William Mark

Ledový vítr na Montanou

Vzduch v lokále by se dal krájet.

Hanc Overgard se u baru rozkašlal. Ví Bůh, že něco vydržel, ale co je moc, to je moc.

U jednoho ze stolů vpředu sedělo vícero mužů u pokeru.

Jedním z nich byl Rob Kirby. Mladý, ostrý chlapík s chladnou tváří, ledovýma očima a blond vlasy. V tu chvíli jistě netušil, že se brzy stane vrahem.

Kirby hrál poker vášnivě rád. Byl docela dobrý hráč.

Naproti němu seděl těžký muž se širokou tváří, zažloutlýma očima a rozpláclým nosem. Kožešinovou vestu měl rozepnutou, takže bylo vidět, že pod ní má drahý šedivý oblek. Na prstech obou rukou se mu třpytily prsteny zdobené drahými kameny.

Tento muž se jmenoval Joe Felton. Měl devět mil za městem velký ranč. Po levé ruce mu seděl jeho předák Ric Noel, středně vysoký muž s nevýraznou tváří a hnědými vlasy. Klobouk si posunul hluboko do týlu a pohledem sledoval Kirbyho.

I jeho šéf, rančer Felton, sledoval mladíka Kirbyho. Pohrdlivě si měřil jeho ošuntělé oblečení.

Zbývající dva muži u stolu se podobali jeden druhému jako vejce vejci. Byli vysocí, ramenatí, hranatí a uhýbali pohledem. V Garden City a okolí to byla známá firma – bratři Shellumové – a neměli moc dobrou pověst. Neméně známé bylo, že Glenn nosil svůj kolt vždycky vpravo a Win vlevo. Když šli po ulici, pak Glenn vždy vpravo a Win vlevo. Jen podle toho bylo možné je od sebe rozeznat.

Hrát poker s bratry Shellumovými nebyla žádná velká radost.

Ani pro Joea Feltona.

Na druhou stranu nebyla žádným potěšením ani hra s Feltonem. Byl to bezohledný hráč, znalý všech triků – a navíc měl vždy tolik peněz, že mohl neustále přihazovat.

Ale i Shellumové měli dost peněz, jak známo. O tom se nikdo neodvažoval pochybovat.

Předák Ric Noel snad taky musel něco podědit, protože jinak by u tohoto stolu neobstál.

Jenom Kirby nemohl mít žádné peníze. Jeho otec měl na druhém břehu řeky Arkansas malou farmičku, která s bídou uživila jeho. Syn se toulal krajem a snažil se získat si pověst pistolníka. Jestliže se ve městě někdy střílelo, člověk mohl vsadit krk, že u toho bude i Rob Kirby. Většinou stál někde na dvoře a pálil do prázdných lahví od whisky.

Posledních několik měsíců se Rob dal i na karty.

K zlosti starých hráčů se rychle vypracoval k prvním stolům.

A tohoto lednového večera usedl dokonce k Feltonovu stolu.

Rančer po něm vrhl žlučovitý pohled.

„Co tady chceš, he?“

„Hrát.“

„My s dětma nehrajeme. Zmiz!“

Kirby přimhouřil oči do škvírek. „Zůstanu tady a budu hrát!“

Felton se opřel o lokty a pohlédl na Glenna Shelluma.

Glenn vysunul bradu a zamračil se.

„Hej, chlapče, tebe asi mrzí, že máš zdravý kosti, co?“

Win se zachechtal.

„Jo, má zdravý kosti, jasně!“

Overgard si za barem drbal vousy. Necítil se dvakrát dobře, protože jakmile by se Shellumové dostali do ráže, nezůstala by mu ani jedna židle nezpřelámaná.

Ale ten kluk proti nim neměl šanci.

Vtom rančer založil ruce a zašklebil se.

„Máš vůbec prachy, chlapče?“

Kirbyho tvář jako by zamrzla.

„Pane Feltone, je mi jednadvacet let a požaduju, aby se se mnou mluvilo jako s dospělým.“

Felton se znovu zakřenil. „Já mluvím s lidma jako s dospělejma, jenom když chci. A ty seš zelenáč, hochu. Vstaň a koukej zmizet vod stolu.“

Kirby měl obě ruce na stole, potaženém zeleným suknem. Zvedl levačku a pomalu s ní sjel pod stůl.

Felton bleskurychle tasil kolt.

„Ruce vzhůru!“

Kirby na něj hleděl chladně. Když pak zvedl levou ruku zpátky na stůl, držel v ní bankovky.

„Jste nervózní, pane? Měl byste chodit večer dřív spát.“

Felton zasunul kolt zpátky do pouzdra a naklonil se. „Jak to myslíš, hochu?“

„Tak, jak to říkám,“ klidně odvětil Kirby a položil před sebe peníze.

Felton si podrbal bradu. „Je jenom moje věc, kdy chodím spát!“

„To je možný. Já osobně vo paní Overgardovou zájem nemám.“

Felton vyskočil.

Ric Noel ho strhl zpátky na židli. „Nedělejte tady divadlo, šéfe,“ sykl předák. „Nechte ho, ať si zahraje, když má prachy…“

Felton zbledl. Pohlédl k barmanovi. Hanc musel toho zelenáče slyšet!

Ale v barmanově tváři se nepohnul ani sval. Stál tam jako vytesaný z kamene.

Glenn Shellum se předklonil a řekl: „Trochu moc žvaníš, hochu. To prej je ve zdejších končinách nezdravý.“

„Já vím,“ chladně odvětil Rob. „Mac Gennan z toho vonemocněl a Joel Gardener kvůli tomu dokonce zapomněl dejchat.“

Glenn Shellum vyskočil, židle se za ním skácela k zemi. Pravačka obrovitého muže sjela k boku.

Vtom se v chlapcově dlani cosi zalesklo a na Glenna hledělo ústí hlavně koltu pětačtyřicítky jako oko mrtvého.

Shellum jen zíral. Rukou svíral pažbu koltu, který nestačil vytáhnout. Pomalu se otočil k bratrovi.

„Hej, Wine, viděls to?“

Win přikývl. „Jo, viděl.“

Glenn se rozesmál a klesl zpátky do židle.

Kirby se zašklebil.

I předák ztratil svůj vážný výraz a začal se smát.

Pak se rozesmáli všichni u stolu a nakonec se chechtal celý saloon.

Jen jeden muž ne.

Hanc Overgard.

Otočil se a opustil bar.

Zabouchl za sebou dveře do kuchyně.

U plotny stála jeho žena. Byla mladá, pohledná, měla hezké tmavé oči a pevnou postavu. Právě míchala něco v hrncích.

„Marly?“

Žena se ohlédla.

„Ano?“

A hned se zase věnovala hrncům.

„Marly!!!“ zařval Hanc, až muži v saloonu zmlkli a mlčky se zahleděli na karty.

Marly Overgardová překvapeně pohlédla na svého muže.

Co mu bylo? Kdesi uvnitř se v ní probudilo temné tušení. Joe Felton seděl koneckonců uvnitř… A ten mladík Kirby taky… Ten je několikrát večer viděl…

„Je to pravda?“ vyhrkl barman.

„Nevím, co myslíš?“

„Ptám se, jestli je to pravda!“ řval hostinský se zarudlou tváří. Na čele mu přitom vyvstala silná žíla.

Žena sklopila zrak k zemi.

Barman se napřáhl a udeřil.

Ta rána zasáhla jeho ženu jako kopnutí koně. Zastavila se až o stůl s naskládaným nádobím.

Overgard byl jedním skokem u ní a znovu ji udeřil.

Mlátil ji hlava nehlava a zvuk úderů doprovázely zvuky tříštícího se porcelánu.

Vedle v saloonu zavládlo ticho jako v hrobě.

Kirby hrál však dál. Položil doprostřed stolu kartu.

Felton zpopelavěl. Pravá dlaň, ve které držel karty, se mu roztřásla.

Domem se rozlehl první ženin výkřik.

Felton vyskočil a sáhl si k boku.

Vtom v chlapcově dlani zaduněl výstřel.

Ale Feltonova pravačka svírala jenom opěradlo židle.

Glenn Shellum to jasně viděl a byl ochoten to odpřisáhnout.

Felton se chytil za srdce a nevěřícně pohlédl na chlapce. Pak přepadl a jeho těžké tělo mocně udeřilo o stůl.

Kirby uskočil. Kolt stále ještě svíral v ruce.

Oba Shellumové tam stáli jako vytesaní z kamene.

Ve dveřích kuchyně se objevil Overgard.

„Marly!“ zařval do jiskřícího ticha. „Marly! Je… mrtvej! Kirby ho zastřelil!“

Jeho žena se objevila za ním. Krvácela z obličeje. Odstrčila manžela stranou a rozběhla se ke stolu. S přidušeným výkřikem se vrhla na rančerovo tělo.

Overgard se ani nehnul. Viděl jen svoji mladou, půvabnou ženu a obtloustlé tělo starého rančera. Hrdlo měl jako sešněrované.

Kirby stál zády ke dveřím ze saloonu. Revolver stále ještě svíral v dlani.

„Uhni!“ křikl na ženu, která mu stála v cestě. „Uhni, nebo budu střílet!“

„Marly!“ vykřikl barman a vyrazil.

Nato ji Win Shellum hrubě odstrčil. „Bude střílet… copak to nevidíš?“

„Je… je to můj otec! Můj otec!“

Se zdušeným výkřikem padla přes farmářovo tělo.

A Kirby vypadl ze saloonu.

Win spěchal za ním.

Zvenčí se ozval dusot kopyt.

Pak výstřely.

Dveře se rozletěly a Win Shellum zapadl zpátky. Spolu s ním zavanul dovnitř ledový vítr a přinesl sněhové vločky.

