdete. Pojďte ven!“

„Co tady chcete?“

„Soudce mi vystavil listinu, ve který stojí, že mi tohle všecko patří. Vy to jen podepíšete a zmizíte odtud!“

Šedovlasý John Mead ucítil, jak mu ruka s puškou poklesla.

„Čerta starýho! Vypadněte vocaď, Belle! Todle je můj pozemek, můj ranč!“

Bell se dunivě a posměšně zachechtal. „Vy jste veselej chlapík, Meade!“ Pak jeho hlas opět zhrubl. „Zkrachoval jste. Musíte se vzdát. Zmizte dřív, než zjistím, že barabizny, co v nich bydlíte, zdaleka nemaj hodnotu dlužnejch směnek!“

Mead rozrazil dveře. Stál tam s puškou v ruce a třásly se mu nohy. „Belle, vy tady chcete normálně ukrást půdu. To je moje půda. Jestli si myslíte, že na ní máte právo, tak se mejlíte. Vy mi musíte dát čas, abych to tady moh za slušnou cenu prodat a vyrovnat pak svý dluhy. Nemáte právo mě vocaď vyhánět jako nějakýho banditu!“

„Kecy!“ zaduněl Bell. „Nemám čas se zahazovat s tulákama. Tady!“ zvolal, sáhl do kapsy a hodil Meadovi pod nohy stříbrný dolar. „Přidám vám na cestu! Ale teď už konečně zmizte!“

Mead zíral na peníz, zvedl oči a zahleděl se do tváře tvrdé jako teakové dřevo.

Za Bellem se leskla Flanaganova pleš.

Mead sevřel pušku oběma rukama.

„Počkám eště minutu, starochu,“ výhrůžné zavrčel Bell.

Vtom práskl výstřel. Vyšel z koltu pistolníka z Panhandlu Eda McCaye. Zatočil stříbrným koltem kolem ukazováčku, sfoukl dým od hlavně, a aniž by starce spouštěl z očí, vrátil kolt zpět do pouzdra.

John Mead se pomalu hroutil.

„Kulka sedí přesně tam, co sedělo Apačovo olovo v Percyho hrudi,“ poznamenal střelec.

Bell na něj pohlédl. „Dobře. Rychlej konec, nejlepší konec.“

„Právě,“ dodal vrah McCay. „Mířil na nás a měl nataženej kohoutek…“ Blazeované si z rukou stáhl žluté rukavice a odjel ze žhavého slunce do stínu.

Z rančerova domu vyběhla na verandu obrovitá postava. Šilhaví bratři z Kentucky po ní skočili, ale černoch je odhodil jako malé děti. Mat Flanagan tasil.

Černoch už byl u svého pána. Ohmatal ležícímu Meadovi hruď a popadl pušku. Podíval se na kohoutek a natáhl ho. Cvaknutí bylo slyšet po celém dvoře.

Rančer John Mead tedy byl zavražděn. Kohoutek jeho pušky nebyl natažen.

Přítomní muži to teď věděli.

Bylo jich příliš mnoho.

Ed McCay zbledl, protože udělal velkou chybu. Pravačku měl těsně nad pouzdrem s koltem. Měřil si černocha, jako by ho chtěl zabít pohledem.

Sammy chytil pušku za hlaveň, rozmáchl se a rozbil její pažbu o kamennou studnu. „Teď můžeš střílet i na mě, texaskej muži, ale pak už si všichni Bellovi muži budou jistý, že seš vrah!“

Texasan vycenil zuby. V ruce měl kolt.

V tu chvíli Bell objel studnu a namířil si to k velké stodole. Spor mezi Texasanem a černochem ho naprosto nezajímal. Se samolibostí středověkého pána si prohlížel nové panství. Meadův ranč.

Pohrdal lidmi, obzvlášť těmi slabými a chudými, navíc – měli-li jinou barvu pleti než on.

Černoch si mezitím vyvedl ze stáje starého hnědáka, nasedl a odjížděl z ranče.

„Vodpráskni ho!“ sykl Flanagan na pistolníka. „Ten černej grázl ti může uškodit!“

„Uškodit?“ zašklebil se pistolník. „Jak by moh? Kdo by věřil negrovi?“ ‚

Předák přitakal. „Jo, dyť máš vlastně recht, Ede.“ Pak se otočil a sesedl. Přihlížel pánovi, který zvolna procházel budovami ranče, mrtvého majitele si nevšímaje. Když byl s vizitou hotov, překročil mrtvé tělo a rozkázal: „Nasedat! Vracíme se do Dodge. Tady chcíp pes!“

Nedlouho po nich se na ranč vrátil Indián Hal Rooney. Okamžitě spatřil pohaslé rančerovy oči…

Takže zoufalý boj farmáře Johna Meada byl marný. S kulkou v hrudi ležel na dvoře ranče, který mu podle práva a zákonů země stále ještě patřil.

Indiánovu tvář naplnil podivný zármutek. Vstal a vykročil ke studni. Opláchl se, pak ještě chvíli postál, nasedl na koně a vyrazil odtud směrem na jih.

***

Když Larry vstoupil do šerifovy úřadovny, u psacího stolu seděl mladý muž s hvězdou na prsou, ale Larry věděl, že tohle není Wyatt Earp.

„Kdepak je marshal?“ zeptal se.

Deputy William Masterson se rozhlédl po místnosti a pak odvětil: „Vypadá to, že je pryč!“

Rančerův syn si otřel pot z tváře do rukávu a přitakal.

„Co se děje?“ zeptal se deputy.

A Larry mu to povyprávěl.

Pomocný marshal si drbal bradu. Pak vstal a zastavil se před Laným. „Chci bejt docela upřímnej, pane Meade. Vaše story pro mě neni moc zajímavá. Už jsme jich tady slyšeli hodně podobnejch. Owen Bell je tady velkým pánem. Je bohatej a má nos na levný pozemky. Vím, že u Catwella skoupil směnky malejch rančerů, a vím taky, že jeho způsoby jsou tak trochu…“

„Hodně násilnický!“ pravil Larry tlumeným hlasem. „Má si správně počkat, až mu můj otec sdělí, že mu směnky nemůže proplatit. Aspoň zeptat by se ho na to měl! Ale von místo toho s náma zachází hůř než s dobytkem!“

Debata nikam nevedla. Farmáři v Kansasu byli svými vlastními pány, a proto se podle zákona měli o bezpečnost na svých farmách starat sami. Navíc neměl Masterson v ruce nic proti Bellovi.

„Koneckonců – co se vůbec stalo?“ pravil deputy. „Mat Flanagan si akorát trochu víc votevřel hubu. To je vo něm známý. Ať sedí v Long Branch Saloonu nebo někde jinde, vždycky jsou s nim jen potíže.“

Larry přikývl a opustil úřadovnu.

Co vlastně čekal? Že Wyatt Earp všeho nechá, sedne na koně a pojede s ním na ranč? Jak naivní, dětinská představa.

Masterson měl pravdu. Co se vlastně stalo? Námitka, že byl na ranči zastřelen pistolník, před Mastersonem neobstála: „Kdyby to byla vražda, měl bych tu Kinga Bella coby dup.“

Ale ani pomocný marshal Masterson, ani blonďák Larry Mead v tu chvíli netušili, že zhruba čtyřiatřicet anglických mil odtud leží na slunci další mrtvý muž.

***

Zhruba ve stejnou dobu přijížděl od Silver Hills osamělý jezdec. Byl to vysoký, šlachovitý muž se širokými rameny a ošlehanou, vážnou tváří. Černý klobouk se širokou krempou nosil hluboko do čela. Pravačkou držel otěže a levá ruka se mu volně pohupovala nad bokem. V sedle byl v mírném předklonu – a podle tohoto typického posezu ho poznal každý, kdo ho už někdy viděl.

Marshal Wyatt Earp!

Od Meadova ranče ho dělilo jen půl míle. Neměl žádný důvod, proč by na ranč jezdil, protože ležel trochu stranou od jeho trasy, ale Earp se rozhodl, že se tam zastaví. Byla to zase jednou intuice, která ho vedla…

Už od brány spatřil před stodolou ležící tělo. Dorazil k němu, seskočil z koně a poklekl.

Larry přijel chvíli po něm. Uviděl muže před stájí a pak otce. Sesedl a rozběhl se. „Tati!“

Wyatt Earp vstal. Mezitím už stačil prohledat obytný dům, stáje i stodolu.

Chvíli trvalo, než byl Larry schopen promluvit. Jeho pohled se zastavil na Earpově hvězdě. „Marshale, jel jsem za vámi do města.“

Wyatt shlížel na mrtvého. „Byl jsem u Phila Yumy. Rustleři mu ukradli pěknejch pár kousků dobytka.“

Larry se po chvíli zeptal. „Neviděl jste, jak se to tátovi stalo?“

„Ne. Muselo to bejt dopoledne.“

A Larry Mead nyní povyprávěl o té věci s Kingem Bellem.

Marshalova tvář se při tom nepohnula.

Larry nakonec divoce vykřikl: „Já vím, že tátu zabil von!“

„Řek bych, že tak hloupej nebude,“ přerušil ho marshal.

„Jistěže ne. Von to jenom přikázal. Von je moc velkej pán, než aby si sám špinil ruce. Já teď vemu flintu a pojedu na jeho ranč,“ řekl Larry, otočil se a vykročil k domu.

Marshal ho sledoval pohledem.

Když se Larry vrátil na dvůr, nesl si starou kentuckou pušku. Rozběhl se ke koni.

„Larry!“

Chlapec se otočil. V očích měl divoký vzdor. „Podejte mi lopatu.“

Larry se začervenal studem. Pak se vrátil, dovedl koně do stáje, ustájil i marshalova dlouhonohého plaváka a přinesl dvě lopaty.

Společně pak za conalem vykopali starému rančerovi hrob. Když nad ním vztyčili jednoduchý dřevěný kříž, sundali si klobouky a chvíli tiše postáli.

Potom se zvolna vraceli zpátky na dvůr. Larry se u studny zastavil. „Teď je mrtvej. Zemřel na svým ranči. Žil a dřel tady čtyřicet let. Po matčině smrti tu zůstal jenom kvůli mně, já vím. Byl to skvělej chlap.“

Marshal si zapálil černý doutník a posadil se na okraj studny. Zamyšleně se na chlapce zahleděl.

Larry vyhrkl: „Pomstím ho. Pomstím se na jeho vrahovi, to vám přísahám, pane Earpe. Owen Bell ho zabil – a za to taky zemře.“

Muž z Missouri kroutil hlavou. „Trestat zločin zločinem? Vraždu vraždou? Ne, Larry, to je špatný.“

„A co mám dělat, marshale? Co jinýho? To se mám koukat, jak se tátův vrah roztahuje na našem ranči? Sám dobře víte, že Bell je zloděj, kterej si dělá zákony podle svejch potřeb! Každej to ví, ale nikdo se mu nepostaví!“

„Mýlíte se, Larry,“ řekl marshal klidně. „Owen Bell zatím neprovedl nic, zač bych ho mohl dostat do vězení.“

„To vám nestačí ani to, co udělal tady?!“

„Vraha vašeho otce najdu.“

„A když se bude jmenovat King Bell?“

„Vrahovo jméno mě nezajímá.“

Vysoký muž v černém pomalu odkráčel ke corralu, vyvedl koně, přitáhl řemení sedla a nasedl.

„A já?“ zvolal Larry. „Co mám dělat? Mám čekat, až mě Bell taky vodstřelí jako kojota?“

„Před chvílí jste mi říkal, že jste otce přemlouval, aby s vámi jel do Colorada…“

„Jo, abysme jeli spolu! Ale teď je mrtvej! Ne, já zůstanu tady. Tady, co umřel můj táta. A Owen Bell se mnou bude muset mluvit. Bude mi muset říct, kolik chce za ty směnky. Musí se mě zeptat, jestli ty peníze mám, a musí mi dát lhůtu, dokdy je mám sehnat.“

„Vy je ale nemůžete sehnat, že?“

Larry se díval do země. „Ne, ale to neznamená, že mě Bell bude z mýho ranče vyhánět jako psa. Půjdu sám. Až nastane čas. Zatím mi to všechno ještě patří.“

Wyatt přikývl a vyjel ze dvora.

Vyrazil na pastviny a přijel až ke srubu honáků, u kterého stál jenom jeden kůň.

„Helou, kovboji,“ oslovil marshal muže, sedícího ve stínu. „Na co tady čekáš?“

„Na co? Na déšť, na večer – na všecko možný.“

„Proč? Rančer je přece mrtvej.“

„Já vím… Jmenuju se Hal Rooney. A tohle jsou pozemky Johna Meada. Tohle je jeho stádo. Já ho mám hlídat.“

Wyatt přikývl. „All right, Hale,“ řekl a podal mu ruku. Kovboj ji pevně stiskl. „Rád bych vám něco řek, pane Earpe.“

Wyatt na něj tázavě pohlédl.

„To, co dělá Bell, je podle práva?“

„Ne, Hale, není. Proto za ním teď pojedu… Myslím, že střílel pistolník McCay…“

„Ed McCay? Tak pojedu s vámi a budu proti němu bojovat.“

„Vím, že jste rychlý střelec, Hale. Larry mi řekl, co se stalo. Ale McCay je nejrychlejší široko daleko. A svýmu mladýmu šéfovi byste moc neposloužil, kdyby vám musel kopat hrob.“

Indián se vážně zahleděl před sebe. „Budu o těch slovech přemýšlet…“

***

Už byl večer, když Wyatt Earp dorazil na Bellův ranč. Výpravný ranč s pyšnými, bělostně natřenými budovami. Po dvoře se potulovalo několik kovbojů, sem tam něco přinesli nebo poopravili nebo přivedli koně pít.

Když do dvora vjel černý jezdec na plavém koni, veškerý ruch utichl. Nebyl tu nikdo, kdo by toho jezdce neznal.