Win pomaličku došel k baru a opřel se o něj.

„Dostals ho?“ zeptal se Glenn.

Win zavrtěl hlavou, aniž by se ohlédl. A pak se to stalo: poklesla mu kolena a Win se zřítil na fošny podlahy.

Glenn zíral na tělo svého bratra a pak vyrazil.

„Wine!!“

Když ho popadl a obrátil, spatřil na jeho krku krev.

„Doktora! Rychle přiveďte doktora! Umírá mi pod rukama! Ten zatracenej skunk Kirby ho dostal!“

Doc Beely byl starý, olysalý muž s řídkými vousy a silnými brýlemi. Rozepnul si plášť a ztěžka poklekl ke zraněnému, poté, co krátce pohlédl na mrtvého rančera.

Glenn ho netrpělivě sledoval.

„Hej, Docu – udělejte konečně něco!“

Doktor prudce vystrčil ruku, chytil Glenna za kotník a strhl ho k zemi.

„Snad chvíli počkáš, paličáku, ne?!“

Glenn zaklel a vstal.

Doktor vyndal z tašky obvaz a přiložil ho k ráně.

Glenn poklekl k němu. Podstatně tišeji než před chvílí se zeptal: „Je mrtvej?“

Beely zavrtěl hlavou.

„Ale dyť se přece nehejbe! A má zavřený voči…“

Beely vstal a lokl si z poloprázdné sklenky whisky. Zbytek nalil raněnému mezi rty.

Win okamžitě otevřel oči a podíval se kolem sebe. „Hej, co se děje?“

Glenn zazářil a poklepal mu na rameno. „Byls groggy, brácho – Kirby ti poslal olověnou fazoli…“

„Simulant,“ zavrčel doktor. „Za tejden vo tom nebude vědět. Dělá to tři dolary.“

„Takhle snadno bych si chtěl vydělávat,“ zanadával Glenn, ale poslušně zaplatil.

„Ty?“ řekl doktor a posunul si brýle. „Copak je ve městě eště někdo, kdo by si vydělával lehčejc než vy dva lumpové?“

Pak se otočil a došel k mrtvému rančerovi. Seděla tam Marly Overgardová a usedavě plakala.

„Byl to můj otec,“ vysvětlovala tiše.

„Já vím, Marly,“ řekl doktor a pak spatřil její krvavou tvář. „Hej, co se stalo?“

Její oči hledaly hostinského.

Overgard sklonil hlavu.

Beely k němu přistoupil. „Tos jí udělal ty?“ zakrákoral.

Barman mlčel.

A dostalo se mu za to pohlavku kostnatou doktorovou dlaní, připomínající pohrabáč.

„Ty zatracenej násosko! Mlátit ženský a chlastat! To je tvůj celej život! Satan aby tě skalpoval! Co si vůbec myslíš?!!“

Barman se rozhlížel po baru, ale nikde nenacházel zastání.

„Kirby říkal, že…,“ chabě se bránil barman.

Doktor jen mávl rukou. „Seš osel, hlupáku. Co takhle si s Marly nejdřív promluvit, he?“

„Kdybych to bejval věděl…“

„Jo – tak vidíš, cos způsobil! Feltonova žena se to dozví všecko. Třicet let čekala na dítě. A její muž už jedno měl – ale s jinou…“

Overgard zvedl hlavu. „Kdo je její matka…?“

Doktor po něm šlehl pohledem. „Do toho ti nic není!“

Otočil se, pohladil Marly po hlavě a šel ke dveřím.

V tu chvíli se rozletěly a do místnosti vešel malý, hubený mužík s velkou hvězdou na prsou.

„Co to bylo!“ zakrákoral.

Doktor ho odstrčil stranou. „Ty máš zvláštní talent – přijdeš vždycky, teprve když už jsou mrtví dávno v pekle,“ zavrčel kousavě. A pak se za ním zavřely dveře.

Malý muž s hvězdou přelétl pohledem saloon a zastavil se na obvaze Wina Shelluma.

„Kdo to střílel?“

„Rob Kirby,“ zabručel barman.

Glenn přidržel bratra za ruku a bez respektu míjel šerifa cestou ke dveřím.

„Možná, že byste se měl podívat na tohodle!“ pravil posměšně a ukázal na rančera.

Tvář šerifa Eda Scoreho se ještě více svraštěla. „Heavens! Je mrtvej?“

Overgard přitakal.

Další hosté zvolna vstávali a odebírali se ke dveřím.

Score se prudce otočil. Najednou svíral v ruce těžký Navycolt.

„Stát!“

Muži se šklebili.

Jeden dlouhán s maličkou hlavou škytl a zakoktal: „Po…podívejte se… na…na něj! Má…má v ruce zbraň!“

„Kdo zabil rančera?“

„Kirby,“ řekl Overgard. „A teď už nás nenapínejte, šerife. Radši nasedněte na koně a pusťte se za ním!“

Malý, hubený šerif jezdil zasněženou krajinou šest dní a šest nocí. Vrahova stopa vedla na západ. Do Colorada. A pak se mu ztratila v horách.

Když několikrát obejel ta místa, vydal se zpátky domů. Netušil, že minul Kirbyho úkryt o čtvrt míle, že se tam dokonce zastavil – a to ne proto, že by úkryt objevil, ale proto, že tam chtěl uhnout směrem k řece Arkansas.

Možná že by ten malý, svraštělý šerif Ed Score snad ještě pár let žil, kdyby najednou nezvedl hlavu a nepodíval se směrem k západu.

Naproti, asi padesát yardů odtud, spatřil nějaké stopy.

Pobídl svého ryzáka, a když dorazil na místo, zjistil, že jsou to stopy koně.

Score se sklonil a viděl, že jsou ještě docela čerstvé.

Nebylo od něj moudré, že se vydal přímo po nich…

Deset minut.

Pak se octl ve skalní soutěsce.

Zpomalil, rozhlížel se, ale to už bylo pozdě…

Zpoza skály vyskočil muž. Přes tvář měl žlutý šátek a v ruce svíral velký kolt.

„Stát!“

Score se vyděsil.

Pak vyhrkl: „Robe…, nech toho! Schovej tu zbraň!“

Muž před ním natáhl kohoutek koltu.

„Robe!“ bezmocně volal šerif. „Nedělej to! Poznal jsem tě!“

„Tím hůř pro tebe!“ sykl chlapec.

„To je přece nesmysl! Schovej tu bouchačku!“

„Ani náhodou!“

Score se chystal seskočit z koně. „Stát! Ani hnout!“

Šerif strnul. V hlase toho chlapce zaznělo cosi, při čem tuhla krev v žilách. Takhle mluvil jenom zoufalý, všeho schopný člověk.

„Kirby! Vzdej to! Přece…“

Kirbyho revolver zařval jako lev.

Score pocítil jenom silný úder do hrudi a pak se mu před očima zatmělo. Spadl ze sedla a zůstal ležet ve sněhu.

Kirby na něj hleděl ledovýma očima. Za chvilku se otočil, strčil kolt do pouzdra a rozběhl se ke svému koni.

Běžel.

Utíkal. Prchal!

Od této chvíle už byl stále jen na útěku.

V noci padal sníh. Napadalo ho tolik, že téměř úplně zakryl tělo mrtvého šerifa.

A pořád sněžilo.

Dvanáct dní nato našli šerifovo tělo bratři Shellumové.

Jeho kůň se vrátil do města a ještě ten den dopoledne se Shellumové vydali na cestu. Jeli hledat svého šerifa, přestože to zdaleka nebyli žádní ochránci zákona a přestože jejich vinou nahoře na pahorku leželo pod zemí už několik statných chlapíků.

Ed Score s nimi občas promluvil, přimhouřil oči, když byli z něčeho obviněni, a na rozdíl od hrdého rančera Feltona za ně občas zaplatil i nějakou tu whisky.

Felton – jistě, hrál s nimi karty, ale pohrdal jimi.

Se Scorem to bylo jinačí. To si uvědomili, když se vrátil opuštěný kůň bez jezdce a zůstal stát se svěšenou hlavou před šerifovou úřadovnou.

Kdesi ve veliké zemi ujížděl po zasněžených pláních muž, který měl na svědomí nejtěžší zločin, jaký mohl na Západě provést.

Byl to vrah šerifa.

V té době existovaly dva nejtěžší zločiny: zabít šerifa a ukrást koně…

Rob Kirby byl psanec.

A vrah?

Ano, oba bratři Shellumové to byli ochotni odpřisáhnout. Ale v saloonu v tu chvíli sedělo ještě dalších čtyřiatřicet mužů. Mnozí z nich by zas odpřisáhli, že v tu chvíli mysleli, že rančer skutečně sahá po koltu. A byli mezi nimi ctění občané města, jako například kovář Bill Forrester nebo bankéř Jim Vaugham…

Třeba by Kirby za to dostal jenom patnáct let nucených prací nahoře v lomech Sescattewy.

Třeba…

Ale všechny naděje sám pohřbil ve sněhu prosáklém šerifovou krví.

Rob Kirby byl nyní vrahem šerifa. Stal se z něj muž, který nenajde v žádném ze států klid.

Když se vyhoupl do sedla, zvedl hlavu a pohlédl k západu.

Tam někde ležela země Čejenů. V zimě odtáhli z Fort Morganu na jihovýchodě Colorada sem dolů na jih.

Kirby to věděl přesně, protože před dvěma lety v těchto končinách potkal tři rudochy. Jednoho sestřelil z koně a před ostatními stačil uprchnout.

Na západ tedy cesta nevedla. To by člověk mohl rovnou vyrazit do pekla.

A na jih?

Rinidad, Duncan a Raton. A celá řada dalších měst v hraniční oblasti New Mexika a Colorada.

Rob dobře věděl, že tam je spousta ostrých mužů s hvězdou, pro které by bylo zábavou ho honit.

A na sever?

Tam taky hrozilo nebezpečí, že narazí na Čejeny, táhnoucí k jihu…

Takže zbývala jenom cesta na východ.

Ale tam leželo město Garden City.

Město na břehu řeky Arkansas, město, kde zastřelil rančera Joea Feltona.

Kirby se zamračil. U Goshe! Střílel jen ze strachu! Měl strach, že rančer sahá po zbrani!

A pak najednou zjistil, že po něm jde šerif Score.

Tak ho zabil.

Rob Kirby naprosto přesně věděl, co dělá.

Zabil ho.

Zavraždil ho…

Od východu vanul ledový vítr a zařezával se mu do tváře. Kirby stáhl hlavu mezi ramena a pohlédl k zasněženému obzoru.

Mezi Lee a Syracusami znal brod…

Uprostřed mrazivé noci přešel přes řeku Arkansas.

Ještě tutéž noc zaklepal na srub svého otce.

Garden City nebylo daleko!

Město, kterému zabil šerifa, ho jistě dá všude hledat!

Pat Kirby měl na zádech přes sedm křížků. Unaveně seděl před krbem a bolavýma očima hleděl do plamenů.

Šedovlasý stařec už několik dní nemohl spát. Od chvíle, co mu malý Frank Owens řekl, co se stalo. A dnes tu byl i šerifův pomocník But Ryan, aby mu sdělil, že se šerif ještě nevrátil, což byla jenom záminka.

Starý Kirby dobře věděl, že Ryan přijel čmuchat. Možná že starý věděl víc, než kolik přiznal…

Ale on nevěděl nic. Vůbec nic.

Jenom to, že jeho syn Rob je ztracen. Koneckonců ho znal. Věděl, že teď už bude jenom střílet a střílet, dokud ho nezastřelí někdo jiný. Jeho syn dělal odjakživa lumpárny…

„Nechávej kolty v pouzdře,“ říkával mu, „nebo to s tebou veme špatnej konec.“

„Minulej tejden jsem byl dole v Dodge,“ říkal mu pak syn s rozzářenýma očima. „A tam jsem viděl…“

„Koho?“

„Wyatta Earpa.“

Starý muž pokrčil rameny a něco nesrozumitelného zamumlal. Věděl, že mu Rob lže, jako mu vždycky lhal.

„Chci se stát střelcem,“ říkal chlapec. „Kdybys viděl, jak Wyatt rychle tasí…“

„Wyatt je marshal. Potřebuje kolty,“ odporoval mu. „Ed Masterson – mi říkal, že je sice potřebuje, ale že je nemá rád…“

Ale Rob o tom nechtěl ani slyšet. Pro něj kolty znamenaly život. Ten, kdo uměl střílet, byl na Západě pan Někdo!

Stařec vložil hlavu do dlaní. A teď se jeho syn stal vrahem – je pronásledován a navždycky bude mít někoho v patách.

Zvuk u dveří ho vytrhl ze zamyšlení.

Pomalu vstal a opatrně sundal opasek s kolty z hřebíku na stěně.

Dveře se skřípavě otevřely.

Stál v nich vysoký muž, poprášený sněhem.

„Robe!“

Stařec strnul.

Rob za sebou zabouchl a vykročil k ohni. Byl promáčený a zmrzlý.

„Svlíkni se,“ řekl otec. „Na plotně je kafe.“

Potom se mlčky otočil, vyšel ven, ustájil a obstaral koně a pak se vrátil.

Rob stál před ohněm s nataženýma rukama a hřál si je.

„Chceš to kafe?“

„Ne.“

„Je eště teplý.“

Starý muž stál za synem a hleděl na jeho záda.

„Měl by sis svlíct sako.“

Rob neodpovídal.

Otec vykročil k plotně, vzal do ruky konvici a řekl: „Na jeden hrnek to eště stačí.“

Rob mlčel.

Dlouhé minuty bylo ticho.

Do otcových uší pak zaduněla slova jako paličky o buben: „Zastřelil jsem Eda Scoreho!“

Starcovi se konev v ruce rozechvěla.

Rob se prudce otočil a zaječel: „Zabil jsem ho, táto! Zabil jsem šerifa! Zastřelil jsem ho, aniž bych mu dal šanci! Jsem vrah! Vrah šerifa!“

Chvíli bylo ticho, pak se stařec otočil a šoural se zpátky k plotně.

Po dlouhé době se z temného kouta ozvalo: „Vodkaď měls vlastně prachy, aby ses moh posadit ke stolu s Feltonem a s těma zatracenejma Shellumama?“

„Vyhrál jsem je.“

„Nad kým?“

„To je moje věc!“ odpověděl Rob.

V krbu zapraskala polena.

Opět nastalo ticho. Kolem domu hvízdal východní vítr.

Stařec se pomalu vracel ze tmy do světla ohně.

„Co teď chceš dělat?“

„Nevím. Pojedu k Helen.“

„Ale to je přece šílenství. Myslíš si snad, že tě eště zná? Jestli tě uvidí její otec nebo některej z bratrů, je s tebou amen!“

„Nemám z nich strach.“

„Jistěže ne. To člověk nejdřív musí dva lidi zastřelit, aby neměl strach.“

Rob se prudce otočil. Z očí mu létaly blesky. „Todle už nikdy neříkej!“

„Budu si říkat, co budu chtít.“

Rob se vyřítil proti starému otci, ale dva kroky před ním se zastavil.

„Nedráždi mě, táto – víš, že nemám co ztratit…“

„Právě. To je to, co jsem ti chtěl říct. Když zabiješ dva muže, jde pak všechno líp. Kdo ví, možná budu ten další.“

„To je docela dobře možný, jestli se mnou nepotáhneš za jeden provaz.“

„Co tím myslíš?“

Robova tvář se octla těsně před otcovým obličejem. „Poslouchej, starochu, já cejtím nůž v zádech. Nemám moc času. A hlavně nemám dost peněz. Ale ty máš prachy. Máš je nahoře v kazetě pod postelí. Drž hubu, nechci nic slyšet… Vím to dobře!“

Oči Pata Kirbyho se zužovaly.

„Aha! Takže konečně vím, kdo se mi šťoural v zámku!“

„Vodpusť si přednášky, starej, a koukej navalit klíč! Potřebuju dolary. Dyť víš. Musím zmizet. Helen taky vysolí nějaký prachy…“

„Zbláznil ses? To děvče žádný peníze nemá!“

„Bez starosti! No táák! Dej sem klíč!“

Stařec ustoupil o krok.

„Robe, je to celejch dvě stě dolarů. Šestnáct let jsem si je spořil. Nebudou ti nic platný…“

„Klíč!“

Stařec neviděl plameny v synových očích.

„Robe, prosím tě! Nedělej to!“

Syn udeřil. Jeho hranatá pěst vletěla do otcovy tváře.

Pat Kirby se zapotácel a chytil se stolu.

„Klíč!“ řval na něj Rob.

Ze starcových úst začal vytékat tenký pramínek krve. Potácivě se napřímil a zahleděl se do synových chladných očí.

„Poslouchej, starochu, jestli mi okamžitě nedáš ten klíč, rozmlátím ti lebku!“

„Jen do toho!“ zachrčel starý muž.

A bezcitný syn udeřil znovu.

Pat Kirby se tiše zhroutil.

O půl hodiny později chlapec opustil dům.

Klíč našel a malou kazetu s penězi vyplenil. Našel tam pěkný svazek bankovek a měšec s mincemi. Pat Kirby spořil i drobné.

Rob vyrazil do sněhové bouře.

Krátce před třetí zastavil před domem malého rančera Joela McNeela.

Přeskočil nízký dřevěný plůtek a zaklepal na jednu z okenic.

Po chvíli se ve škvírách mezi prkny ukázalo světlo. Pak se okenice vrzavě otevřely a Rob spatřil blonďatou dívčí hlavu.

„Helen!“ zvolal tiše.

Dívka se zděsila. Uskočila zpátky a chtěla zabouchnout okno. Ale Rob ji chytil za ruku a pevně stiskl.

„Helen! Musím s tebou mluvit!“ vyhrkl chraplavě.

„Pusť mě! Budu křičet!“

„Nech toho!“

Vtom spatřila, že v druhé ruce svírá kolt.

„Dobře poslouchej, Helen. Potřebuju peníze. A sice hned. Ty víš, kam si je tvůj táta dává. Přines je. Musím utýct. Budu potřebovat každej cent!“ řekl a jedním skokem se vyhoupl do místnosti.

Helen stála před ním v dlouhé noční košili a třásla se strachy. Ledový vítr přinášel do místnosti sněhové vločky.

„Já… já nevím, Robe. Táta si peníze někam schovává… Nevím… nevím kam!“

Brutálně ji strhl blíž k sobě a sykl: „Přines je!“

„Prosím, Robe…“

Sevřel její zápěstí tak silně, že tiše vykřikla.

Hned nato se z chodby ozvaly kroky.

Pak někdo zaklepal na dveře.

„Helen!“

Dívka se třásla po celém těle.

„Helen!“

„Rychle, vodpověz!“ sykl Kirby.

„Ano?“ vyhrkla přidušeným hlasem.

„Je ti něco?“

Kirby zíral ke dveřím. Ve slabém světle lampy viděl, jak se pohnula klika. Když se dveře mírně pootevřely, strčil mezi ně hlaveň koltu a ihned vystřelil.

Pak pustil dívku, otočil se, vyskočil z okna a za okamžik už byl slyšet jenom vzdalující se dusot kopyt jeho koně.

Helenina bratra Jacka McNeela kulka škrábla na čele a pozbyl vědomí. Skácel se na podlahu chodby.