Co chtěl Wyatt Earp na ranči?

„Hej, kampak!“ křikl Mat Flanagan, když Earp seskočil z koně a položil nohu na schůdky k verandě. Wyatt se ohlédl: „Musím za rančerem.“

„Ten nemá čas. Promluvte si se mnou.“

Wyatt opustil schody a vyhoupl se zpátky do sedla. Snad by to všechno proběhlo v klidu, kdyby předák mlčel. Ale byl to muž, který měl o sobě vysoké mínění. Přešlo na něj něco z pýchy jeho pána.

„Hej, Earpe!“ křikl ostře. „Co to má bejt?“

Wyatt se zamračil. „Vrátím se, až budu moct mluvit s rančerem.“

„A já? Nejsem snad nikdo? Neřek jsem vám snad, že mi tu vaši písničku můžete klidně zazpívat? Poslouchejte, Earpe, tady jsme na svým. Tady platěj zákony Owena C. Bella. Jasný? Tady rozkazujeme my a nikdo jinej! Proti takovejm, jako jste vy, tady něco máme…“

„To slyším, pane Flanagane. Hulákáte tak, že by to nepřeslech ani hluchej.“

Flanagan se navztekal. „Tak to jste teda poprvý v životě na špatným místě, Earpe. Zdejší lidi na šerify moc nedaj. Ani rychlý střelci jim neimponujou, protože jsou sami dost rychlí. Jako támhle Ed McCay… Takže, Earpe, jestli nechcete, abyste špatně dopad, koukejte mazat.“

Tvář muže z Missouri zůstávala klidná, přestože v něm vřelo. „Jsem potěšen, Flanagane, že jste mé očekávání ohledně Owenova ranče nezklamal,“ řekl a chtěl odjet, aby se vyhnul násilí.

Ale dopadlo to jinak.

Předák se zeširoka zašklebil. „Jak jsem říkal, tady vládne zákon, psanej Owenem Bellem. A tendle zákon vám teď přikazuje, abyste sesednul…“

„Nic proti vám nemám,“ namítal Earp. „Tak proč bych se s váma měl zdržovat?“

Vtom předák bleskurychle hmátl po jezdcově noze a chtěl ho strhnout ze sedla.

Wyatt chycenou nohu záměrně povolil, chytil se oběma rukama za hrušku sedla, druhou nohu prudce přehodil přes zadek koně a podpatkem nakopl Flanagana do čela.

Flanagan se zřítil k zemi, ale byl to tvrdý chlapík. Okamžitě se octl opět na nohou. Krvavýma očima sledoval marshala, pak se rozhlédl po svých lidech a rozchechtal se. Chechtal se, řval smíchy, ale za chvilku rázem přestal.

Na rozlehlém dvoře bylo ticho, že by slyšel špendlík upadnout.

Nahoře na verandě se o nosný trám opíral pistolník Ed McCay, muž, který chladnokrevně zastřelil rančera Meada.

Ve tvářích kovbojů bylo vepsáno napětí. Nebyli zvědaví, jak souboj dopadne, znali svého předáka a věděli, že zadupe do země každého. Jako doposud. Ještě nikdy nemuseli být svědky nějaké jeho porážky.

Wyatt Earp se ještě jednou pokusil předejít násilnosti. „Máte špatnej den, Flanagane. Nechrne toho!“ Otočil se a chtěl pobídnout koně, ale Flanagan po něm skočil. Byl zasažen marshalovým ledovým pohledem, který ho měl varovat, avšak Mat Flanagan si z varování nikdy nic nedělal.

Wyatt seskočil z koně.

„Tak pojď, Earpe! Ukážu ti, zač je toho loket!“ zařval Flanagan a napřáhl se k ráně. Pravý hák, vypálený od boku, se zastavil o Wyattovo předloktí. Ale prudký direkt, který přišel vzápětí od marshala, už zasáhl přesně.

Předákovu neoholenou bradu.

Chytřejší muž by byl tou ranou znovu varován. Ale Flanagan, přestože na chvíli otřesen, si nedal říct.

Vycenil zuby, vyslal tři rychlé háky po sobě, nicméně ani jeden z nich mu nepřinesl úspěch.

„Well, máš něco do sebe,“ poznamenal předák. „Ale na starýho Mata seš krátkej!“

„Tak už dost!“ zvolal marshal. Nemínil předáka ještě více ponížit.

Mat Flanagan byl však hluchý a slepý. Možná v té zemi skutečně nebylo mnoho mužů, kteří v boji proti němu obstáli.

A tak tomu muž z Missouri učinil dalším direktem rázný konec.

Flanagan se zapotácel a klesl k zemi.

Ochromůjící ticho.

Všichni zírali na zbitého předáka.

„Earpe!“ ozval se z verandy pronikavý hlas.

Marshal udělal půlpiruetu a dvorem se rozlehla rána z revolveru.

Pistolník McCay zděšeně pozoroval svůj kolt, který mu vyletěl z dlaně a nyní tančil po prknech verandy.

Muž z Missouri střílel od boku ze starého koltu ráže 45. Otočil jím několikrát kolem ukazováčku a významně přelétl pohledem přítomné muže.

Výstřel probral předáka z mrákot. Posadil se a zažíral k verandě.

„McCayi!“ zvolal marshal. „Máš zatraceně špatný způsoby. Tas svůj kolt teprve ve chvíli, až se k tobě otočím tváří. Předák bojoval jako muž, i když to byl nesmyslnej boj – ale ty, tys chtěl vyhrát moc lacino!“

Flanagan vstal a zůstal stát na nejistých nohou. Vtom se mu zdálo, že McCay sahá po druhém koltu, a tak zařval: „Nech toho, Ede! Eště má kolt v ruce. A stejně je dokonce zádama k tobě rychlejší než ty. Nech stříkačku v pouzdře. Máme momentálně nějakou smůlu.“

„Trochu moc smůly!“ zakrákoral Johny Dyscoll.

Marshal otočil koltem a nechal ho zapadnout do pouzdra.

Ed McCay, jenž muže z Missouri ještě nikdy neviděl na vlastní oči střílet, suše polkl. Ani náhodou ho nenapadlo sahat po druhém koltu. To, co právě zažil, mu říkalo, že má před sebou mistra, velkého mistra umění pistolnického.

Texasan McCay byl hodný. Viděl toho dost.

Ale na dvoře byli hloupější muži než on. Například zmíněný Johny Dyscoll. Doklopýtal na zdřevěnělých nohou k marshalovi a zastavil se. „Předák je jako medvěd a Tex je moc nervózní. Co takhle klidnej chlap, marshale?“

Wyatt Earp se mírně pousmál. „Toužíš po třetím chodu, kovboji?“

„Když dva za nic nestály…“

„Správnej účet. Takže já zmlátím tucet chlapů, a stejně mi přijde další s jinou nabídkou. To je fér, kovboji.“

Ale Earp se měl za okamžik dozvědět, že Dyscoll není fér a že si na něj vymyslel něco ošklivého.

Kovboj sebou praštil o zem, v pádu vytáhl z rukávu nůž a mrštjl jím po marshalovi. Býval by určitě musel zasáhnout, ale marshal šel k zemi spolu s ním.

Dvorem se rozlehl výkřik.

Rory Husterovi se nůž zabodl do stehna.

Wyattu Earpovi se nyní v levé ruce zablýskl kolt s dlouhou hlavní – jeho nejnebezpečnější zbraň. Pomalu vstával. „Nepochybuju, že umíte eště další žertíky, přátelé. Ale myslím, že už toho bylo dost.“

Nebylo.

Křivonohý Jimmy Fulham se rozhodl zachraňovat ‚česť ranče. Byl to brilantní vrhač lasa, měl sedmileté zkušenosti z lovu divokých koní v Nevadě, a nyní viděl svoji šanci, protože Earp stál od něj vzdálen jen nějakých devět yardů.

Nacvičeným pohybem strhl laso ze sedla svého koně, uvolnil ho a smyčka už svištěla vzduchem.

Marshal byl o zlomek vteřiny rychlejší. Bleskurychle zasunul kolt do pouzdra, vytáhl ze scabbardu winchestrovku, podržel ji nad hlavou ve chvíli, kdy se nad ním zastavila smyčka, strhl smyčku dolů a zároveň trhl lasem k sobě.

Lstivý vrhač sebou praštil do prachu dvora.

Wyatt stáhl z pušky koženou smyčku, vyhoupl se do sedla a pravil: „Byla to zábava – i když už trochu vobehraná. Pro příště si vymyslete něco originálnějšího, já se brzy vrátím.“

A pak pomalu vyjel ze dvora.

Už ho nikdo nenapadl. Flanagan a jeho muži za ním zírali jako nějaké vyjevené sousoší.

***

Bylo desátého července. Slunce posílalo své poslední načervenalé paprsky na širokou Mainstreet honáckého města Dodge City.

Vedro dne se ještě drželo v uličkách mezi domy.

Vzduch se ani nehnul.

Vtom na ulici směrem od řeky Arkansas přijíždělo čtrnáct jezdců. Zastavili se před Bellsovým Silver barem, mlčky vešli do lokálu a po půlhodině hlučně vycházeli ven.

Byli to kovbojové z Bellova ranče.

Mat Flanagan se zastavil naproti na verandě, vrazil pracky za opasek a zařval: „Earpe! Vylez z díry! Chceme si s tebou promluvit!“

Dveře úřadovny se otevřely a marshal vyšel na ulici.

Nebylo pochyb o tom, že kovbojové nespolkli potupnou porážku, utrpěnou na svém ranči. Přijeli do města a chystali se srovnat s marshalem účet. Výhružně postávali na verandě, zatímco Earp stál sám uprostřed ulice.

Nastala minuta ticha.

Někteří z kovbojů začínali ztrácet kuráž.

Ale Mat Flanagan ne. To nebyl muž, který by se bál. Byl to medvěd, buvol, paličák.

„Earpe, jsme tady, abysme ti oplatili návštěvu!“

Muž z Missouri měl paže zkřížené na prsou. „To nebylo nutný, Flanagane. Já jsem chtěl mluvit s Owenem Bellem. A až přijde čas, taky si s ním promluvím.“

„Až bude mít čas!“ poopravil ho Flanagan zamračeně. „Slyšeli jste, hoši! Poslouchej, Earpe. Bellovy zákony neplatěj jenom nahoře na ranči, ale i tady ve městě!“

V marshalově tváři se nepohnul ani sval. „Zbláznil jste se, Flanagane. Koukejte nasednout na koně a vypadněte z města!“

Flanagan předstoupil o pár kroků. „Vy se posmíváte, Earpe, ale my vás zlomíme, nebojte se. Tady šéfuje King Bell a nikdo jinej. Kdo je proti němu, musí pryč!“

„Kdo vám řekl, že jsem proti němu?“ namítl Wyatt klidně.

„My to víme.“

„To pak víte víc než já sám. Ale dobře, tak já vám povím, proč jsem byl včera na ranči: hledám muže, kterej zastřelil Johna Meada.“

Texasan McCay ve tváři zpopelavěl. Stál docela vpravo, sám u dveří baru. Jeho ruka zvolna klesala ke koltu.

Za okny se bojácně schovávali občané města.

Nalevo od šerifovy úřadovny byl největší podnik města – Long Branch Saloon. Z jeho dveří vyšel vysoký, velmi štíhlý muž v šedém obleku, pružnými kroky a s cinkajícími ostruhami dorazil k marshalovi a zastavil se.

I tohoto muže znal každý v Kansasu, a nejenom v tomto státě, protože byl slavný přinejmenším stejně jako Wyatt Earp.

Byl to hráč Doc Holliday!

Bývalý zubař z Bostonu nyní žil už delší dobu v Dodge a živil se hrou v karty. Byl to však nejenom dobrý a šikovný hráč, nýbrž i rychlý a nebezpečný střelec.

Jeho úzké hráčské dlaně nyní ztuhle visely nad pažbami koltů.

„Zdravíčko, marshale! Bude se střílet? U stolu to najednou nějak ztichlo.“

Vtom se v hráčově dlani octl kolt. Nikdo neviděl pohyb, kterým ho vytáhl z pouzdra. „Hej, támhlety pobledlej hochu – dej ručičku kousek vejš. Máš jí moc blízko u jistýho nebezpečnýho předmětu!“ Ed McCay zezelenal.

Vtom Flanagan zařval:“Docu Hollidayi! Teda vy jste nám tady eště chyběl! To má marshal teda pěknýho parťáka, jen co je pravda!“

Neporazitelný Holliday se zasmál. „Von si mě nenašel, Flanagane. Nebudete mi věřit, ale řek bych, že je mu moje přítomnost možná tak trochu nepříjemná.“

„Tak proč sem lezete!“ zavrčel předák.

Holliday se stále ještě usmíval. „Protože mě to baví. Ale tomu vy nemůžete rozumět, Flanagane. Dneska ráno, když jsem vstával, jsem shodil vázu s kytkama. Ta váza je z olova – a to je dycky dobrý znamení. Já prostě nevydržím sedět u stolu, když se venku střílí.“

„Kde se střílí?“ zeptal se Frank Lister, stojící vedle předáka.

Holliday se zatvářil nešťastně. „Hele, to mi chcete zkazit radost? Tady se nebude střílet? Jaká škoda! Já strašně rád střílím! Kdyby měl někdo chuť, může si to se mnou vyzkoušet sólo!“

„Von se snad zbláznil,“ špitl předák.

Holliday mu za to věnoval pronikavý pohled. „Že jsem se zbláznil? Nebo vy!? No tak, zatracená velká hubo, pojď dolů na ulici. Budu se s tebou střílet! A pak s tím sádrovým ksichtem! A pak s těma třema šilhavejma sůvama! Tak honem, plešatá velrybo! Pojď! No jó, Flanagane, vás jsem myslel! Snad si nemyslíte, že se marshal bude zahazovat s kdejakým strašákem do zelí. Na to má svý lidi! Třeba mě! No táák! Kupředu!“

Holliday měl rozkročené nohy, vytrčenou hlavu a ruce mu visely nad kolty. Slova vypadávala z jeho úst jako projektily.

„Kupředu, Flanagane! Čekám pět minut! Pojď, když umíš tak držkovat! Až budeš ležet na zemi, může přijít další!“

Frank Lister, nejchytřejší z Bellových lidí, se otočil a zmizel v Silver baru.

Jeden za druhým ho následovali ostatní.

Flanagan a Ed McCay stáli na verandě sami.

Předák vykřikl: „Tak to je teda pěkný, šerife! Kdejakej pistolník si smí beztrestně troufat na slušný, udřený honáky!“

Doc Holliday se rozesmál. „Pojďte, marshale, tendle vtip musíme jít zapít.“

Wyatt se pomalu otočil a vracel se do své úřadovny.

Ve dveřích se zastavil a mrkl na nebojácného Hollidaye.

Ten pokrčil rameny a vrátil se do Long Branch Saloonu.

Bellovi kovbojové se v Silver baru opili do němoty. Začas se jim jejich odvaha vrátila.

Wyatt Earp stál ve dveřích office a pokuřoval z tenkého černého doutníku. Mezitím nastala tma a z marshala byla vidět jenom jeho silueta.

Vtom se vedle ní objevila další. „Dobrý představení, Earpe?“

„Šlo to.“

Holliday se tiše usmál, zasunul ruce do kapes a otočil se. „Byl jsem maličko tvrdší, ale šlo mi to rovnou vod srdce.“

„To byste se s nima vážně střílel?“ Holliday okamžitě zvážněl. „Jo – se všema!“

„Proč?“

„Protože jsou to banditi a maji hubu. Přijedou si do města a myslej si, že si můžou vyskakovat. Evangelium Kinga Bella mě nezajímá ani trochu. Já je nenávidím. A kromě toho – mně na mým životě nezáleží.“

„Well,“ pravil na to Wyatt. „A já zas nechci, abyste ho kvůli mně nasazoval,“ dodal a vykročil.

Holliday se za ním díval, dokud marshal nezmizel ve Flahertyho boardinghousu.

Kolem půlnoci byl hluk v Silver baru natolik nesnesitelný, že si občané přibíhali stěžovat do šerifovy úřadovny Earpovu zástupci Mastersonovi.

Masterson měl jen jednu odpověď: „Dokud nestřílej, bavěj se. Do toho mi nic neni.“ Ale brzy se střílelo. A hned třikrát.

A potom se zdálo, že v Silver baru vybuchla sopka. Parta Kinga Bella mínila rozstřílet inventář baru na cimprcampr. Některé kulky vylétávaly okny a dveřmi na ulici a rozbíjely i okna v protějších domech.

Pak se dvířka baru rozletěla a na ulici se vypotácel Mat Flanagan. „Earpe! Vylez! Jsem tady a chci ti ukázat cestu z města! Vylez, čeká tady na tebe Mat Flanagan!“

Vytrčil ruku s koltem, několikrát vypálil proti šerifově úřadovně a rozbil okno. „Pojď ven, Earpe! Napumpuju do tebe olova, co se do tebe ve…“

Najednou vedle něj Earp stál. Překvapenému předákovi vyrazil kolt z ruky. „To okno zaplatíte, Flanagane. A sice hned!“

Předák sáhl do kapsičky u vesty: „Smůla, Earpe! Nemám už ani cent.“

„Well, tak mi to dáte zejtra, až přijedu na ranč za vaším šéfem.“ Flanagan ustoupil o krok. „Vy chcete zejtra zase přijet na ranč? Vás snad nebaví život! Vy jste stejnej jako ten váš kámoš Doc Holliday!“

„Nech toho,“ vmísil se Frank Lister a předáka odsunul stranou. „Pojď, jedem!“

Flanagan se vyprostil z Listerova sevření: „Poslouchejte, marshale. Dám vám jednu radu. Uzavřete u Catwella životní pojistku. Můžete hodně vysokou. Hollidaye můžete určit svým dědicem. Řek bych, že nebude proti. Nějakej dolar bokem si určitě rád vydělá.“

„Jo.“

„Uděláme to jinak, Mate,“ ozval se ze tmy ostrý kovový hlas doktora Hollidaye. „Já jsem u truhláře vobjednal dvě rakve. Jednu pro tebe a jednu pro toho tvýho bledolícího přítelíčka. Akorát že jsem je eště nezaplatil. No nevadí, zejtra na Bellově ranči na ně uspořádám sbírku mezi tvejma druhama. Já tam totiž taky pojedu!“

Předák zatřepal hlavou jako zmoklý pes. Pak vyrazil neartikulovaný výkřik a odklopýtal pryč.

Za tři minuty byli Bellovi kovbojové venku z města.

***

Příští ráno kolem sedmé nasedl Earp na koně a vyrazil. Když dojel ke břehu řeky Arkansas, zaslechl za sebou dusot kopyt. Otočil se a uviděl Doca Hollidaye.

„Zdravíčko, marshale!“

„Dobrej den, Docu.“

Hráč se křenil. Vypadal čile.

„Musím jet sám, Docu,“ pokračoval Earp.

„Pročpak?“

„Jsem marshal. Muž zákona. A mám teď úkol, kterej musím splnit. Na ranči to možná bude vošklivý…“

„Tím líp, aspoň vám budu moct krejt záda.“

Wyatt se na Doca dlouze zahleděl. „Víte dobře, že není druhej muž na světě, kterýho bych měl s sebou raději než vás. Ale… prostě to nejde. Nemáte hvězdu.“

Holliday se zamračil. „Proč teda s sebou nevezmete Mastersona? Ten má hvězdu, střílí dobře a kvůli vám by skočil do vonně.“

Tvář muže z Missouri zvážněla. „Nepotřebuju někoho, kdo pro mě chce skákat do ohně. Masterson musí zůstat ve městě…“

„Oukej, takže to s váma teda musím jet!“

Wyatt zavrtěl hlavou. „Ne…, to nejde. Nemáte hvězdu… Rád bych vám ji dal, ale už jste mě jednou odmít…“

„No bodejť! Já a šerif! Každej mě zná jako pistolníka a hráče! To by nešlo.“

„Oukej, tak to se nedá nic dělat, Docu…“

Holliday chvíli mlčel a pak řekl: „Well, rozumím. Good luck!“ Zvedl otěže, otočil vraníka a pomalu se vracel do města.

***

U brány ranče stál křivonohý Jimmy Fulham, muž, který riskoval proti Earpovi útok s lasem. Stáhl hlavu, když ho Earp minul a vjel do dvora. Hned poté Jimmy zabouchl těžká vrata. Jsem zajatec! blesklo Wyattovi hlavou.

Dojel k napajedlu a dal koni pít. Mezitím se rozhlížel po dvoře. Zdálo se, že tam není ani živáčka. I ten křivonohý kreol, co stál před chvílí u vrat, se ztratil v některé ze stodol.

Ale marshalův ostříží zrak brzy zjistil, že je ze všech stran sledován. Pod jedním z výše přibitých prken spatřil špičku holínky, za rohem stodoly viděl něčí stín, nahoře v bunkhousu kousek šedivého klobouku… Byli všude kolem a nespouštěli ho z očí.

Vtom se otevřely dveře bunkhousu a na verandu vyšel předák. „Hej, co tady chcete?“

„Řek jsem vám to už včera, Flanagane, chci mluvit s rančerem.“

„A já jsem vám zas řek, že to klidně můžete říct mně. Já zastupuju rančera!“

„Well, jestli je to tak, promluvím si s vámi.“ Wyatt nechal koně u napajedla a vykročil k předákovi. „Stát,“ křikl na něj Flanagan. „Zůstaňte, kde jste!“ Wyatt se zastavil.

Předák vycenil zuby jako hladový vlk. „Tam stojíte dobře, marshale, protože to je přesně to místo, kam míří šestnáct hlavní pušek. Stačí jeden hloupej pohyb a já pak jen zavolám nějaký jméno a jeho majitel stiskne spoušť. Pěkná hra, že?“

Wyatt zůstal naprosto lhostejný. „Vypadá to, že si muži na Bellově ranči vůbec pořád jenom hrajou. Co mohli mezitím udělat práce!“

Flanagan pobledl. „Poslouchejte, Earpe, vy jste jen vobyčejnej čmuchal…, plazíte se před zákonem po břiše. Proč nejste radši na Východě? Tam si takovejch, jako jste vy, víc vážej!“

„Já vám ani nevím, Flanagane. Možná proto, že tady na Západě je příliš málo šerifů a příliš mnoho zločinců.“

Flanagan vystrčil bradu. „Jak to myslíte?“

„Jak to říkám.“

Flanagan si lámal hlavu, jestli se má smát, nebo jestli má zuřit. Nevěděl.

„A teď k účelu mojí návštěvy,“ začal marshal.

Flanagan zvedl ruku. Ozvaly se tři výstřely.

Jenom půl yardu stranou, před a za marshalem se rozprskla hlína.

Muž z Missouri se pohrdlivě ušklíbl. „Tak už dost, Flanagane. Ještě jedna taková legrácka a váš šéf dostane písemnou obsílku, podle který se bude muset osobně dostavit do mojí úřadovny ve městě.“

„Cože?“ zaduněl za Earpem čísi hlas.

Marshal se otočil.

Na verandě stál King Bell. Měl na sobě novou rudou košili, žlutou vestu a nové šedé austinské kalhoty. Rančer měl ve tváři tvrdost svého předáka, ale byl podstatně chytřejší. Na první pohled pochopil, že to, co mu Flanagan připravil na dvoře, marshala nijak nevyděsilo.

Rančer se zamračil. „Co jste to říkal? Obsílku?“

„Dobrej den, pane Belle,“ ledabyle odvětil marshal. „Dobře že jste se ukázal. Nebudete muset jet do města a já nebudu muset potřetí sem.“

Bell nasál čerstvý vzduch. Uvažoval o Earpovi. Marshal byl jiný než muži, se kterými měl Bell obvykle co do činění. Ale byl přesvědčen, že ho také zlomí. Byl o tom naprosto skálopevně přesvědčen.

„Co tady chcete, marshale?“

Wyatt vykročil k verandě. Jeho modré oči se vpily do rančerovy ošlehané tváře. „Nedaleko na Meadově ranči… zastřelili muže. Rančera. Byli tam vaše lidi…“

„Jeden z Meadovejch lidí zastřelil Percyho Logana!“ namítl ostře Bell.

„Jo,“ přitakal marshal. „Bylo u toho dost svědků. To je vyřízená věc. Ale rána na Johna Meada vyřízená neni.“

„Kdo střílel?“

„Nebyl jsem u toho, rančere – ale neni vyloučený, že to byl Ed McCay.“

„Bell chvíli uvažoval a pak se rozesmál. „Oukej. Tak buď máte dobrej čuch, nebo jste narazil na tu černou tlamu!“

„Ne. Toho černocha hledám. Ztratil se.“

Rančer pohlédl na předáka. „Mate!“ procedil mezi sevřenými zuby. „Kde je ten chlap?“

„Zmlátil tři mý muže a…“

„Kde je?!“

„Naproti ve stáji!“

„Přiveď ho sem!“

Mat Flanagan se otočil a zvolna zvedl pravici. Za okamžik vyšel ze stodoly Johny Dyscoll a vedl před sebou černocha Sammyho. Ale jak ten zajatec vypadal!

Jeho tvář byla od ran napuchlá tak, že bylo sotva vidět oči. Na rukou, na nohách a kolem těla byl spoután. Wyatt mu věnoval zběžný pohled a pak se obrátil na rančera. „Už jsem to říkal předákovi: máte tady celou řadu odvážnejch chlapů!“

Bell přivřel oči do tenkých škvírek. „Mate! Kdo ho to tak zřídil?“

Předák zvedl mohutná ramena a nechal je klesnout.

Rančer vytrčil hlavu jako dravec a zařval: „Kdo?!“

„Dyscoll a bratři…“

Rančer opět zvedl hlavu. „Sem s nima! Dyscoll, Ren, Tom, Rory!“ Čtyři kovbojové se vloudali doprostřed dvora. Bell si je chladně změřil. „To vy jste ho tak zřídili?“ Dyscoll přikývl. „Jo – ten negr na nás měl držku…“ Wyatt pohlédl na rančera. „Vaši hrdinové ho nejdřív svázali a pak ho teprve bili… No tak, rozvažte ho!“ Dyscoll se podíval na předáka. Předák na Bella.

King Bell zaduněl: „No tak, udělejte, co říká!!“

Johny Dyscoll přeřezal zajatcova pouta. Černoch se protáhl, několikrát poskočil a uvolňoval obrovité paže.

„Tak,“ pravil Earp. „Jakým právem tady toho muže držíte?“

„Jakým právem?“ podivil se rančer. „Mým právem, marshale! Právem silnějšího!“

„Právo silnějšího není právo, pane Belle. Je to jenom zlej omyl. V čem jste silnější? A silnější než kdo? Tenhle muž nikomu nic neudělal. Odjede se mnou…“

„Odjede?“ ozval se předák posměšně. „Ten trouba nemá ani svýho koně!“

„Pak mu velkej Bellův ranč jednoho půjčí.“

„Na našich koních nebudou jezdit negři,“ sykl předák.

„Vy jste ho sem zavlek, Flanagane,“ přísně pravil Earp. „Protiprávně, víte? Buďte rád, že to dopadlo ještě takhle. Abyste to napravil, Půjčíte mu teď koně.“

„To abych mu snad pučil toho svýho, ne? Aby se mu dobře sedělo,“ poznamenal Flanagan ironicky.