Starý McNeel a jeho nejmladší syn Frank se ihned probudili a vběhli s kolty v rukou na chodbu.

Nejdřív našli Jacka.

Frank ho zvedl a odnesl do pokoje.

Otec se vřítil do Heleniny ložnice.

Spatřil její siluetu u okna.

Stála tam, strnulá děsem.

„Je… je mrtvej?“ vykoktala.

„Není, dítě…,“ řekl rančer a pohlédl z okna. Dole ve sněhu objevil velké mužské stopy.

„Rob Kirby?“ zeptal se tiše.

Helen přikývla, konečně se zbavila křeče a dala se do usedavého pláče.

Přestalo sněžit.

Rob Kirby uháněl pryč. Hvězdy mu svítily na cestu. Uháněl proti ostrému větru.

Chtěl někam na východ. Někam, kde ho nikdo nezná.

Ale sníh mu ztěžoval jízdu. Tuto noc se daleko nedostal, a navíc za sebou zanechal hluboké stopy.

Když začalo svítat, ohlédl se a zděšeně zjistil, jak jistá by to byla stopa pro pronásledovatele.

Promrzlýma rukama sevřel sedlovou hrušku a hnal se dál.

Znovu začínal padat sníh.

Najednou ho padalo tolik, že si mohl oddechnout. Během chvíle jeho stopa zapadne.

Kolem poledne našel kousek od řeky opuštěný srub. Koně vzal s sebou dovnitř a okamžitě usnul na dřevěné pryčně. Ze spánku ho teprve pozdě odpoledne vytrhl nějaký zvuk.

V otevřených dveřích stál muž.

Kirby na něj překvapeně zíral.

Byl to vysoký, ramenatý muž s ošlehanou tváří a ocelově modrýma očima. Pod širokou krempou klobouku vykukovaly černé vlasy.

Rob si ihned všiml, že ten muž má dva revolvery.

Cizinec si chlapce zkoumavě prohlížel. Byl to pohled, který Kirbyho přibíjel k pryčně, byl tak pronikavý, že se chlapec nedokázal ani pohnout.

Pak muž ve dveřích zvedl ruku a cvrnkl o krempu klobouku.

„Helou!“

Rob suše polkl. „Helou,“ procedil mezi zuby.

„Smím dál?“

„Jistě.“

Cizinec vstoupil. Když spatřil v rohu místnosti Kirbyho koně, vrátil se na okamžik ven a přivedl dovnitř svého dlouhonohého plaváka.

Kirby viděl, že je to nádherné zvíře. Bylo velmi světlé, s černou hřívou a černýma nohama.

„Hej, to je krásnej chlapák!“

Cizinec přitakal. „Jo, to teda je.“

Dovedl ho ke Kirbyho koni a pak vykročil ke krbu.

Kirby se na něj díval. Pozoroval, jak cizinec podpaluje oheň, s jakým klidem a sebejistotou to dělá.

Zanedlouho v krbu praskaly plameny a zvolna zahřívaly místnost.

Cizinec sundal z odvázaného sedla malou železnou trojnožku, postavil ji nad oheň a pověsil na ni měděný kotlík, do kterého předtím venku nabral čerstvý sníh.

Když místnost zaplnila aromatická vůně kávy, Kirby konečně vstal.

„Teď už chybí jenom kus chleba a sejra.“

I to měl cizinec s sebou. Vzhlédl a zeptal se: „Máte hrnek?“

„Jo…“

„Tak si vezměte kafe. Tady je chleba a sýr.“

Společně se najedli.

Oba by museli nadskočit, kdyby věděli, s kým mají tu čest.

Kdyby Rob Kirby věděl, že jedl společně s obávaným marshalem Wyattem Earpem z Dodge…, a kdyby marshal věděl, že dal najíst a napít vrahovi šerifa!

Ale zatím jeden druhého neznal.

Navíc onen drsně vyhlížející mladík Kirby neudělal na marshala nijak špatný dojem. Vypadal dobře, měl poměrně slušné způsoby a dokázal mlčet.

Kirby byl zas tím cizincem – svým způsobem – okouzlen.

Tak spolu chvíli seděli. Wyatt nakonec vstal a osedlal svého koně.

Kirby na něj pohlédl. „Už jedete?“

„Jo.“

Kirby by se ho moc rád zeptal, kam má namířeno, protože on, šerifův vrah, neměl žádný cíl. Jenom bloudil krajem. Kdesi uvnitř však věděl, že tenhle cizinec nějaký cíl má. Zbavil by se tíživé osamělosti…

Když cizinec odváděl koně ke dveřím, Rob zasunul ruce pod nábojový pás a zeptal se: „Nepotřeboval byste parťáka, pane?“

Wyatt se ohlédl. „Parťáka? Hm, jedu na sever.“

„Nebraska?“

„Mnohem dál. Do Montany.“

„Tam prej je krásně,“ pravil Rob.

„Je to moc krásná země.“

„Vždycky jsem tam chtěl jednou jet,“ pravil Kirby a hodil přes hřbet svého koně sedlo.

Za chvíli už seděli oba před srubem na koních. Vítr kolem nich proháněl sníh.

Bylo zima.

Muž z Missouri si chlapce zkoumavě prohlížel. Mělo to být poprvé, co se v něčí tváři zmýlil. Ale od této chvíle bylo k hořkému poznání ještě daleko.

„Takže směl bych jet s váma, pane?“ zeptal se Rob.

„Nevím, jestli jste pro tuhle cestu ten správnej člověk. Urazím za den pěknou řádku mil. To je zatraceně nepohodlný.“

„Já to zvládnu. A jestli nevydržím a zůstanu ležet ve sněhu, je to můj problém.“

„To není tak docela pravda. Jestli pojedete se mnou, musím se starat i o vás. Když jedu sám, mám na starost jen sám o sebe.“

Přestože věděl, že se na Západě nemá vyptávat, Rob se zeptal: „Máte tam nahoře nějakej džob?“

„Eště ne.“

Mlčky pak jeli vedle sebe sněhem.

Noc přišla rychle.

Wyatt zůstal v sedle.

Kirby se divil, jak v téhle krajině ten cizinec jede neomylně pořád jedním směrem, když nikde nebyly žádné pořádné orientační body.

Kolem půlnoci přestalo sněžit a výrazně se ochladilo. Východní vítr vyl nad přimrzlou sněhovou pokrývkou a profukoval oděv jezdců.

Kirby odvrátil hlavu k východu. Ledový vítr mu způsoboval ostrou bolest. Když se pak zase podíval na spolujezdce, překvapeně zjišťoval, že cizinec nadále sedí v mírném předklonu v sedle a stále pozorně hledí před sebe. Vypadalo to, jako by mu ten ledový vítr vůbec nevadil. Kirby v tu chvíli pochopil, že má co dělat se skutečně tvrdým mužem.

Koně se krok za krokem prodírali sněhem. Skřípavé zvuky, které přitom vydávala jejich kopyta, byly přehlušovány ostrým zpěvem větru.

Kolem druhé hodiny Kirby znovu odvrátil hlavu. Byl totálně vyčerpán, málem spadl ze sedla. Chtěl se cizince zeptat, jak dlouho ještě pojedou, ale nedokázal otevřít ústa. Tak zůstal v sedle a jel dál po jeho boku. Zimnice jím cloumala.

Konečně, kolem třetí hodiny, zvedl Kirby hlavu.

Cizinec otočil koně a vedl ho poměrně ostře směrem k severovýchodu. Ani Kirbyho nevyzval, aby jel s ním.

Když chlapec otočil koně za ním, rezavý vítr ho udeřil přímo do tváře. Rob sklonil hlavu a přitiskl si dlaně k uším.

Když se pak dvakrát krátce podíval před sebe, spatřil muže z Missouri, jak jede přímo k okraji lesa.

Pak byli mezi prvními stromy. Sotva je les pohltil, jako by vítr najednou ustal.

Kirby zvedl hlavu. Tvář ho náhle pálila. Před sebou viděl černou siluetu muže.

Kam jel?

Ale Kirby si odvykl klást otázky. Ani se moc nedivil, když najednou mezi stromy spatřil problikávat světlo.

Světlo? Kirby se předklonil. Hej, to nebylo nic pro něj. V těchhle končinách by se měl každému světlu raději vyhýbat…

Ale co ten cizinec? No jo, tak jel s ním…

A Kirby si najednou uvědomil, že podvědomě počítá s tím, že cizince na konci cesty zabije.

Tak daleko se dostal! Zatracená hra! Zatracený kolty!

Takže toho muže chtěl jenom využít. Podvědomě cítil, že zná cestu do bezpečí. Že ji najde i v noci.

Ale Kirby teď nemohl souhlasit s tím, co cizinec chtěl udělat.

„Pane!“ zvolal.

Wyatt zastavil a ohlédl se.

„Pane, vy chcete…, máte v úmyslu vykonat návštěvu?“

„Jistě…“

„Hm…, a musí to bejt?“

„Vy chcete jet dál?“

„To ne,“ falešně se usmál Kirby, „ale netoužím po tom lízt někomu do soukromí…“

„Nikdo to po vás nechce,“ řekl Wyatt, otočil se a jel dál.

Kirby ho následoval s větším odstupem.

Les se pak rozestoupil v mýtinu, na které stálo několik srubů.

Muž z Missouri jel pomalu k nim.

Kirby se zastavil na kraji lesa a díval se za ním.

Damned! Takže teď se mu ztratí… Přitom by mu mohl pomoct, vyvést ho z téhle zatracené země. V tom bílém pekle on sám do Montany nikdy netrefí…

Kirby čekal.

Cizinec zmizel mezi sruby.

Nějaký pes žalostně zavyl.