„Snad bych k tomu moh říct svý!“ ozval se Bellův dunivý hlas z verandy.

„Jistě,“ odvětil Earp. „Todle by bylo jasný. Teď eště musím mluvit s Texasanem Edem McCayem.“ King Bell strčil ruce do kapes. „All right. Pořádek musí bejt. Ede!“ Nic.

„Mate, přiveď Eda na dvůr!“

Předák se otočil a loudal se ke stodole.

Vtom se zarazil. Jako hypnotizován zíral do škvíry mezi prkny ve stěně stodoly.

„Proč nejdeš dál!“ zvolal Bell.

„Von… stojí tam s koltem v ruce,“ odvětil předák.

„Ede!“ zařval rančer, přeběhl dvůr a kopnutím otevřel vrata stodoly.

Objevil se Texasan, tvář bílou jako křída, v ruce kolt.

Bell na něj překvapeně zíral. „Hej, zbláznil ses?“ Vyřítil se proti němu, vyrazil mu kolt z ruky, praštil ho hranou dlaně do krku a pak zděšeného muže popadl a táhl za sebou po zemi na dvůr.

Před marshalem ho pustil.

Vrah ležel před jejich nohama jako hromádka neštěstí. King Bell nikomu nic neodpouštěl. Navíc si právě zvýšil autoritu mezi svými muži – a dokonce udělal určitý dojem i na Wyatta Earpa. „Tady je,“ řekl Bell. „Co dál?“

Marshal pohlédl na McCaye. „Vstaňte! Zabil jste rančera Johna Meada?“

Pistolník pohlédl na Kinga Bella. „Rančere! Přece mě nevydáte tomu fízlovi?!“

„Pro vrahy neni na mým ranči místo!“

McCay hleděl, jako by mu uletěly včely. „Ale… ale to nemůžete myslet vážně, pane Belle. Já…, vy sám jste říkal, že…“

„Co?“ řekl Bell a přiblížil se k McCayovi na krok. „Co jsem říkal?“ Napřáhl ruku a otevřenou dlaní udeřil Texasana tak, až se otočil kolem své osy. „Co jsem řek? Že máš někoho zabít? Rozkázal jsem, že moje příkazy musej bejt tvrdě dodržovaný a plněný! Tak, jak to tahle země vyžaduje. Vo vraždě nepadlo ani slovo!“

Pistolník ustoupil. Zákeřně se ušklíbl. „Jo, to teď mluvíte jinak, protože máte strach z Wyatta Earpa! Protože z něj máte strach všichni! Kdyby včera nebylo toho mizery Hollidaye, Earpa jsem zastřelil a dneska jsem byl slavnej…“

Dostal další facku. Ta s ním praštila o zem. „Co to tady žvaníš, ty malej, špinavěj pistolníčku z Texasu, co? Takže tys chtěl zavraždit dalšího muže! Dokonce US-marshala! A teď to eště přiznáváš, mizernej skrčku! Já že mám mít strach? Já, Owen C. Bell? Hochu, až tě nahoře na kopečku budou věšet, tak přijdu a zamávám ti. Posadil ses na špatnýho koně. Já jsem tvrdej šéf, hochu, ale vrahy si nenajímám. A strach nemám z nikoho. Marshalovy požadavky byly v pořádku, takže taky budou splněný. Vezměte si ho s sebou, marshale. Řek bych, že ho ten váš černoch cestou perfektně pohlídá!“

Wyatt se obrátil na předáka. „Přiveďte Texova koně! A jednoho koně pro Sama!“

Flanagan vycenil zuby jako puma.

„Seš hluchej?“ okřikl ho rančer.

A za chvíli byli zmínění koně na dvoře.

Zdání klame.

I Wyatt Earp ani na chvíli nezapochyboval, že rančer hraje divadlo. Že je ve skutečnosti tím nejnebezpečnějším mužem široko daleko. A že právě začal boj. Muž jako Owen C. Bell se nedá zastavit ani USmarshalem.

Když všichni tři nasedli, Earp se ještě otočil k rančerovi: „Meadův ranč teď patří Larrymu Meadovi. Slyšel jsem, že máte jejich směnky. Musíte je Larrymu nejdřív předložit.“

V rančerově tváři to pracovalo. „Meadův ranč patří mně, Earpe.“

„Vám patřej akorát dlužnický směnky. Nedokážu si představit, že byste jednal protizákonně, pane Belle. So long!“

Rančer mlčel. Stiskl rty, až se z nich stala jenom tenká čárka. Jeho oči se zabodávaly do marshalových zad.

***

Ed McCay seděl ve vězení, to byla událost dne. Celé město o tom mluvilo. Obrovitý černoch se ještě ten den odpoledne vydal zpátky na Meadův ranč. Koneckonců měl pro mladého šéfa spoustu zpráv. Den plynul.

Wyatt seděl ve starém proutěném křesle. Od Long Branch Saloonu se blížily kroky.

„Zdravíčko, Docu!“ v Holliday přistoupil k Earpovi, oba si mlčky zapálili. Pak marshal řekl: „Vevnitř je eště jedno křeslo!“

Holliday přikývl a podal si ho. Uvelebil se, natáhl dlouhé nohy a pravil: „Je tady pohodička. Hlavně v létě. Tady by mělo bejt pořád léto.“

„Jo. To jo. Vyhrál jste něco?“

„Moc toho nebylo.“

Wyatt si posunul doutník z jednoho koutku úst do druhého. „Dneska ráno jsem si na vás vzpomněl.“ Nebyla to lež. Když stál uprostřed Bellova dvora jako snadný cíl, v duchu si přál, aby Doc Holliday číhal někde poblíž.

Holliday se tiše usmál.

„Nevěříte mi, ale bylo to tak,“ poznamenal Earp.

Holliday odhodil špačka cigarety. „Rančer a Flanagan stáli dost blbě. Kdyby některej z chlapců proved hloupost, jako první by to schytal Owen Bell. Stál hezky na schodišti, ani ne pětadvacet yardů vod mýho koltu. Flanagan by obdržel druhou kulku.“

Wyatt mlčky naslouchal. Takže Doc za ním přece jen jel, připlížil se k ranči a kontroloval situaci. „Dotaz. Kde jste se schoval?“

„Mezi stájí a kovárnou je stará, polorozpadlá kůlna. Vpředu, nalevo vod ní, stála hromada sudů. A mezi nima byl náš milej zlatej Doc Holliday.“

Oba nerovní, tajuplným poutem svázaní muži seděli pak ještě drahnou chvíli pospolu, pokuřovali a mlčeli – jako obvykle. Jenom osvěžující vítr od řeky se staral o nějakou akci, když jim čechral vlasy.

***

Larry se probudil uprostřed noci. Venku byla tma jako v pytli. Probudilo ho zavrzání schodiště. Co možná nejtišeji se oblékl, vytáhl kolt z pouzdra a bočními dveřmi opustil ložnici.

Opět zavrzal jeden ze sešlapaných schodů.

Někdo byl v domě.

Člověk?

Nemohlo to být nějaké zvíře?

Vyloučeno. Venkovní dveře byly zamčené. To jenom člověk mohl tak tiše proniknout do domu.

Larry pootevřel dveře na chodbu a naslouchal.

Dlouhé minuty.

Ale bylo ticho.

Ze by se zmýlil?

Ale pak znovu zavrzalo prkno schodu, jak ho někdo zatížil dalším krokem.

A ten někdo měl už půlku schodiště za sebou, to Larry přesně poznal.

Pak bylo zas ticho.

Larryho zachvátil zvláštní pocit mrazení v zádech. Zároveň se mu roztřásly ruce. I když si to nechtěl přiznat, musel: měl strach.

Pak znovu zaskřípal schod, ale tentokrát tak hlasitě, až to vypadalo, že na něj šlápl slon. Larry rozrazil loktem dveře, napřímil paži a několikrát vypálil. Namodralé světlo výstřelu na okamžik prořízlo tmu.

Nahoře na posledním schodě stál muž.

A dům se zaplnil děsivým výkřikem.

Larry se hodil k zemi a skutálel se stranou. Ze strachu a hrůzy ještě několikrát vystřelil.

Zvuky pádu, náraz na stěnu.

Ticho.

Larry zadržoval dech a špicoval uši. Z čela mu do tváře stékaly čůrky potu a krk se mu sevřel.

Zvolna vstával.

Strefil se?

Nebo ten muž blufuje?

Ne, určitě to dostal, takový pád by nešlo předstírat. Ale Larry se přesto nedokázal hnout. Třásly se mu nohy. V ústech měl sucho.

Zespoda se neozývalo nic: žádné oddechování, žádné vzdechy, žádné sípění.

Nic.

Larry se po chvíli znovu položil na podlahu, odjistil druhý kolt a přitiskl se ke stěně. Tiše hlídal schodiště.

Hodiny ubíhaly šnečím tempem.

V domě vládlo ticho.

Trvalo celou věčnost, než okénkem pronikla nad schody první šeď nového dne a po ní i sluneční paprsky, pomaličku rozjasňující halu domu.

Larry zvolna vstával. Všecko ho bolelo. Potácivě došel ke schodišti. Nejdřív namířil dolů kolt a pak se tam podíval.

Pod schody ležel muž.!

Larry ho ihned poznal: byl to kovboj Johny Dyscoll z Bellova ranče!

Mladý rančer pomalu sešel dolů a obrátil bezvládné tělo na záda. Dyscollovy oči byly vyhaslé.

Oči mrtvoly.

Oči první Larryho mrtvoly.

Odtáhl ji přes dvůr do kůlny. Potom se vrátil na dvůr a u studny se pořádně opláchl. Nabitý kolt položil na obrubeň studny.

Když se otočil ke stodole, ve vratech stál muž.

Vysoký, ramenatý muž. „Pane Meade…“

Larry nasál vzduch a ulehčené si oddechl. „Marshale…, vy jste mě vylekal!“

Ale když pak chtěl Earpovi vyprávět o svém nočním zážitku, měl oči sklopené a zíral na špičky svých bot.

Marshalův hlas mu zněl jako z velké dálky. Dozvěděl se, že Ed McCay je za mřížemi, že King Bell snad počká a že černoch Sam vyrazil zpátky na ranč.

Larry zvedl hlavu. „Sam?“

„Jo. Říkal mi, že jede sem. Půjčil jsem mu koně.“

Larry suše polkl. Proč mu to neřeknu?

Musím mu to říct!

Hned teď!

Hned mu řeknu, že v kůlně leží mrtvej muž. Mrtvěj Johny Dyscoll, honák Kinga Bella!

Muž z Missouri si Larryho zkoumavě prohlížel. Ale nic neříkal.

Larry jeho pohled cítil až do morku kostí. „Marshale…,“ začal, „… pojďte si dát kafe!“

Earp si dal říct.

Když seděli u voňavého černého nápoje, Wyatt pravil: „Schováváte sedlo přes noc v domě?“

„Proč?“

„Když jsem přijel, viděl jsem i vaše stopy. Vedly do kůlny a byly podstatně hlubší než ty, které jste zanechal po návratu domů.“

Wyatt pouze vyslovil svůj postřeh. Nic víc.

Ale Larry se najednou zachvěl. Vyskočil. „Marshale!“

Wyatt povytáhl levé obočí a pohlédl na mladíka.

A Larry spustil. Prozradil všecko. Všecko o nočním přepadení, o střelbě, o svém strachu, o svém prvním mrtvém…

Muž z Missouri pak vstal, položil zoufalému chlapci ruku na rameno a řekl: „Pojďte, Larry, jdeme ven.“

Chlapec ho beze slova následoval.

Marshal došel ke kůlně a otevřel dveře.

Larry se zarazil uprostřed dvora.

Copak Earp opravdu věděl všechno, jak se o něm tvrdilo? Wyatt pohlédl na mrtvého. „Johny Dyscoll,“ řekl, když znovu stál na dvoře.

A zanedlouho spolu na tom kousíčku země, který už nesl sedm křížů, kopali hrob pro zesnulého kovboje Johna Dyscolla, jenž chtěl uplynulé noci na vlastní pěst vyřešit problémy svého šéfa.

***

Odpoledne toho dne se Wyatt Earp opět objevil na ranči Owena Bella. Když ho spatřil křivonohý Jimmy Fulham, upustil džber s vodou, který právě nesl, otočil se a pelášil zpátky do stáje. „Mate, už je zase tady!“ křičel.

„Kdo?“ zachrčel předák ze tmy stáje.

„Wyatt Earp!“

Chvíli bylo ticho. Pak Flanagan zařval: „Zbláznil ses? To už si zase nalejváš whisky? Já ti ukážu, ty špinavce…“

Mat Flanagan ztichl, protože vyšel ze stájí a na vlastní oči se přesvědčil, že kreol nelže. Pak se z různých koutů vynořovali další kovbojové. Nikdo už neřekl ani slovo.

Wyatt Earp přešel přes verandu a zaklepal na dveře.

To, co uviděl, mu vzalo dech.

Stála před ním dívka. Mladá žena s blonďatými vlasy, spletenými do copu, modrýma očima a svěží, krásnou tváří.

„Dobrej den, slečno…,“ pravil Earp rozpačitě.

„Já jsem Laura Bellová.“

Muž z Missouri suše polkl. „Já jsem…“

„Já vím,“ přerušila ho. „Vy jste určitě Wyatt Earp.“

Přikývl. „Vy mě znáte?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, pane Earpe. Ale vy prostě nemůžete bejt nikdo jinej.“ A hezky se usmála. „Pojďte dál. Zavolám strýčka. Určitě chcete mluvit s ním.“

Wyatt poděkoval a díval se za ní. Byla krásná.

Za okamžik se vrátila. „Nechtěl mi věřit, ale hned přijde.“

Přišel.

Měl na sobě bílou košili, šedivý oblek z dobré látky a hedvábnou Kravatu se zlatou jehlou. Byl čerstvě oholen a celý jeho zjev připomínal boháče z Východu.

„Dobrej den, marshale, dneska jste se sem nemusel obtěžovat, mám namířeno do města.“

Wyatt pohlédl na dívku. Kolik jí mohlo být? Možná osmnáct?

„Asi mi nenesete žádnou dobrou zprávu, jak vás znám,“ poznamenal rančer sarkasticky.

„Trefil jste se. Jeden z vašich kovbojů byl dnes v noci na Meadově ranči. Vlezl do domu – a Larry Mead ho v sebeobraně zastřelil.“

Rančerova tvář potemněla. „Jeden z mejch lidí?“

„Johny Dyscoll.“

Rančer se zhluboka nadechl. Jeho zelené oči se přilepily na marshala. „Well, s tím nemám nic společnýho! Dyscoll byl proslulej svejma samotářskejma akcema!“

Wyatt si nasadil klobouk. „To je všecko. Bejval bych poslal Mastersona, ale jedu od Meada.“

Bell se ušklíbl. „Marshale, vypadá to, že máte talent vobjevovat se dycky tam, kde se něco děje.“

Earp se pootočil. „To neni důležitý, rančere. Mnohem důležitější je, že na to myslej jiný lidi.“

„Na co?“

„Na to, že existuj ou lidi, který maj talent vobjevovat se tam, kde se něco děje.“

Pokynul hlavou dívce na pozdrav a jel pryč.

Laura za ním fascinovaně hleděla. Tak tohle byl ten velký Wyatt Earp! Muž, o kterém se psalo ve všech novinách v St. Louis. Muž, který se už za svého života stal vzorem velkých i těch menších mužů, kteří si na něj hráli, protože to byl hrdina!

***

O hodinu později opouštěl Owen Bell svůj ranč. Pomohl neteři do highlanderu a pak si přisedl.

Laura byla jediným člověkem na zemi, jehož Owen Bell skutečně miloval. Avšak nebyla to žádná nesobecká láska – miloval neteř, protože mu připomínala manželku, a také proto, že se její krásou rád vychloubal. A ještě něco tu bylo, proč ji pozval do Kansasu…

Laura žila v dalekém St. Louis s matkou. Otec – Owenův bratr – padl ve válce. Když se Bell před půl rokem byl v St. Louis podívat a zjistil, jak je jeho neteř krásná, okamžitě se rozhodl, že ji také zapřáhne do kočáru svého úspěchu.

Avšak tahle kalkulace mu vyjít neměla…

V Dodge navštívil svůj bar, velkopansky poručil několika hostům, pak nakoupil pár věcí a neopomenul se projet po nejdůležitějších ulicích města.

Nakonec svého žlutého highlandera zastavil před marshalovou úřadovnou. Seskočil a vešel do budovy, čímž Wyatta Earpa značně překvapil.

„Tak tady bydlí ten velkej Earp!“ pravil ironicky a pokyvoval hlavou nad ubohým nábytkem.

Marshal stál vedle skříňky se zbraněmi. „Co vás sem přivádí?“

„Maličkost, Earpe – jen jsem vám chtěl říct, že zejtra pojedu k Larrymu Meadovi a že mu ukážu ty směnky. Dostane lhůtu čtyřiadvaceti hodin.“

„Za takovou dobu nesežene žádnej člověk v týdle zemi větší obnos peněz!“

Bellova tvář ztuhla. „Von by ty prachy nesehnal ani za deset dní a ani za deset měsíců!“

„To je možný.“

Bell přitakal. „Jo – tak je to. A to je všecko, co jsem vám vlastně chtěl říct.“

Když se Bell bez pozdravu otočil ke dveřím, Earp za ním zvolal: „A kdy pojedete za Feddersenem?“ Rančer se zastavil a pomalu se ohlížel. „Vy mě špížujete?“

„Nešpízuju, pane Belle, Feddersen mi to řek sám.“

„Dobrá, pak tedy víte, oč jde.“

„A Joe Hopkins – kdy ten bude na řadě?“

Bell se rozesmál. „Poslouchejte, Earpe, vy se nějak moc staráte vo moje záležitosti!“

„To nejsou jenom vaše záležitosti, pane Belle!“

„Jsou! Jen moje!“ sykl Bell žlučovitě.

„Mejlíte se. Rančeři si mi choděj stěžovat. A já tady zastupuju zákon.“

King Bell přistoupil těsně k marshalovi. „Dávejte dobrej pozor, Earpe. Váš zákon mě nezajímá. Já jsem Owen C. Bell! A až skončí tendle rok, bude široko daleko jenom jeden muž, kterej tu bude určovat, co je a co neni zákon. Ten muž jsem já. Teď, až vyjdu ven, kouPim Bakerův generál store. Toolův ranč vysychá a já ho převezmu. Ranč Hanča Beesborna bude taky brzy k máni – i ten koupím…“

„Já vím, pane Belle,“ lhostejně dodal marshal.

„Víte? Tak byste toho měl vědět eště víc. Příští rok na jaře se postarám, aby město dostalo novýho marshala!“

„Co takhle ty tři šilhavci z Kentucky?“ posmíval se Earp.

Bell vysunul bradu. „Vaše chyba, Earpe, že jste tak sebejistej. Jste rychlej střelec a nebezpečnej člověk. Ale takového, jako je Owen C. Bell, nezastavíte ani vy!“

Hranice byly stanoveny. Boj začínal. Boj zákona proti svévoli.

Oba muži to dobře věděli.

***

V kraji kolem Dodge byl ještě někdo, kdo Owena Bella nenáviděl: rančer Rodney Winter. Herkulovsky stavěný muž se šedivým vousem, jenž do Ameriky přijel před půl stoletím ze staré, dobré Evropy, tu na sever od Dodge vlastnil velký kus pozemku, hraničící se starým Walkerovým rančem.

Winter měl jediného syna, třicetiletého Pata, hubeného, věčně nemocného chlapce, jenž stále jen postával, případně polehával a byl k ničemu. Tenhle Pat měl jednoho dne zdědit ranč a všechno, co k němu patřilo.

A to byl důležitý bod v plánech Owena Bella. Když zjistil, že Winter docela dobře přestál období sucha, pokoušel se jeho ranči škodit. Najal tuláka z Oklahomy, který měl podpálit Winterovy stodoly. Ale měl smůlu. Tulák si vzal peníze a hned nato se po něm slehla zem.

Tak to zkoušel jinak. Šilhavý trojlístek ucpal kanály, které Winter prokopal od potoka ke svým pastvinám. Ale Winter to brzy zjistil a kanály opravil. A když si pak Bell lámal hlavu, co dělat dál, dostal ten nápad s Laurou: pozve ji sem a dá ji dohromady s tím ubožákem Patem. Starý Winter už nemohl dlouho žít, táhlo mu na osmdesát. Laura pak zdědí celý ranč a s Patem se už snadno vypořádají.

Dívka samozřejmě o strýcových zákeřných plánech naprosto nic netušila.

Když přijeli na Winterův ranč, kam vyrazili rovnou z města, Rod Winter je přivítal se vší zdvořilostí. Neměl divokého Bella rád, ale pohostil jeho i tu hezkou neteř, jak má být.

„Jo – neni nad dobrý sousedský vztahy,“ pravil Bell u kulatého stolu v jídelně, když černý sluha uklízel nádobí.

„Sousedský vztahy?“ oponoval Winter. „Sousedi teda ani moc nejsme, mezi náma leží pořádnej kus země, pak eště město a řeka…“

Bell se usmál a ukázal své žluté zuby. „Nejpozdějc příští tejden bude všecko jinak. Vypadá to, že převezmu farmu vašeho souseda.“

„Farmu Jeffa Feddersena?“

„Jo. Jeff asi nemá peníze, aby zaplatil směnky, který jsem skoupil.“ Šedivý rančer seděl a mlčky hleděl před sebe. Po chvíli se Bell zeptal na Pata.

Stařec vzhlédl. „Je venku, sedí za domem. Dneska mu neni nijak dvakrát dobře.“

Bell přikývl. Pak pohlédl na Lauru. „Myslím, Lauro, že bys ho měla jít pozdravit. Pat je milej kluk, párkrát jsem se s ním potkal ve městě, v mým saloonu.“

Rančer zrudl. Netušil, co má ten muž za lubem, ale něco to určitě bylo, to cítil.

Laura poslušně vstala a šla ven.

***

V houpacím křesle z proplétaného bambusu seděl mladý muž s propadlou, bledou tváří, jasnýma očima a vysokým čelem. Přes nohy měl přehozenou deku a na ní spočívaly jeho úzké, jemné dlaně.

Když spatřil přicházející dívku, vyplašeně vstal a suše polkl.

„Dobrej den, vy jste určitě Pat, že?“ pozdravila Laura svým neopakovatelným, upřímným způsobem. Ale také si hned všimla, že se Patoví špatně stojí, že je nemocný…, a soucit se v ní spontánně proměnil v srdečnost.

Když za půl hodiny vyšli z domu i Bell a Patův otec, nalezli ty dva mladé v čilém hovoru. Bell zůstal stát ve dveřích a poznamenal: „Well, rančere, myslím, že bysme tam překáželi.“

Šedivý Winter z toho neměl moc dobrý pocit, ale nechal to být.

Když se Bell a Laura po půldruhé hodině loučili, zastavil se bezohledný King Bell u Pata: „No, neni ta moje malá úplnej poklad? Uvidíme, možná že jí dovolím, aby vás brzy zase navštívila.“

Mladík se začervenal. „Jo, pane Belle, to by bylo fajn…,“ zakoktal.

Laura Bellová navštívila pak Winterův ranč ještě dvakrát, než zjistila, co to vlastně nechtěně způsobila.

Pat stál při rozloučení u vrat do dvora a díval se jí do očí. Ruce se ntu třásly. „Lauro…, vy ani nevíte…, jak jsem rád, že sem jezdíte…“

Co to provedla? Jezdila sem jenom ze strýčkovy vůle! A teď? Tyhle návštěvy pro ni přece nic neznamenaly!

Ale Bellův záměr padl na úrodnou půdu. Nemocný, ošklivý Patrik Winter se do Laury zamiloval.

Šedivý rančer to poznal, aniž by mu to syn prozradil. Ale starý Winter zároveň dobře věděl, že to nemůže skončit dobře.

***

Stejného dne, krátce po poledni, vjel Owen Bell na dvůr Meadova ranče.

Jakmile ho Larry spatřil, naprázdno polkl, uvolnil v pouzdře kolt a zůstal stát uprostřed dvora.

Owen Bell zastavil před ním. Ani neseskočil z koně. Sklonil hlavu a bez pozdravu se zeptal: „Máš ty peníze?“

Larry zavrtěl hlavou. „Ne, ale začal jsem jednat vo prodeji stáda.“

Jezdcova tvář se protáhla do ošklivé grimasy. „Ty ses snad zbláznil, Meade. Za ty tvoje kostnatý krávy ti nikdo nedá ani tolik, abys moh splatit jednu jedinou směnku.“

„Možná byste mi měl dát šanci. Stádo už pár dní vypadá líp. A vy přece víte, že se longhornky zotavujou rychle.“

„Co je mi to platný?“ vyzvídal rančer.

„Moh bych pak stádo líp prodat a koupit možná dvě nebo tři směnky.“

Owen Bell se krátce zasmál. „Seš blázen jako tvůj táta, hochu. Ten taky pořád snil vo dešti a vo hlupákovi, kerej by mu pomoh.“

V Larryho pravačce se objevil kolt. Oči mladého muže zlostně blýskaly. „Neurážejte mýho otce, Belle. Ještě pořád tady stojíte na mým pozemku!“

Úsměv ztuhl Bellovi na rtech, tvář se změnila v masku. „Seš nějak moc nervózní, hochu,“ pravil nakonec drsně. „Tak abysme si rozuměli: buď mi do zejtřejšího poledne přineseš ty prachy, anebo do šesti do večera vocaď vypadneš.“

Bell otočil koně a pomalu odjížděl.

Larry za ním hleděl očima, které pálily.

Pak se otočil a dopotácel se do stínu verandy. Nehty se mu zaryly do dřeva zábradlí. Potom se pustil a vykročil ke corralu, nasedl na koně a odjel.

Když dorazil ke srubu na pastvinách, našel tam Indiána Hala. Svěřil se mu se svým trápením a nakonec se dohodli, že spolu odjedou do Colorada.

Dřív nebo později… Alespoň si vylil bolavé srdce.

A když se Larry vrátil na ranč, stál u napajedla Wyatt Earp. „Přijel jsem sem ještě jednou, Meade. Kvůli Samovi.“ Chlapec si otřel čelo. „Neukázal se tu.“

„No právě.“

„Myslíte si, že ho dostali Bellovi lidi?“

„Nevím. To musím nejdřív zjistit.“

Larry se pokusil o úsměv. „Vy máte taky docela pěknou práci, marshale. Jezdíte si po kraji a staráte se vo cizí lidi. A nikdo vám za to neni ani pořádně vděčnej.“

„Taková je moje práce,“ odvětil muž z Missouri. Rozhlédl se po dvoře. „Má tady Sam někde ještě nějaký svoje věci?“

Larry zavrtěl hlavou. „Řek bych, že ne. Bydlel v podkrovní komoře… Nic tam neni.“

„Můžu se tam jít podívat?“

Larry přikývl. „Jistě. Kdybyste přijel zejtra toudle dobou, musel byste si vo povolení říct už někomu jinýmu.“ Wyatt se mu podíval do očí. „Byl tu Bell?“

„Jo.“

„Chtěl peníze, co?“

„Do zejtřka do dvanácti. V pravý poledne.“

Marshal se šel podívat do podkroví domu. Našel tam pár starých kousků oblečení, podle velikosti kdysi nošených černochem Sammym. Byly však natolik rozedrané, že by Sammyho sotva přiměly, aby se kvůli nim vrátil.