A Kirbymu byla najednou hrozná zima. Připadal si příšerně sám…

Ten už se nikdy nevrátí! honilo se mu hlavou… Přitom za ten den urazili pořádný kus cesty. Sám by nikdy tak daleko nedojel. To bylo přesně to, co potřeboval.

Vzal za otěže a pomalu vyrazil ke srubům.

Pak se zarazil.

Naproti u rohu jednoho z domů někdo stál. Kirby jasně viděl černou siluetu. Pomalu sklouzl ze sedla, pustil otěže a vykročil.

Když se přiblížil na pět yardů, poznal ho.

„To jste vy?“

„Jo, já.“

„Čekal jste na mě?“

„Možná. Pojďte,“ řekl muž z Missouri a otočil se.

Rob ho následoval.

Ve dveřích jednoho ze srubů stál muž.

„Tenhle je tu se mnou…“

„V pořádku…, dobrou noc!“ zvolal vousáč.

„Dobrou!“

Marshal si to namířil k nízkému, podlouhlému srubu.

„Co chcete dělat?“ zeptal se chlapec.

„To je stodola. Tam se smíme vyspat. Přiveďte koně.“

Byla ještě tma, když se Kirby probral z těžkého spánku. Vpředu u vrat rozpoznal postavu nějakého muže.

Byl to ten cizinec. Táhl koně za sebou do dvora. Rob viděl, že ho má už osedlaného.

Jedním skokem vyletěl ze sena, sbalil si deku, strhl sedlo na rameno a přehodil ho přes hřbet svého valacha.

Když vyjel na dvůr, cizinec byl už pryč.

Ve srubech se ještě nesvítilo.

Kirby vyrazil na mýtinu.

Tamhle vpředu jel ten muž, k severozápadu!

Chlapec vyrazil za ním. Když byl od něj na dvě koňské délky, zpomalil a zůstal za ním.

A když se před nimi na obzoru vynořilo město, jeli už spolu dva dny.

Muž z Missouri si to namířil přímo do města.

Rob měl pochybnosti, zda má, či nemá jet s ním, ale nakonec se rozhodl, že pojede.

Když dorazili k prvním domům, byla už tma.

Navíc byla příliš velká zima, než aby se někomu chtělo chodit po ulicích.

To Kirbymu zvedlo náladu.

Ovšem když míjeli domek, na jehož průčelí byl připevněn štít s nápisem: Sheriff’s office, trhlo to s ním.

Šerifova úřadovna!

Tam tedy seděl muž, který o něm jistě už věděl, který ve dne v noci vyhlížel vraha šerifa z Garden City… Na okamžik si dokonce pomyslel, že by bylo nejjednodušší, kdyby muže s hvězdou zabil…

Muž z Missouri seskočil před jednou nájemní stájí.

Kirby taky sklouzl ze sedla, ale zavrčel: „Na něco takovýho nemám prachy!“

„To jsem si myslel,“ odvětil cizinec, vzal otěže svého koně i valacha a oba odvedl do stáje.

Kirby na něj počkal ve stínu verandy.

„Co teď?“ zabručel chlapec. „Já nemám ani na boardinghouse.“

Wyatt si zapálil jedno ze svých dlouhých černých viržinek a pravil: „Možná že hostinskej bude mít měkký srdce a teplý místečko někde na půdě.“

Kirby zavrtěl hlavou, ale pak společně vstoupili do haly místního takzvaného hotelu.

Barman pobíhal po místnosti ve filcových pantoflích, kolem krku měl uvázanou tlustou šálu a jako zběsilý bafal z dýmky, jako by ho mohla zahřát. Došel k rohovému stolku, vrazil si ruce v bok a zabručel: „Tak co, pane, zaplatíte mi, nebo dáte přednost nářezu?“

Muž u stolku zvedl hlavu. Byl to ramenatý chlap s býčí šíjí.

„Co je? Co to žvaníš? Já ti tu tvojí špinavou tlamu roz…“

Ale to už ho barman chytil za límec a strhl ze židle.

Obra to maličko zaskočilo, ale pak se nadechl a napřáhl, ale hned dostal další ránu.

Barman ho dovlekl k východu a tam mu uštědřil poslední úder, který opilce odmrštil do sněhu před saloon.

Kirby tu scénu sledoval přimhouřenýma očima. Nejradši by tlustému barmanovi skočil po krku. Ne snad proto, že by měl soucit s opilým kovbojem, to ne, ale proto, že v sobě najednou cítil nesnesitelnou nenávist vůči tlusťochovi, který má všechno a nic mu neschází.

Toho že by měl prosit o nocleh?

Nikdy!

Mladíkovi znovu stoupala do hlavy trucovitost, zlá vlastnost, která z něj udělala psance.

Vykročil ke stolku, u kterého ještě před chvílí seděl ten opilec.

„Hej, hochu, doufám, že máš na zaplacení!“

Kirby zůstal jako přimražený.

Wyatt viděl, jak chlapec povytáhl ramena a strnul.

„Nemám rád, když si cizinci sedaj na místa štamgastů. Je to jasný? A kdo by měl chuť se k jídlu a pití posadit, ten by se měl ze všeho nejdřív u baru pěkně představit, jasný?“

Kirby se pomaličku otočil: „Máte tady divný zvyky.“

„Jo, to už řeklo pár jinejch chlapíků, který by bejvali udělali nejlíp, kdyby sem vůbec nevlezli!“ vrčel barman.

Wyatt si prohlížel ostatní hosty.

Na opačném konci nedlouhého nálevního pultu stáli dva středně velcí muži v kovbojském oblečení. Měli ošlehané, drsné tváře, ruce jako lopaty a těžké nábojové opasky s naleštěnými kolty v pouzdrech.

Za nimi seděli u poměrně velkého stolu čtyři muži a hráli křížový poker. I tohle byly hrubé, vousaté postavy s kolty u pasu.

Nalevo u dveří seděl osamocený muž. Byl vysoký a hubený, ale přesto budil dojem siláka. Pod nosem měl štětinatý knír a oblečen byl mimořádně pečlivě. Přes elegantní sako měl křížem dva nábojové pásy a v každém z nich jeden kolt se slonovinou vykládanými pažbami.

Přestože bylo v místnosti dalších sedm mužů, tenhle byl pro Wyatta Earpa ten nejzajímavější.

Právě jedl půlku kuřete.

Barman se vracel za bar, ale stále ještě mluvil na Kirbyho.

„Hej, chlapče, máš nevymáchanej zobák. Vypadá to, že ti zvyky v Oakley nějak neseděj. Tak to aby tě je někdo naučil.“

Kirbyho oči zaplály.

„Zůstaňte za barem, pane!“

Tlustý barman Johnny Tubb překvapeně zíral.

„Hej, tady si někdo hraje na pistolníka! I na todle máme recept!“

Od této chvíle všechno proběhlo velmi rychle. Tak rychle, že se to ani nedalo pořádně popsat.

Oba muži u baru sáhli po koltech, ale neměli je ještě ani zpola venku z pouzdra, když na ně Kirby už mířil.

Místností se rozlehly tři výstřely. Všechny tři vyšly z velikého koltu, co ho svíral v ruce muž z Missouri.

Kirbyho kolt odletěl ke dveřím.

I kolty obou mužů u baru ležely na podlaze.

Tři výstřely, tři zásahy! Neuvěřitelné zásahy!

U baru rázem zavládlo dynamitem nabité ticho.

Vtom muž s kuřetem zvolal: „Zounds! To je Wyatt Earp!“

Kirbymu poklesla ramena a prudce se otočil ke dveřím.

Byly zavřené.

Napříč za ním stál cizinec, z jehož koltu se ještě kouřilo. Elegantní host odstrčil stůl a vyskočil.

„Hej, vy jste Wyatt Earp! Čert mě vem, jestli to není pravda! Viděl jsem vás dole ve Wichitě, když jste dostal Mannena Clementse. Marshale, na to se nezapomíná! Hej, Tubbe, ty starej sude, tohle se musí oslavit! Přines eště dvě whisky a dvě porce kuřete pro Wyatta Earpa a jeho přítele!“

Pak vyrazil, aby marshalovi potřásl rukou.

Wyatt pohlédl úkosem na Roba.

Ten tam stál jako solný sloup.

Elegantní muž popoháněl barmana a Wyatt si všiml, že má pod sakem pěticípou plechovou hvězdu.

„Jsem Buzz O’Brien, šerif tohodle smutnýho hnízda. Skutečně mě velice těší, pane Earpe…“

Popadl marshala a přivlekl ho ke svému stolu.

„Hej, Tubbe! Pohni se, kůže líná!“

Hostinský, který dosud trčel za barem s otevřenými ústy, se probral a zmizel ve dveřích za barem.

Oba odzbrojení kovbojové rozpačitě pokukovali ze slavného marshala ke svým koltům, až zachytili šerifův povzbudivý pohled, že si své zbraně smějí vzít zpátky a rychle se ztratit.

Jenom Rob Kirby stál ještě uprostřed místnosti.

Když na něj O’Brien pohlédl, ztratila se mu z tváře všechna barva.

„Hej, tak pojďte sem přece!“ zvolal šerif. Pak se otočil k Wyattovi. „Co mu je? Že by ho ty vaše kouzelnický výstřely zaskočily? Dyť jste mu zřejmě zachránil život. – Pojďte, mladíku, poděkujte tady marshalovi, že vám vystřelil kolt z ruky, jinak by tady bylo určitě zle.“

Rob zvolna svěsil ramena. V hlavě měl jenom jednu myšlenku: Je to Wyatt Earp!

Ostrý Earp z Dodge.

Heavens, bylo to vůbec možné?

Zrovna s nejostřejším ze všech vlků jel dva dny a dvě noci bok po boku? S ním chtěl do Montany? A jeho chtěl nakonec zastřelit…

Co se teď vlastně asi tak stane?

Co bude?