Kam odešel?

Když se Wyatt vrátil dolů do haly, spatřil Larryho, jak se přehrabuje v zásuvce a nakonec vytahuje zažloutlou daguerrotypii. „Otec… á matka. To je všechno, co si můžu vzít s sebou.“

„To je mi líto, Larry.“

Rančerův syn měl vlhké oči. „Víte, marshale, já jsem houby chlap. Já odtud neumím odejít. Co si kde počnu? Co kde budu dělat? Jo, když jsem měl tátu za zadkem, tak jsem se možná cejtil jako chlap, ale teď…“

Marshal zvážněl. „Chápu vás, Larry. Ale musíte to překousnout. Každej člověk se v životě dostane do podobný situace. Váš otec je po srnrti. Vy teď budete žít bez něj. A brzy se z vás stane ten chlap, jakým byste si přál být, o tom nemám žádnejch pochyb. Tahle země byla vždycky tvrdá a nemilosrdná, ale vy máte koně, kolt a mladý srdce. Jeďte dál na východ. Do hor Colorada, tam to znám. Dřevorubecký tábory jsou dobrá věc.“

„Jo, to jsem chtěl. Hal by jel se mnou.“

„Hal?“

„Jo, vrátil se. Je ve srubu na pastvinách.“

„Takže to Hal vedl v noci dobytek pít?“

„Vy jste ho viděl?“

„Jeho ne, ale stopy…“

Pak se rozloučili, Wyatt se musel vrátit do Dodge. Jel až ke Cooked Creeku a pak při něm do města. Ale najednou ze zastavil.

To, co spatřil, bylo natolik děsivé, že se mu téměř zastavilo srdce: na zemi ležela hlava. Lidská hlava!

Hlava černocha Sama! Zdálky vypadala jako balvan…

Wyatt na ni nevěřícně zíral. A najednou černoch zvedl víčka.

Muž z Missouri vyskočil, hmátl pro sedlovou lopatku a rychle černocha vykopal. Občas mu svlažil rty, a když ho vytáhl z díry, nelenil, přehodil ho přes koně a uháněl do města. Silný plavák nic nenamítal a vezl dvě těla stejně rychle jako jedno.

Když přijížděli, uviděl je Doc Holliday. Okamžitě přiskočil, sundal Sama z koně a odnesl ho do stínu. Položil ho a ohmatával mu hlavu.

Wyatt krátce vysvětlil, co se stalo.

„Pojďte, marshale, odneseme ho do hotelu. Zaplatím mu pokoj.“

„Vy? Jak to vy? Já ho zaplatím!“

„Dobře, dobře, tak za vaše tři dolary dostane pokoj u Chalka Beesona a za moje tři si pak dopřejeme červenou brandy.“

Marshal měl pak dostatek příležitosti sledovat, jak obratně a zkušeně zachází Doc Holliday se svým pacientem. Očistil mu rány, uložil ho a nakonec přinesl z Gulliverovy lékárny nějakou medicínu, která černocha natolik probrala, že se marshal mohl dozvědět, kdo nešťastníka zaživa pohřbil.

Byli to tři šilhaví kovbojové z Kentucky: Red, Tom a Rory Husterové.

Devět hodin volal Sammy o pomoc. Pak mu hlas vypověděl službu.

„Moc dlouho by to nevydržel,“ řekl Holliday, když spolu s marshalem opouštěl černochův pokoj. „Proto je jedno jasný: až na ty tři grázly narazím, rozsekám je na maděru!“

***

Narazil na ně ani ne za čtyři hodiny.

Red, Tom a Rory Husterové. Vpodvečer se zpili v Silver baru, a když za halasného řevu vyšli ven, stál na protějším stepwalku Doc Holliday. „Hej, vy bando skunků! Kampak!“

Rory se prudce otočil. „Doc Holliday!“ hlesl vylekaně.

„Jo, brachu, jestli proti tomu nic nemáš… Mimochodem, hledám jednoho svýho kámoše, má černou kůži. Nepotkali jste ho náhodou někde? V prérii? Může bejt, ne? Takoví lumpové jako vy se furt někde motaj!“

Tom vystrčil bradu. „Jste pěkně drzej, Hollidayi!“

Hráč naklonil hlavu k rameni a jedním pružným skokem se octl uprostřed ulice. Stál tam rozkročen, s rukama pokrčenýma, dlaně těsně nad pažbami koltů. „Cos to řek, ty šilhávej skunku? Řekni to eště jednou a já ti do tý tvý žlutý kůže vypálím díru. Hej, brachu…,“ ostře pohlédl na Reda. „Pracky vod boků pryč, nebo bude zle. Mám s váma takovej záměr: vyrazíme si k řece, vim tam vo jednom místě, kde se docela dobře daj do země vykopat hluboký díry!“

Rory zbledl, Tom taky.

Jenom Red se nenechal ovlivnit. „Co chceš, ty zatracenej střelče? Nemáme z tebe strach. Nemůžeš nás vodprásknout jen tak, na ulici!“

Holliday se usmál se zaťatými zuby. „Ne, Hustere – to ani nechci. Plejtvat drahejma kulkama na takový tři špinavce.“

A vykročil.

Tom a Rory o krok ustoupili, Rory klopýtl, upadl a Tom přepadl přes něho. Red udělal chybu: sáhl po koltu. U hráčova pravého boku se zablesklo. Red Huster zařval a kolt mu vyletěl z ruky.

„Do toho, skunkové! Vstaňte a utíkejte! Ale rychle! Dokud mám na vás eště trpělivost!“

Rory vyskočil. Tom taky. Přidal se i třetí bratr. O překot utíkali, aby se za okamžik ztratili v jedné z bočních uliček.

Holliday se jim smál, až se za břicho popadal.

Potom se vrátil do Long Branch Saloonu. Čekal ho tam další zážitek. Ještě ten den se tam seznámil s blonďatou Kate Websterovou, která do města přijela s ‚taneční skupinou‘ a přifařila se k němu.

Neměla mu přinést příliš mnoho štěstí. Celých sedm let pak byla jeho stínem. Neoženil se s ní, neustále ji posílal pryč, ale ona zůstala: Doc Holliday se stal její životní láskou.

Od toho dne spolu bydleli v nejlepším hotelu města, v Deacon Cox Housu, jako pan a paní Hollidayovi. Dohromady vydělali dost na to, aby si mohli dopřát pohodlný život.

Wyatt, který zpočátku doufal, že se John její zásluhou změní k lepšímu, musel bohužel konstatovat, že neustále pokuřující a popíjející Kate pomáhala Docovi k ještě nevázanějšímu životu, než jaký vedl doposud.

***

Bylo poledne.

Vedro ještě stále vládlo a ztěžovalo lidem i zvířatům dýchání a život vůbec.

Larry Mead projel branou Bellova ranče a před studnou seskočil ze sedla.

Rančer, náhodou stojící u kovárny, se na zvolání svého předáka ohlédl. Jeho zelené oči se překvapením rozšířily. Copak, že by ten kluk sehnal peníze? Kdo by mu je půjčil? „Dobrej den, pane Belle,“ pravil Larry zastřeným hlasem. Přes rančerovy rty přešla jen dvě slova: „Neseš peníze?“

„Ne.“

„Tak co tady chceš!!“

„Chtěl jsem vám říct, že jsem ty peníze nesehnal tak rychle. Sám víte, že to nejde, a proto jste mi dal tak krátkej termín!“

Bell udělal tři kroky směrem k chlapci. „Jak to se mnou mluvíš, ušáku! Znáš moje požadavky, tak vypadni! Do večera do šesti hodin tě už nechci na ranči vidět!“

Larry zrudl zlostí. „All right, já teda jdu, pane Belle, ale něco vám povím. Nebudete mít štěstí. Někdo, kdo se chová jako vy, nemůže mít štěstí. Kopete do svejch lidí, neberete ohledy na zákon a chováte se jako primitiv. Mně to neimponuje, pane Belle. Odcházím, protože mi nic jinýho nezbejvá. Protože jste mi sebral vzduch k dejchání. Rozumnej člověk by mi dal šanci – a já bych to dokázal. Ale od vás tu šanci už ani nechci!“

„Mlč!“ zaburácel rančerův hlas.

„Jo, budu mlčet, ale eště vám řeknu, co si spousta lidí myslí: že si totiž na prvním silnějším protivníkovi vylámete zuby, Owene Belle!“

„Kdo… kdo by moh bejt silnější, he!“

„Wyatt Earp,“ odvětil Larry tiše. Rančer se neudržel a dotkl se rukou koltu. „Ne!“ ozval se za ním výkřik. Bell se ohlédl.

I Larry překvapeně sledoval, kdo se rančerovi postavil. Z okna si Bella vyděšeně prohlížela blonďatá dívčí hlava. Bellova ář vyjadřovala nevoli a rozčarování. „Á, to jsi ty, Lauro. Běž do kuchyně a dohlídni, aby včas udělali večeři.“

„Pojď sem, strýčku Owene, pojď sem!“ Rančer potlačil nadávku a vykročil k dívce. „Co chceš?“ Bylo na něm znát, jak se zlobí. Laura mu položila svoji úzkou, bledou ruku na chlupatou paži a řekla: „Prosím, strýčku Owene, pojď domů.“

Bell věnoval Larrymu ještě jeden zlý pohled, vycenil zuby a sykl: „Zmiz. A nezapomeň, že se do šesti máš vystěhovat!“

***

Když Larry dorazil ke srubu, na obvyklém místě narazil na Hala. Indián pokynul hlavou k nebi. „Vítr.“

„Vítr?“

„Bude pršet.“

Larry smutně přitakal. „Jojo, King Bell to dostane všecko v nejlepším pořádku. Až zaprší, stádo i země se vzpamatujou. Pojedeme, Hale.“

„Pryč?“

„Jo.“

„Proč?“

„Protože nemáme peníze. Můj otec si kvůli vedru musel vypůjčit peníze a ty teď dlužíme Kingu Bellovi.“

„Papírový dolary?“

„Jo, to víš, že ne šutry.“

„On by nebral šutry?“ dětinsky se podivil Hal, až se Larry musel Pousmát. „Ne, to by nebral.“

„Ani zlatý?“

„Jo, zlatý jo. Třeba v prášku. Nuggety…, co chceš.“

„Kolik hrstí?“

Larry zmlkl a překvapeně se zahleděl na Indiána. „Hrstí? Několik hrstí, Hale…“

Hal přikývl. „V horách jsem před časem objevil zlatý písek. Pro Indiány nemá cenu. Nenávidíme ho. Způsobil náš zánik…“

„Kdes ho našel, Hale?“ otázal se Larry smutně. „V Coloradu?“

„Ne,“ usmál se Indián. „Tady v Tyler Hills.“

Larry hvízdl. Seskočil z koně, vzal si láhev s vodou, napil se a praštil sebou na zem.

Hal Rooney bezradně koukal. „Dáváte si přestávku, šéfe?“

Larry vyskočil jako pružina. Sevřel Indiánovy ruce a v očích se mu zajiskřilo. „Hale, řekni mi to všecko eště jednou, pak mi řekni, že nesním…, a potom mi vraž pár facek, abych věděl, že se mi to vážně nezdá.“

Hal to poslušně vyprávěl ještě jednou. Larry pozorně naslouchal. Pak nastalo ticho. „Jak dlouho pojedeme k nalezišti, Hale?“

„Když pojedeme pomalu – jeden den.“

„A když pojedeme rychle?“

„Půl dne.“

„Dostali bysme se tam eště v noci?“

„Jo.“

„Najdeš to i v noci?“

„Jo, šéfe, cestu najdu kdykoliv. I v noci.“

Larry skočil na koně. „Ty bys mi to zlato půjčil, Hale?“

„Není na půjčování. Nepatří mi, Larry. Je v norách.“

Mladý rančer zavýskl. „Tak jedeme, old boy! Ukaž, jak umí tvůj kůň uhánět!“

Vyrazili bez dalšího otálení.

Do Tyler Hills.

Pozdě v noci, kolem druhé, už byli v horách.

Když si udělali přestávku, měl Larry pocit, že slyšel, jak poblíž praskla větvička, ale pak mávl rukou. Asi to bylo nějaké zvíře…

Hal ho hnal dál. Kolem čtvrté byli na místě. Kovboj se zastavil. „Tady je to.“

Larry poklekl a škrtl zápalkou. Když spatřil zlato, zpotilo se mu čelo.

„Bude lepší, když zůstaneme potmě,“ namítal Hal. „Myslíš, že tu v horách přece jen někdo je?“ zeptal se Larry chraplavě.

„Nemyslím. Ale nikdo neví…“

„Jaks to tady vlastně našel?“

„Nevím…, oči Indiána…“ ,

O čtvrt hodiny později měli v přikrývce zabalenou slušnou hromádku zlata a v divokém cvalu se hnali nocí zpátky k severu.

***

Doc Holliday stál u okna svého hotelového pokoje a shlížel na ulici. Pak se opásal nábojovým pásem s kolty, narazil na hlavu stetson a šel ven.

Žena utíkala za ním. „Kam jdeš?“

„Za marshalem.“

„Ty jdeš do saloonu!“ pravila vyčítavě.

Doktor na ni chladně pohlédl. „Řek jsem, že jdu za marshalem. Tak jdu za marshalem,“ a zabouchl za sebou dveře.

V šerifově úřadovně bylo šero. Holliday zůstal stát mezi dveřmi.

„Zdravíčko, marshale.“

„Zdravíčko, Docu,“ pravil od psacího stolu Wyatt Earp.