Marshal ho nyní znal. Znal jeho tvář, oblečení, koně, všechno. Jenom jeho jméno neznal.

Možná že o vraždě v Garden City ještě neslyšel. Jak rychle se asi taková zpráva rozšíří?

Garden City nebylo koneckonců tak odlehlé, město bylo od Dodge City vzdáleno jen nějakých padesát mil…

Wyatt Earp…

Roba napadla další věc: Neznal ho marshal náhodou? Nejel dokonce v jeho stopách? Neobjevil ho v tom opuštěném srubu zcela záměrně?

Heavens! Skutečně se tam najednou ukázal jako duch!

Čím déle o tom Rob přemýšlel, tím více téhle domněnce věřil.

Wyatt Earp byl přece známý jako výborný stopař! Heavens! A řeč o cestě do Montany, nebyla to nakonec jenom pohádka?!

Co měl za lubem?

Proč s ním jel přes celou zem?

Chtěl ho vyřídit?

Proč to všechno?

A proč se teď k šerifovu stolu posadil tak, aby na něj, na Roba, viděl?

Proč – ?

Vrah nemohl tušit, že tyhle jeho úvahy jsou nesmyslné a že mu je diktuje jen jeho vyděšené špatné svědomí.

Když pak Wyatt zvedl hlavu a pohlédl mu do očí, Roba jako by píchla vosa.

U Goshe! Prokouk mě! Vidí do mě! Jestli do teď nic nevěděl, tak nyní už jistě ví!

Hypnotizuje mě…

Marshal se najednou usmál.

„Pojďte konečně – a seberte si svůj kolt.“

Kirby se vzpamatoval. Křeč byla tatam.

Sebral kolt a pomalu se napřímil.

Připadal si jako po výprasku.

„Hej! Tak pojďte už konečně!“ zařval Buzz O’Brien. „Za chvilku přinesou pečínku! Každopádně bych to Tubbovi radil!“

Když to dořekl, tasil kolt a vystřelil do stropu.

Wyatt zvedl hlavu a spatřil vícero děr, způsobených střelbou poblázněných mužů.

Dveře kuchyně se rozletěly.

„Hned, šerife, hned. Pracuje se na tom!!“

„To bych ti radil! Koukej podat brandy!“

Rob se pomalu blížil ke stolu.

Wyatt na něj pohlédl. „Sedněte si.“

O’Brien mu ukázal na židli. „Jo, sedněte si, mladíku. Těší mě, že vás poznávám. I když tasíte zatraceně rychle, budete asi milej chlapík, jinak by vás velkej Wyatt Earp těžko bral s sebou, co?“

Rob usedl a zašklebil se.

„Šerife, nedá se říct, že by mě vzal s sebou. Jedu holt kousek za ním. Mimochodem, jmenuju se Bob – Bob Score!“

V tu chvíli by si nejradši nafackoval. Jak mohl být tak na hlavu padlý a říct zrovna jméno mrtvého šerifa?

„Score?“ pravil O’Brien a přejel si rukou přes knír. „Hm, to jméno jsem už slyšel. All right, já jsem Buzz O’Brien!“ podával Robovi ruku.

Chlapec ji váhavě stiskl.

Jak to najednou všecko vypadalo jinak. Ještě před chvíli, když míjel šerifovu úřadovnu, měl za to, že na něj šerif snad už čeká, že každopádně bude při pohledu na šerifa muset okamžitě tasit…

A teď s ním seděl u stolu.

A naproti seděl Wyatt Earp!

Heavens, kdyby to věděli v Garden City!

Helen, její otec, bratři, oba Shellumové, starosta!

Po třetím brandy se zbavil strachu z Earpa. Zašklebil se a navrhoval: „Co takhle trochu si zahrát, marshale?“

Muž z Missouri zavrtěl hlavou.

Kirby se ušklíbl: „Hej, vy jste divnej. Pochopil bych, že nepijete, ale že nechcete hrát… To je teda blbý.“

Wyatt vstal, hodil na stůl pár mincí a mávl na barmana.

Buzz O’Brien ty peníze ihned vzal a vrátil je marshalovi do kapsy.

„Kdepak, kamaráde! Pozval jsem vás! To by tak hrálo! Člověk nemá v týdle díře koneckonců každej den příležitost vidět někoho slavnýho!“

Wyatt poděkoval a šel.

O’Brien se díval za ním.

„Je to zvláštní chlap, Bobe – ale takovej byl už tenkrát.“

Kirby mezitím vystřízlivěl. Pokývl šerifovi na pozdrav, poděkoval a kráčel k baru za Earpem.

„Jedeme dál?“

Wyatt na něj pohlédl koutkem očí, pousmál se a řekl: „Ne. Nejdřív se vyspíme, Bobe.“

Kirby se spokojeně zašklebil. Bylo mu dobře. Za normálních okolností by byl přešťasten, že smí s někým, jako je Wyatt Earp, cestovat stovky mil ve sněhové vichřici. S chutí by to všechno absolvoval…

Ale to bylo nyní pryč. Svůj život prohrál, byl na útěku…

Obrátil se, vytáhl plechovou krabičku s tabákem a ukroutil si cigaretu. Marshal se otočil a šel pryč.

„Nechte ho, Score!“ ozval se O’Brien. „Je jako všichni, který to někam dotáhli. Znával jsem guvernéra z Kentucky. To byl taky takovej divnej pavouk…“

Kirby se opřel lokty o bar a pohlédl na šerifa.

„Kam to dotáh, he?“ zeptal se.

O’Brien překvapeně vzhlédl.

„No, poslouchejte, v každém případě ho v západních státech každej zná!“

Rob přikývl a zhluboka se nadechl. Zmlkl. Ovládl se. Pomalu se pootočil zpátky k barmanovi.

„Kde se můžu vyspat?“

„V pokoji vedle marshala.“

Když vyrazili z nájemné stáje, byla ještě hluboká noc.

Kirby, který jel vpředu, se najednou zarazil.

Uprostřed zasněžené ulice stál muž.

Vlevo na prsou se mu třpytila hvězda.

Kirby polkl. Pravačkou nahmatal kolt.

Vtom se ozval O’Brienův hlas: „Přivstal jsem si!“

Přišel blíž a oběma mužům podal ruku.

„Šťastnou cestu, pane Earpe! A jestli se cestou zpátky stavíte v Oakley, budu rád, když mě navštívíte!“

„All right!“ řekl marshal a vzal za otěže.

Pak vyrazili potemnělou Mainstreet k severozápadu.

Ještě před svítáním znovu začalo sněžit. Sněhové vločky zanedlouho pokrývaly jejich ramena a klobouky.

Jestliže se Kirby domníval, že nyní bude marshal hovornější, mýlil se. Mlčky jeli vedle sebe, marshal v mírném předklonu a stále pozorně sleduje krajinu.

K hranici jeli přes Colby a Bird City. Pak projeli jenom malým cípem Nebrasky, aby se dostali na severovýchod Colorada.

Stalo se to jednoho mrazivého rána.

Oba osamělí jezdci právě přejeli zamrzlou řeku Two Mile Creek, když vtom se od severozápadu přihnala skupina jezdců.

Kirby sjel rukou k pušce ve scabbardu.

Wyatt mu věnoval varovný pohled. „Nechte flintu v pouzdře!“

Kirby se zašklebil. „Hej, je to sedum chlapů. Kdo ví – třeba jsou to banditi!“

„Docela dobře možný. Tady v těchdle končinách jich bejvá dost.“

„Vážně?“

„Před pár lety jsem tady narazil na bandu, co si myslela, že bude vybírat clo.“

Kirby vysunul bradu. Oči mu žhnuly.

Takže se bude bojovat.

Heavens! Přece vždycky vyhledával boj. Chtěl se proslavit jako pistolník, ze kterého budou mít všichni strach!

Rozechvělou pravačkou sevřel pažbu koltu. V podpaží se zpotil a zátylek mu strnul.

Wyatt pohlédl do jeho náhle šedivé tváře.

„Hej, co je? Snad nemáte najednou strach?“

„Strach? Ne…, já nevím…“

„Nedávno jste přece hezky rychle tasil.“

„Jo, to bylo něco jinýho. Co když nás ale tydle chlapi jednoduše vodprásknou, aniž by se nás na něco zeptali?“

„To by se jim těžko povedlo.“

V tu chvíli Kirby znovu pocítil jistotu a bezpečí, které marshal přímo vyzařoval. Okamžitě se mu do tváře vrátila barva, držení těla se uvolnilo.

„Přesto,“ řekl. „Je jich sedum.“

„Jo – když spadne nebe, jsou všichni vrabci mrtví,“ řekl Wyatt a Kirby se musel zasmát.

Jezdci se nyní dostali do vzdálenosti, ze které bylo slyšet hlasy, a zastavili se.

Mohutný chlap s krátkýma nohama mocně zvolal: „Doufám, že nebudete dělat potíže, boys! Za každýho dvacet babek, za koně po desíti!“

Wyatt jel dál.

„Hej, zastavte!“ zvolal chlap.

Wyatt jel dál.

Kirby ho následoval, nicméně nebyl si jist, jestli by se nezastavil, kdyby ho nenesl valach.

„Stát! Okamžitě stát!“ křičel zarudlý chlapík.

Wyatt jel dál.

Muž vytrhl ze scabbardu pušku.

Kirby měl najednou po celém těle husí kůži. Copak se marshal zbláznil?

Muž z Missouri zastavil asi sedm yardů před bandou, trochu se předklonil, cvrnkl o krempu klobouku a svěsil ruku ke svému koltu značky Buntline.

Kirby ho pozorně sledoval.

„Řek jsem, že máte zastavit!“ zopakoval brunátný chlapík.

„Dyť už stojíme,“ klidně odvětil Wyatt.