Holliday se podíval na ulici. „No, voni se snad zbláznili…“

„Kdo?“

„Ty tři bráchové z Kentucky.“

„Proč?“

„Už jsou zase ve městě. V Silver baru.“

„Já vím.“

„Voni vás snad provokujou.“

„Naopak, ušetřili mi cestu.“ Marshal vstal, vzal si klobouk, dotáhl opasek a vykročil. Holliday ho následoval. „Co chcete dělat?“

„Zatknu bratry Husterovy za omezování osobní svobody, loupežný přepadení a pokus o vraždu.“

„Nejsou sami. Je s nima eště dlouhán Tucker a ten malej lump na křivejch nohách.“

„Já vím.“

Marshal těžkými kroky přecházel ulici. Doc Holliday kráčel za ním a pak zůstal stát vedle dveří baru. Wyatt vešel.

v U baru stálo pět kovbojů. Když se rozhoupala proutěná dvířka, otočili se. Netvářili se dvakrát přívětivě. Wyatt kráčel přímo k baru.

Zastavil se až tři yardy od nich. „Rede, Rory a Tome Hustere, přepadli jste a zbili dělníka Sama Wilkinse. Okradli jste ho a po krk ho

zahrabali do země. Jste zatčeni jménem zákona. Odhoďte nábojový Pasy.“

Tom a Rory zděšeně zírali do marshalovy tváře.

Jenom drsňák Red pravil: „Nevíme, vo čem je řeč, Earpe.“

„Jestli mi ještě jednou řeknete Earpe, budete mít problémy!“ odvětil marshal stroze. „Tak zahoďte ty nábojový pásy!“

Bratři Rory a Tom okamžitě uposlechli. Ale Red se pokusil vytáhnout kolt. Nepodařilo se mu to. Z ničeho nic se koukal do díry v hlavni jednoho z marshalových koltů. „Hej, to je nějaký nekalý kouzlo!“ divil se.

„Ruce vzhůru!“

Kovboj pomalu uposlechl.

Wyatt k němu vykročil a rozepnul mu opasek, který pak se zaduněním spadl i s koltem na zem.

Dlouhán Tucker se snažil využít příležitosti a skočil po Earpovi. Vysloužil si za to ránu do hlavy, až z toho klesl do kolen.

Malý Jimmy Fulham zaklel, padl k zemi a tasil kolt.

Ale to už se ozval ode dveří výstřel. Fulhamův kolt to odmrštilo ke stěně.

Střelcem byl Holliday: „Zatracená malá kryso! Můžeš poděkovat marshalovi, že mě naučil nestřílet grázlům jako ty rovnou do srdce, ale jen je vodzbrojovat. Konkrétně ve tvým případě mě to teda dost nudilo! Vstaň, trpajzlíku!“

Ale malý kovboj Jimmy Fulham byl všemi mastmi mazaný lump. Rychle vstal, ale okamžitě se snažil schovat za barový pult. Měl u boku ještě jeden kolt…

Cosi zasvištělo prostorem a Fulhamova ruka se najednou nemohla odlepit od dřevěného ostění baru.

„Well – náš milej pan Doc Holliday má jistou a rychlou ruku s kartama, koltem a nožem, což právě prokázal,“ zažertoval si Holliday.

Wyatt Earp na něj vyčítavě pohlédl.

„Co chcete, marshale?“ oponoval hráč. „Tydle psi si nezasloužej slušný zacházení.“

Všech pět kovbojů muselo opustit místnost. Bez námitek se nechali posadit za mříže. Když přišel Bat Masterson, dostal za úkol je střežit.

V tu chvíli se na Frontstreet vřítili dva jezdci.

Larry Mead a Hal Rooney.

Před šerifovou úřadovnou zastavili.

Wyatt s Hollidayem je pozorovali z verandy.

Larry Mead byl propocený na kůži, ale nechoval se jako někdo, kdo je k smrti unaven. Seskočil z koně a utíkal k marshalovi.

Od východu přijel dostavník. Vystoupili z něj tři štíhlí muži. Wyatt jim šel vstříc. „Přijeli jste si pro Eda McCaye?“

„Jo, marshale.“

Wyatt přikývl a vyvedl pistolníka na ulici. Texasan byl bledý a nenávistně si Earpa měřil. Když spatřil Larryho, jemuž zastřelil otce, sklopil zrak.

Kočár se zajatcem se otočil a odjel. Měl namířeno do Garden City, kde o osudu vraha rozhodne soudce Gordon. Nyní byla řada na Larrym.

„Marshale, už jsme byli na cestě do…“

„Colorada, já vím.“

Larry se začervenal. „Jo, ale pak dostal Hal nápad, jak ranč zachránit.“

„Nápad nebude asi moc platnej, Larry. Bell chce peníze. Jenom peníze.“

Larry zamával na kovboje. Ten sklouzl ze sedla a vzal do ruky deku se zlatem. Uvnitř v kanceláři ji rozbalili. Wyatt, Holliday a Masterson zírali na třpytící se nuggety. Marshal si přejel rukou přes bradu.

Larry chraptivě vysvětloval. „V Tyler Hills je zlato. Hal ho objevil před léty…“

Muži mlčeli.

Pak se Holliday podíval na marshala. „Nechte to na mně,“ řekl, svázal přikrývku, vzal ji a šel do Catwellovy banky.

Trvalo dlouho, než se vrátil.

Přinesl několik tlustých balíčků bankovek.

Larry jev duchu přepočítával. Hráč je podal marshalovi.

Wyatt je spočítal. Pak je podal Larrymu. „Je toho hodně, Larry. Mnohem víc, než kolik potřebujete. Bohužel se však obávám, že je pozdě. Tenhle nápad jste měli mít už předevčírem.“

Larry si nacpal peníze do kapes a vyšel ven.

„To ho chcete nechat jet za Bellem samotnýho?“ zeptal se Holliday marshala.

„Je svéprávnej.“

Holliday se ušklíbl. „Well – a co když ho rančer Bell vygumůje ze světa, jako to udělal s jeho otcem a jako to chtěl udělat se Sammym?“

Holliday se zarazil.

Z úzké Holverstreet, vedoucí od řeky Arkansas, pomaličku přijížděl muž na krásném bílém koni, oblečený do červené košile a drahého Pláště do deště.

Rančer Owen C. Bell.

Ze Silver baru se k němu vyřítil barman Galloway, vzrušeně cosi vykládal a rozhazoval přitom rukama.

Bell pohlédl k šerifově úřadovně.

Pak spatřil Larryho a Indiána. Pomalu sklouzl ze sedla.

Larry k němu pevně vykročil.

Hal zůstal u koní.

Doc tiše hvízdl a oběma rukama se opřel o parapet. „Teď to bude napínavý.“

Bell zůstal stát uprostřed ulice.

Začínalo pršet.

Larry stál před ním. Sáhl do kapsy a vytáhl svazek bankovek. „Mám ty peníze, pane Belle.“ Rančer si ho pohrdlivě změřil. „Marshal uspořádal sbírku?“

„Tady jsou peníze.“

Owen Bell se zašklebil. „Pozdě, hochu. Seš vo dvacet čtyři hodiny vopožděnej.“

Larry zaťal zuby.

Rančer mu ukázal záda, naznačil Gallowayovi, aby mu ustájil koně, a vykročil k Silver baru.

Larry stál se svými penězi uprostřed ulice a tupě zíral před sebe. „Pozdě,“ mumlal. „Pozdě…“

Owen Bell vešel do baru.

Tu vjel na ulici highlander s Laurou Bellovou na kozlíku. Sledovala rančera a pak se podívala na Larryho.

Chlapec klečel na zemi a sbíral bankovky, které mu vypadly z ruky.

Vtom před sebou spatřil špičky malých dámských střevíčků a lem dlouhých šatů. Pomalu zvedl hlavu a podíval se dívce do očí.

A pak se stalo něco, co vůbec nikdo nečekal.

Neteř nenáviděného Kinga Bella poklekla a pomáhala Larrymu sbírat peníze.

Mladý muž se začervenal studem.

Pak těsně před sebou spatřil její oči a zaslechl její jasný, pevný hlas. „Je mi to moc líto, pane Meade.“ Larry nevěděl, co na to má říct. Přitiskl si peníze k hrudi.

Vstali.

„To je zřejmě nějaké nedorozumění,“ špitla Laura.

Larry zavrtěl hlavou a odvětil: „Ne, slečno – todle byl záměr.“

Laura zoufale polkla. „Je mi to vážně moc líto,“ zopakovala a podávala Larrymu ruku.

Larry ji stiskl. Přikývl. Poděkoval.

A malá Laura Bellová si v tu chvíli získala sympatie všech přítomných.

Otočila se a zvolna kráčela k Silver baru.

Larry zůstal na místě a díval se za ní.

Doc Holliday, stále se ještě opírající o okno, se kousl do rtu. „Je to drsná země, nemilosrdná,“ pravil tiše. Pak se napřímil, urovnal si opasky a zafuněl. Jeho hlas zněl najednou jinak: tak nějak jako by do sebe narážely kusy železa. „Tak, marshale, a teď tam jdu a promluvím s ním.“

„S kým?“

„S tím grázlem, co si nechává říkat King Bell!“ Řekl to docela potichu, bez zbytečného vzrušení.

Když chtěl otevřít dveře, položil mu marshal ruku na paži a zeptal se: „Co chcete dělat?“

„Už jsem vám to přece řekl. Promluvím si s ním.“

„Jak – promluvíte?“

„Svojí řečí.“

Wyatt přikývl. „To jsem si moh myslet.“

„Proti tomu nemůžete nic namítat. Lumpové jako Bell svejma velkejma holínkama dupou a dupou, až všecko rozdupou. Dokud se jakž takž pohybujou v mezích zákona, vy tady musíte sedět s rukama – v klíně a čekat, až zákon porušej. Nečinně musíte přihlížet, jak trápí ty malý chudáky. Tam, kde končí zákon, je ještě hodně místa až k nezákonnosti. Přesně prostor pro milýho Doca Hollidaye.“

Holliday otevřel dveře a vyšel ven.

Marshal za ním zamyšleně hleděl. Takže milej Doc Holliday zase táhl do boje. Co z toho bude mít? Nic, vůbec nic. Jenom zase jednou riskuje svůj život…

Wyatt si totiž dobře všiml, že za vozem Laury Bellové se po chvíli ve městě objevil ještě i Mat Flanagan a další muži z Berlová ranče.

Owen Bell nebyl hlupák.

Ale i Holliday věděl, že Bell nesedí v Silver baru sám. A kdyby to nevěděl, povědělo by mu to deset koní, přivázaných před barem. Hráč přesto kráčel dál k baru. Už se rozpršelo.

Když se rozletěla dvířka do baru, nikdo se neohlédl. Orchestrion vyhrával hlasitou melodii. Holliday stál ve dveřích jako figurína z vosku.

Předák Flanagan se najednou prudce ohlédl. Loktem drcnul do kamarádů a zaburácel: „Hej, hoši, mrkněte se na toho strašáka! Stojí tam někdo, nebo se mi to jenom zdá?“

Hráčova levá ruka sklouzla ke koltu a ozval se výstřel.

Orchestrion utichl.

Ale zároveň utichl i smích, vyvolaný Flanaganovou poznámkou.

Pak se otevřely dveře salonku a do místnosti vešel rančer Bell. Zarazil se, když spatřil Hollidaye.

Pak se kolem něj protlačila i Laura. Zděsila se, když spatřila ledový výraz v Hollidayově tváři. S jistotou ženské intuice pochopila, co tenhle muž chce.

Owen Bell chápal situaci jenom zpola. Rozchechtal se a řekl: „Jo, jen se na něj podívej, Lauro. To je prosím Doc Holliday!“

Hráčovo jméno projelo dívčiným srdcem jako jehla. Už o tomto chladnokrevném muži slyšela dost, aby věděla, že všude, kde se objeví, rozsévá strach a hrůzu. Chytila rančera za paži a táhla ho zpátky do salonku.

„Co chceš?“ zavrčel rančer.

„Říkals přece, že pojedeme k Winterům. Tak už pojeď, za chvíli je tma!“

***

Starý Winter si se smíšenými pocity měřil přijíždějící highlander s Bellem a Laurou na kozlíku. Vedle Wintera stál Pat. Jeho oči s temnými stíny horečnatě probleskovaly a na bledých tvářích mu vyvstaly červené skvrny.

„Já se jí zeptám, táto,“ vyhrkl. „Dneska se jí už zeptám. Kdo ví, jak dlouho eště budu žít!“

Rančer se zamračil. Pat byl jeho velkou starostí a bolestí. Jak rád by nešťastnému synovi dopřál něco krásného… Laura Bellová byla krásná, byla to žena, o kterou se muži perou. Ale nebyla to žena pro jeho syna. I když mu to mohlo zlomit srdce, musel mu to teď říct, aby ho ušetřil nejhoršího.

„Pate,“ řekl suše. „Ty se jí nebudeš ptát.“

„Proč he?“ zeptal se nemocný mladík plačtivě.

„Protože seš nemocnej.“ Soucit starému Winterovi přiškrtil hrdlo, ale nesměl povolit.

„Táto. Jestli mě miluje, tak se vo mě bude starat! Proč mi jí nepřeješ?“ Pat se zapotácel. „Ty! Ty myslíš pořád jenom na ten svůj ranč! Na mě nepomyslíš! Já nic nemám! Chci jí!“

„Pate.“ Znělo to dutě. „Ty seš nevyléčitelně nemocnej.“

Mladík zavřel oči. „Lžeš! Ty mi jí nepřeješ!“

Rančerův hlas se chvěl. „Seš nevyléčitelně nemocnej. Nemůžeš jí mít.“

„Nevyléčitelně?“ přeskočil chlapci hlas.

„Řekli mi to doktoři v St. Louis. Nikdy bych ti to neprozradil, ale donutils mě k tomu.“ Rodney Winter klesl do křesla a schoval hlavu do dlaní. Pat se nepřítomnýma očima díval do dvora. Jeho průhledné rty se chvěly. Pravá ruka škubala za knoflík u vesty.

Highlander mezitím dorazil k verandě.