„Pcháá!“ vyprskl lump. „Tebe ty fóry přejdou, neboj se! Já jsem Gene Strittmater!“

„Aha,“ odvětil Wyatt bez respektu.

„Co to má znamenat? Děláš, jako bys mě neznal!!“

„Jo, znám. Říkals přece, že seš Strittmater.“

„To je drzost! Neuvěřitelná drzost! – Pane, já jsem Gene…“

„Strittmater,“ přerušil ho Wyatt. „Já vím.“

Chlap sklonil hlavu.

„Tak dost, člověče, nebo ti udělám do břicha tři díry a nechám tě ležet ve sněhu. Jsem Gene Strittmater, šéf lovců hraničních peněz!“

„Jo, tak nějak jsem si šéfa takový bandy představoval.“

Kirby suše polkl a zíral do banditovy tváře. Heavens, jestli ten dá teď nějaký znamení, budou z nich řešeta.

Ale muže z Missouri očividně hned tak něco nezaskočilo. Usmál se, vytáhl viržinko a zapálil si.

Strittmater na něj zíral jako na vzácné zvíře. Něco takového se mu v životě nestalo. Zhluboka nasál vzduch a zařval: „Joe, Jime, Ede! Poslouchejte, co vám řeknu. Jestli tenhle chlápek řekne eště jedno jediný křivý slovo, smetete ho ze sedla!“

Wyatt nato zvolna sklouzl z koně, pustil otěže, rozkročil se a založil ruce na prsou.

„Poslouchej, Strittmatere, tobě a tvejm chlapcům dávám přesně minutu. Jestli pak neuvidím zadky vašich koní, budeš ty první, kdo spadne do sněhu!“

Tvář bandity znachověla. „Zbláznil ses, chlape? Mám za sebou šest chlapů!“

„To vidím. A já zas řek, že budeš první, kterej padne hubou do sněhu. Jestli tě bude následovat eště někdo další z těch šesti, to už nevím.“

Kirby ztratil trpělivost. Najednou svíral v ruce kolt.

„Nestřílej!“ zvolal Wyatt.

„Tak budou střílet voni!“ vykřikl Kirby.

A stříleli.

Dva banditi tasili a vypálili z koltů.

Do jejich výstřelů zařval marshalův kolt značky Buntline.

Oba střelci spadli ze sedel.

Jedna kulka roztrhla Wyattovi na rameni sako a druhá těsně minula klobouk.

„Ruce vzhůru!“ Wyatt nyní svíral kolt i v pravé ruce. „Strittmatere, řekni svejm lidem, aby dali pracky nad hlavu!“

Bandita úlekem zpopelavěl.

„Dát ruce vzhůru?“ vykoktal. „Tak to teda ne! Je nás pořád eště pět na dva! Pět – “

Ale nebyl si moc jistý. I jeho muži měli z Wyatta podivný strach…

„Well, je vás pět. Před minutou vás bylo sedm. Za deset dalších vteřin budete třeba už jen tři nebo dva.“

„A ty půjdeš s náma,“ žlučovitě hrozil Strittmater.

„To se uvidí,“ ledově odvětil Wyatt.

Uplynulo deset vteřin.

Marshal napřímil ruce s kolty a natáhl oba kohoutky.

„Dolů z koní!“

Dva starší muži za Strittmaterem uposlechli.

„Tak bude to!“

Pak poslechli i ostatní.

„Odepněte si opasky!“ přikázal marshal.

Pět banditů si ho nenávistně měřilo.

„Poslouchejte, chlapi, nemáte šanci…“

„Ale máme!“ zařval Strittmater. „Vodskáčeš si to s náma!“

Wyatt vykročil. Aniž by spouštěl šéfa bandy z očí, řekl: „Bobe, seberte mu kolty!“

„Neodvažuj se, chlapče, nebo tě zadupu do země!“

Kirby se zastavil.

„Tak do toho!“ vyzval ho znovu marshal.

Rob banditu bleskurychle odzbrojil.

„K ostatním!“ přikázal Wyatt a ukázal stranou. Pak kývl hlavou doprava k malému kopci. „Jděte tam!“

Oba starší lumpové poslechli a vykročili. Pomalu a zamračeně je následovali ostatní.

„Ty taky, Strittmatere!“

„Já ne!!“

„Půjdeš, anebo tady zemřeš!“

Tohle bandita v úmyslu neměl, proto se otočil a loudal se za ostatními.

Wyatt je měl stále na mušce. Zároveň požádal Roba: „Svažte otěže jejich koní.“

Když to Kirby udělal, Wyatt řekl: „Vezměte jednoho z nich a nasedáme!“

Vyhoupli se zároveň do sedel a vyrazili. Po chvíli koně banditů pustili. Poplašeně se rozběhli po kraji.

Teprve po několika mílích jízdy Wyatt zastavil.

Kirby na něj se zájmem pohlédl. „Proč jste je nechal jít?“

„Protože jsem si je nechtěl nechat…“

„Dva jste přece zastřelil. Proč ne i ostatní?“

„Zastřelil? Máte zatraceně špatný voči, Bobe. Nevím, jestli lovci bizonů budou takovýho muže potřebovat…“

„To jste je teda jenom zranil?“

„Jen se klidně vraťte. Ručím vám za to, že devět mil odtud mašíruje prérií sedm mužů…“

Kirby se zašklebil a ubalil si cigaretu. „Jste pekelně nebezpečnej chlap, marshale.“

„A vy hlupák.“

Chlapec pohodil hlavou. „Jak to myslíte?“

„Protože jste zbytečně moc nervózní.“

„Nerozumím vám.“

„Ale jo, rozumíte…“

Jeli dál na severozápad.

I ve Wyomingu ležel sníh. Silná vrstva sněhu. Minuli Cheyenne a jeli směrem k Chugwateru.

Před nimi se rozprostírala mohutná sněhová přikrývka, kterou až daleko vzadu na západě ukončovaly skalní masivy Laramie Mountains.

Kirby uvažoval, co mohlo marshala hnát kupředu. V zimě a ledovém větru…

Pronásledoval snad někoho?

Už dávno hodil za hlavu úvahu, že by snad mohl pronásledovat jeho…

Kolem poledne si Kirby všiml, že marshal nemíří k horám, nýbrž ostře k severu.

K Chugwateru.

Kirby si oddechl, když objeli město Cheyenne. Velké, nebezpečné město se slavným šerifem Lambertem, jenž měl tutově v zásuvce zatykač na Roba Kirbyho…

A nyní si to marshal namířil do Chugwateru.

Tam dělal šerifa Kirk Fergusson. To Kirby věděl. Fergusson býval šerifem v Santa Fé a každý na Západě věděl, že je teď v Chugwateru.

V žádném případě do města nepojede.

Už odpoledne narazili ve sněhu na širokou stopu.

„Co to je?“ zamračeně se zeptal Kirby.

„Cesta do Chugwateru. Denně tudy jezdí dostavník z Goldsmithu.“

„Denně?“

„Jo.“

Tím celý rozhovor skončil.

O hodinu později Kirby spatřil město.

Zastavil.

Bylo prostě vyloučeno, aby jel dál. Stejně dobře mohl za jasného dne přijet do Wichity nebo do Dodge.

Muž z Missouri jel dál.

Jel dál i poté, co si musel všimnout, že jeho druh zastavil.

Chlapec pocítil neovladatelný vztek: „Earpe!!“

Wyatt zastavil a zvolna se otočil.

Kirby visel předkloněn v sedle a zlostně se mračil. Kopyta jeho koně byla zaryta hluboko ve sněhu.

„Proč na mě nepočkáte?“

„Co se děje?“

„Chtěl bych si tady odpočinout.“

„Tak to udělejte.“

Wyatt zvedl otěže a jel dál.

Kirby vyrazil za ním.

„Hej, Earpe, vy jste ale zatracenej paličák. Připomínáte mi rudocha!“

„To mi nevadí.“

„Proč si nemůžeme chvíli odpočinout?“

„Protože by to byl nesmysl. Před námi je město…“

„Já chci pauzu.“

„Prosím.“

Wyatt jel dál.

A Kirby zastavil.

Když se Wyatt po čtvrthodině ohlédl, viděl chlapce, jak stále ještě stojí na stejném místě.

Chugwater bylo na tehdejší poměry už poměrně velké město. Velké – to ano, ale jinak to bylo vykřičené hnízdo plné zlodějů, podvodníků, falešných hráčů a lumpů všeho druhu, co trávili všechen svůj čas po saloonech.

Well, v Chugwateru žilo i pár rozumných lidí, ale těch bylo opravdu jenom velmi málo.

Kirk Fergusson k nim nepatřil. Zpyšněl. V Santa Fé vyrostl. Když přišel sem, byl už poloviční král. Věděl, že skoro každý zná jeho jméno, a chtěl, aby se mu to dávalo patřičně najevo.

Zřejmě už dávno zapomněl, že kdysi býval jenom docela skromným vaquerem na malém ranči v New Mexiku. Nyní byl neomezeným vládcem Chugwateru ve Wyomingu. Rychlá ruka, tvrdost, rozhodnost a ctižádost z něj rychle učinily slavného šerifa.

Bývalý šerifův domek ležel na konci Mainstreet, byl malý a dřevěný.

Fergusson to rychle změnil. Už druhou noc po jeho příchodu do města domek vyhořel. Nový šerif dal rozhlásit fámu, že to udělali banditi, aby nového, nepohodlného šerifa donutili odejít z města.

Samozřejmě že zůstal.

Už několik dní poté byla zahájena stavba kamenného domu umístěného uprostřed Mainstreet, a když byl hotov, patřil mezi nejkrásnější a největší domy města.

A každý se časem musel ptát, nač šerif potřeboval takový palác.

Kirk Fergusson v něm vládl jako guvernér. Vůbec mu nevadilo, že jím není.