„Zmiz!“ sykl Bell na čeledína, který chtěl Lauře pomoci sestoupit, a pomohl jí sám. Když pak s neteří kráčel po verandě, tlumil svůj dunivý hlas, aby ho nikdo neslyšel: „Říkal jsem ti, že Pat Winter je nejlepší partie široko daleko. Miluje tě a jeho otec má hned po mně největší ranč v okolí.“

Laura Bellová se zastavila. „Nerozumím ti.“

Rančer netrpělivě vyhrkl: „Seš hloupá, hloupá a prostoduchá, jako bejvala tvoje teta. Pat Winter zdědí velkej ranč, a proto se za něj vdáš.“

Dívka zděšeně ustoupila o krok. „Ne,“ zakoktala.

Bell se rozzlobil. Zhluboka se nadechl, vystrčil hlavu a zachrčel: „Řek jsem, že si ho vemeš!“ Chytil dívku za zápěstí a silou ho sevřel. „A jestli neposlechneš, najdu prostředky, jak tě k tomu donutit. Tvoje matka mi dluží peníze.“

Laura zbledla. „Mlč,“ špitla.

„Vemeš si ho a bašta! A teď jdeme za ním!“

Dveře domu se otevřely. Pomaličku z nich vyšel Pat Winter. „Dobrý den, slečno Bellová. To je dobře, že jste ještě přišla. Já totiž zejtra jedu do St. Louis. Do špitálu. Zjistili, že mám souchotiny…“

Owen Bell na něj zíral jako na strašidlo. Pak Lauru strhl stranou a bez pozdravu ji táhl zpět k vozu.

***

Laura nemohla v noci spát. Převalovala se na lůžku, pak vstala a

dlouho jen tak potmě seděla. Pochopila, jaký její strýc ve skutečnosti Je.

Nemohla zůstat na ranči.

Oblékla se, tiše se vytratila do corralu, nasedla na svého šimla a vyrazila do noci.

Netrvalo dlouho a zastavil ji výkřik: „Ruce vzhůru!“

Zděsila se. Že by ji strýc dal sledovat?

„Ne!“ vykřikla.

A z křoví vyšel mladý muž. „Lauro?“

„Pane Meade?“

„Ježiš, Lauro, odpusťte…, já nechtěl…“

Dívka se rozesmála, ale smích přešel do vzlyků. „Je to tak strašný, tak strašný…“

Larry zvedl ruce, ale neodvážil se je položit na dívčina ramena, aby ji ukonejšil. „Slečno Lauro, prosím… uklidněte se. Je to krutá země… Říkal to táta…, říká to i pan Earp…“

Laura zvedla hlavu. „Chtěla jsem jet za ním, za marshalem!“

„Teď, uprostřed noci?“

A Laura se rozpovídala. Řekla Larrymu všecko, co musela poslední dny prožívat.

Larry nasál vzduch a posunul si klobouk do týla. „Jo – slečno Lauro. Já to vím a každej to ví. Ale nikdo nemůže nic udělat. Vy byste se ale měla uklidnit.“

„Já chci pryč, pane Meade, pomozte mi, prosím. Asi bych se neodvážila burcovat marshala ze spaní…“

„Tak pojedeme,“ řekl a podíval se na jejího koně. „Nebesa, vždyť vy nemáte sedlo! Přesedněte si ke mně!“

Uposlechla a pak drahnou dobu mlčky ujížděli k městu.

„Vy jste ale jel k severu, na Bellův ranč, ne?“

„Jo,“ odvětil dutě.

„Chtěl jste k němu?“

„Jo.“

Pak zas mlčeli, jen občas na ně zasvítil mezi mraky bledý měsíc. „Larry, nikdy nezapomenu na to, co vám udělal před lidma na Mainstreet. Nikdy v životě jsem se tak nestyděla.“

Rančerův syn ucítil, jak ho zaplavuje jakási horká vlna. Tak se odvážil a vzal Lauru za ruku. „Lauro…“

Pomalu ujížděli k Dodge.

***

Wyatt Earp byl už vzhůru. Uslyšel dusot kopyt. Pak poznal Larryho. Otevřel okno a tiše hvízdl. Chlapec se ohlédl. „Hej, marshal už vstal! A my jsme si říkali, že budeme muset pár hodin počkat!“

Marshal se pousmál. „V takový společnosti to určitě nebylo žádný nudný čekání, Larry,“ poznamenal a zavřel okno.

Za chvíli byl dole.

Laura mu řekla, co všechno jí strýc provedl.

Marshal vrtěl hlavou. „Slečno Bellová, musím vám bohužel říct, že nemám žádnej pádnej důvod, abych proti rančerovi mohl zakročit…“

Larry přitakal. „Jo, já to věděl. Ale přesto jsem doufal.“

Ti tři netušili, jak blízko je muž, o kterém byla řeč.

„Pojďme dovnitř,“ navrhl marshal.

Sotva za sebou zavřeli dveře šerifovy úřadovny, na ulici zaduněl výstřel z těžkého kalibru. ¨

Wyatt se podíval oknem.

„Owen Bell,“ řekl. Larry s dívkou se vrhli k oknu.

Na Mainstreet se vřítilo deset jezdců z Bellovy farmy. V čele uháněl sám velký King Bell.

Snažili se budit hrůzu.

Wyatt pohlédl na šimla, uvázaného před marshal s office.

To už muži zastavili a zlostně pohlíželi k Earpově úřadovně.

Rančer křikl: „Earpe! Vylez! Ty zatracenej bandito! Unes jsi mou neteř. To ti konečně zláme vaz!“

Wyatt prudce otevřel dveře. Vyšel na verandu.

„Slez z koně, Belle! Rychle dolů!“ Na marshalově spánku pulzovala silná žíla.

Rančer zvedl hlavu. „Co na mě řveš, ty pse! Řek jsem, že ti zlámu vaz! A to taky udělám!“

„Slez z koně, Belle!“

Rančerova tvář byla stažena křečí. „Kdepak, brachu, takhle ne! Nedostaneš šanci použít ty svoje zatracený pěsti. Já teď na tebe nechám hodit laso a dám tě vy vlíct z města. Potáhnu tě tak dlouho a tak daleko, až ve smyčce už nic nezůstane. Rozumíš, zatracenej skunku?!“

„Ty snad chceš zabít šerifa?“ zasmál se Wyatt a udělal něco, co všechny přítomné uvedlo v úžas. Přestože kovbojové svírali v rukou kolty, Earp je měl najednou taky v dlaních. Oba dva.

„Owene Belle,“ pravil muž z Missouri ledově. „Dobře víš, jak se svejma koltama umím zacházet. Možná je to to jediný, co ti na mně zaimponovalo, a můžeš si bejt jistej, že to první schytáš ty. Pak Flanagan a pak další tři. Na to můžete klidně vzít jed!“

Nastalo ticho.

Přestalo pršet.

Muž, který stál za pootevřeným oknem v prvním patře nejlepšího hotelu ve městě, svěsil ruce s kolty. Doc Holliday věděl, že tváří v tvář hlavním marshalových zbraní už nikdo střílet nebude.

Pouze Owen Bell zůstal nebezpečný.

Seskočil ze sedla a vytáhl ze scabbardu winchestrovku.

„Nezvedej hlaveň, Belle, nebo mě donutíš k nejhoršímu!“ okřikl ho Earp.

Rančer zaskřípal zuby. „Rozřežu tě na kousky, Earpe. Ty mě chceš zničit. Ty…!“

„Šéfe!“ zvolal Flanagan. „Myslí to vážně! Neblázněte! Koukněte na ten výraz!“

Bell se otočil a ukázal marshalovi záda. „Co skučíš, Flanagane? Co se ho bojíš? Copak jsi ve Winfieldu nezabil šerifova zástupce? Nebo snad ne?“

Flanagan zbledl.

Rančer kráčel dál. „A ty, Lewe Cornere, nebyls u přepadení poštovního dostavníku ve Scottu? Jistě, byl, mám eště doma v zásuvce jeden zažloutlej zatykač! A ty, Joe Marclette…, proč se tvůj kolt tak třese? Jste všichni zbabělci, a přitom se brodíte po kotníky v krvi!“

Bell se otočil zpátky.

„Tak, Earpe, tady jsem! Já jsem Owen Bell, muž, kterej ovládne tudle zem!“

Wyatt Earp ztratil trpělivost. „Stop, Belle, zavři už tu špinavou klapačku! Neovládneš tady nic, naprosto nic! Teď pěkně svěsíš hlavu a vodjedeš na svůj ranč. Nevytáhneš z něj paty a budeš hezky hodnej, jasný?!“

Bellovi vystoupily oči z důlků. Vyrazil neartikulovaný výkřik a se šíleným výrazem ve tváři sykl: „Earpe – pořádně poslouchej! Veškerá země v okolí stovky mil patří mně. Neptej se, jak jsem to udělal. I Meadův ranč patří mně!“

Wyatt mlčky sledoval zlostí staženou rančerovu tvář. Byla odpudivá.

„Roštu, Earpe. A klidně půjdu přes tvojí mrtvolu, když to musí bejt. Včera jsem málem získal Winterův ranč. Ale ta satanova holka zklamala,“ rozchechtal se.

A potom se stalo cosi zvláštního.

Owen C. Bell se vrátil ke svému koni, nasedl a vzpřímil se v sedle. „Schovejte kolty!“ okřikl své lidi. Co se mu stalo? Wyatt se mu díval do očí. Co měl rančer za lubem?

Bell se uchichtával jako šílenec. „Teď jedu pryč, Earpe, ale vrátím se, to se neboj…“

„Vím, přijedeš v noci, abys mě vodprásk zezadu, co?“

„Ne. Ale přijdu nečekaně, Earpe. Budeš se divit!“ Wyatt zasunul kolt do pouzdra. Nerozhodně pohlížel na jezdce. Ten se s ďábelským úšklebkem ve tváři otočil. Ale měl být ještě dvakrát zastaven. „Belle!“ Rančer vzhlédl.

Nahoře v okně hotelu stál hráč Holliday. „Chtěl jsem ti popřát šťastnou cestu. A eště něco: až přijedeš zase do města, dej si pozor, abys byl střízlivěj! Ne jako dneska! To se na tebe nedalo koukat! A ty řeči! No fuj!“

Owen Bell, jenž ten den nevypil ani kapku alkoholu, zfialověl vzteky. „Ty mizernej, hnusnej…“ Ulicí práskl výstřel. Shodil rančerovi klobouk z hlavy. Bell sáhl po koltu.

„Nech toho, Belle, nebo polkneš hořkou pilulku! A teď konečně vypadni! Musel jsem marshala obdivovat, jak trpělivě poslouchá ty tvoje opilecký žvásty. Já bych to nevydržel. A teď zmiz!“

Owen Bell nebyl člověk, který by tohle spolkl. Podíval se na nový klobouk, ležící prostřelený v prachu ulice. „Na tebe jsem nezapomněl, Hollidayi. Ty máš na mým seznamu číslo dvě. Hned po něm.“

Holliday se nahlas rozesmál. „Blbě počítáš, Belle! A teď už přestaň budit občany. Zasloužej si klidný spaní. Zmiz, už mě svědí ukazováček. A když mě svědí, tak cuká, a když cuká, tak střílí!“

Owen Bell se ušklíbl…, zřetelně cítil prohru. To bylo špatné, pro Rej zdrcující. Musel se nějak odreagovat. Nejlépe na marshalovi. „So long, Earpe, já…“

Vtom od Lincolnstreet přijížděl jezdec. Seděl na lesklém vraníkovi, rnel na sobě černý oblek. A měl mimořádně bledou, kostnatou tvář.

Pat Winter.

Všichni na něj překvapeně pohlédli.

Rančer Bell se rozesmál. „No, to tu máme pěknou schůzi! Přijíždí i kripl z Winterova ranče!“

Mladý rančer se zastavil. „Belle!“ pravil dutě. „Urazils mě jako eště nikdo!“

Bell zvedl otěže. „Z cesty, kostlivce, nebo tě zadupu do země.“ Ještě než tomu někdo mohl zabránit, nemocný mladík tasil kolt a vystřelil. Jeho zbraň promluvila třikrát. Owen Bell seděl ztuhle v sedle. Překvapeně hleděl na střelce. Kůň jel dál.

Ale jezdec se najednou naklonil, spadl, ale zůstal levou nohou ve třmeni, takže ho kůň ještě několik yardů vlekl za sebou. Pak se kůň zastavil. Všichni zírali na strašlivou scénu. King Bell byl mrtev.

Ležel tam, šest stop dlouhý a sotva tři široký. A přesně tolik země pak potřeboval na hrob, přestože si myslel, že musí mít stovky čtverečních mil.

King Bell byl mrtev.

Larry Mead se opět mohl nastěhovat na svůj ranč. O pár týdnů později už jeho indiánský předák Hal řídil práci sedmi nových kovbojů.

Černý Sam vysázel do truhlíků za okny nové květiny a láskyplně je zaléval.

Lany natíral dům.

Bylo důležité, aby Meadův ranč vypadal hezky, protože se do něj brzy nastěhuje mladá žena s blond vlasy, modrýma očima a krásnou, v poslední době trochu vážnější tváří.

Dole ve městě sedlal Wyatt Earp koně.

Doc Holliday se na verandě opíral o sloupek. „Můžu jet s várna?“

Mluž z Missouri přitakal. „Nebude to nic důležitýho, Docu. Nepotřebujete hvězdu. Larry mi vzkázal, že mám přijet obdivovat novej nátěr jeho domu.“

Holliday se zašklebil. „Ve městě je najednou klid. Až moc klidu na mý gusto.“

Pomalu opustil verandu a zvolna vykročil k Vaughamově nájemné stáji.

Ti dva netušili, že klid ve starém honáckém městě Dodge City nebude mít nijak dlouhé trvání…