Byl to středně velký muž s krátkými, ježatými vlasy, pichlavýma šedýma očima, krátkým, silným nosem a tvrdými rysy tváře.

Večer sešel po schodech dolů do haly a vstoupil do své kanceláře.

„Helou, Dane,“ pozdravil svého hranatého, ramenatého zástupce, jenž seděl za stolem a marně se snažil sepsat zprávu o krádeži dřeva na pile Jima Brennana.

Fergusson se zahleděl do velkého zrcadla, upravil se a pak se pomalu otočil.

„Něco novýho?“

Dan Wydner zavrčel: „Ne, nic.“

„Co to tam škrábeš?“

„Ále – Brennanovi se zas ztratilo nějaký dřevo. Ty jeho žaloby neberou konce. Rád bych věděl, koho to zajímá.“

„Jen to sepiš, chlapče. Sepiš to a moc vo tom nepřemejšlej. To není tvoje starost. Až se vrátím, budu to mít připravený na stole, jasný?“

„All right, šéfe.“

Kdyby věděl, že ctěný šerif Fergusson těmito zprávami zatápí nahoře v krbu, asi by se tolik nesnažil…

Fergusson to nemyslel nijak zle. Jen šetřil čas guvernérovi, o němž byl přesvědčen, že se zprávami zachází stejným způsobem. Navíc – proč by měl guvernéra obtěžovat právě on? Proč si ho znepřátelit? To bylo zbytečné…

Šerif vyšel na verandu, zapálil si, odhodil sirku do sněhu a vykročil přes ulici.

Vystoupil na verandu protějšího domu a pohlédl do rozsvícených oken saloonu.

Hluk z lokálu vycházel na ulici jenom tlumeně. Když se však otevřely dveře, polepené barevným kartonem, udeřil rámus do uší.

Muž, který opustil saloon, se dopotácel k okraji stepwalku, spatřil šerifa, nemotorně cvrnkl prstem o krempu klobouku na pozdrav a se značnými potížemi udržet balanc odcházel.

Fergusson se díval za ním.

„Zatracená pakáž,“ zaklel.

U Goshe, tenhle Chugwater šerif nenáviděl. A jak! V Santa Fé to svýho času bývalo docela jinak. Docela jinak.

Tam se touhle dobou večer ještě všude svítilo. Většina ulic byla osvícena lucernami a provoz byl vůbec jinačí než tady.

Kirk Fergusson se v Santa Fé stal šerifem. Dokonce velkým šerifem. Největším šerifem, jakého Santa Fé mělo.

Ale víc už ničím.

Chtěl toho víc?

Jo, bývalý čeledín od koní byl velice ctižádostivý. Chtěl toho pořád víc a víc. V Santa Fé však už neměl šanci postoupit, protože ctění občané města dobře věděli, že je to bývalý vaquero, a tak ho mezi sebe nikdy nepřijali.

Pak přišla nabídka z Chugwateru.

Chugwater?

Kde to bylo? Znal vůbec někdo to město?

Ale nabídli mu slušné peníze, tak to vzal.

Fergusson si velkým obloukem odplivl.

„Chugwater,“ zamumlal pohrdlivě.

Tohle město nebylo ničím jiným než studenou, dlouhé měsíce sněhem zapadlou dírou na svazích Laramie Mountains, plnou lumpů a grázlů. Žilo tu pár obyčejných občanů, ale ti vždycky stáhli hlavu mezi ramena, když spatřili šerifa.

Tady nepatřil k nejvyšší vrstvě, to by bylo málo.

Tady byl králem!

Nebyl tu nikdo, kdo by byl důležitější než on – ani starosta ne. Všichni z něj měli respekt, či dokonce strach.

Přesto nebyl Kirk Fergusson spokojen…

Kráčel ke dveřím saloonu, a ještě než je rozrazil, nafoukl se jako páv. Pak vešel do začouzené místnosti, kde to kromě po tabáku páchlo kůžemi, hoblinami a špínou.

Sotva vešel, hluk se ztišil. Dokonce i starý orchestrion jako by přestal drnčet tak nahlas.

Fergusson se zamračil a zastrčil ruce ve žlutých jelenicových rukavicích za opasek. Kožešinovou vestu měl rozepnutou, takže bylo vidět jeho žlutou košili s velkou, třpytivou hvězdou.

Zvolna vykročil a procházel místností jako kontrolor někde na nádraží.

Poblíž baru se zastavil a rozhlížel se.

U stolu, potaženého zeleným suknem, sedělo pár mužů nad kartami. Jedním z nich byl Rob Kirby, vrah šerifa.

Ale Kirk Fergusson neměl právě svoji velkou chvíli. Sice po něm sklouzl pohledem, ale pak se podíval jinam. Sledoval muže, který stál nad hráči, opíral se o stěnu a pozoroval hru.

Byl to vysoký muž v černém saku a černém klobouku, opásaný dvěma nábojovými pásy.

Damned, kde ho to Fergusson už viděl?

Kde?

Jedině na zatykači! Kde jinde?!

Jo, jedině na zatykači ho mohl vidět!

Jak mohl šerif tušit, že podlehl grotesknímu omylu…

Bylo už řečeno, že Fergusson neměl zrovna svůj nejlepší den. Spíš naopak. Pozorně sledoval muže u stěny a stále více sám sebe přesvědčoval, že ho zná z nějakého zatykače.

Jak mu mohlo dojít, že tu tvář zná z novin!

Barman Greg Fulham si povšiml šerifova soustředění a začal se obávat o večerní tržbu.

„Pane Fergussone,“ poklepal důvěrně šerifovi na rameno. „Nemáte chuť na drink? Zvu vás!“

„Díky,“ zavrčel Fergusson, aniž by se ohlédl.

„Včera jsem dostal vynikající montanskou brandy….“

„No jo,“ odsekl šerif.

„Šerife,“ zašeptal barman. „Před chvíli jsem u Jana Duwela viděl divnýho chlápka. Byl zrzavej, nevoholenej a votrhanej. Jestli ten nebyl psanec, tak už nevím…“

Když domluvil, ztichl orchestrion a Fergusson nahlas odvětil: „Jestli chceš čapnout banditu, Gregu, nemusíš kvůli tomu chodit ke starýmu Duwelovi. Já jednoho vidím tady. A sice takovýho, že horšího bych u Duwela těžko našel.“

Ticho, hrobové ticho.

Rob Kirby strnul. Seděl u stolu jako zmrazený. Karty mu vypadly z rukou. Zíral na muže s hvězdou.

V saloonu narůstalo napětí.

Jenom Rob Kirby jediný jako by si nevšiml, že se šerif dívá na jiného. Na toho, co stál za ním… –

Následoval Wyatta Earpa do města až po setmění.

„Helou, marshale!“

„Helou, Bobe.“

„Najal jste si cimru?“

„Jo, dokonce jednu se dvěma postelema.“

Kirby se zasmál. „All right. Jste divnej brouk… Hej, tady v saloonu se svítí…“

A zanedlouho už seděl u stolu s kartami, Wyatt stál nad ním a sledoval ho.

Než přišel Fergusson… –

Nyní šerif svěsil koutky úst a pravil: „Jo, lidi, je tady bandita, na kterýho byl vystavenej zatykač. A teď vám i jemu ukážu, co starej Kirk Fergusson dokáže.“

Najednou měl v ruce kolt.

Rob seděl, jako by byl k židli přirostlý.

Takže ho dostal. Bylo po všem. Kirk Fergusson ho měl!

Zrovna ten zatracenej chlap.

Rob se ani nehnul. Bylo by to marné. Šerif by ho jistě okamžitě dostal. Zítra ho pověsí. Šest stop nad bělostný sníh.

Takže ho chytili v Chugwateru.

Devils! Proč jenom jel s tím Earpem!

Fergusson se odrazil od baru a kráčel ke stolu.

Krok za krokem…

Zastavil se pouhý yard před chlapcem.

Rob zíral na stůl. Už před chvílí sklopil zrak. Proto ani nemohl vidět, že se šerif dívá na jiného.

„Pojď, chlapče. Nedělej hlouposti. Jeden hloupej pohyb a je po tobě.“

Robert Kirby vstal. Pořád ještě nezvedl hlavu a šoural se mezi stoly ke dveřím.

Nikdo ho nezastavoval.

Vtom ho přibil k zemi šerifův hlas: „Tak pojď, kamaráde. I když máš u boků dva kolty, nebude ti to nic platný. Znám ten tvůj ksicht dobře. Tak dej pracky nahoru a jdeme!“

Rob se prudce ohlédl.

Šerif stál ještě pořád u stolu a zíral…

Na marshala Earpa!

Rob Kirby překvapením ani nezavřel ústa.

Muži u karetního stolku následovali Kirbyho příklad a uprázdnili ho.

Jenom Wyatt stál pořád ještě za stolem. Uvolněně, klidně se opíral o stěnu.

Fergusson přešel od slov k činům.

Jednal tak, jak byl zvyklý.

Levačkou překotil stůl, přiskočil k marshalovi a chtěl ho udeřit pažbou koltu do hlavy.

Ale narazil na nepravého…

Muž z Missouri zvedl ruku a udeřil hranou dlaně proti šerifově ruce s koltem. Zbraň odletěla na podlahu.

Fergusson nepočítal s odporem, ale rychle se vzpamatoval a napřáhl nohu ke kopanci.

Ale ani ten se mu nepovedl.

Wyatt zachytil kopající nohu rukou a druhou nohu šerifovi podrazil.

Kirk Fergusson ležel na zemi, což byl obrázek, na jaký nebyli muži z Chugwateru zvyklí.

Ale jedním skokem se octl zpátky na nohou.

Zuřil.

Zařval: „Co si to dovoluješ, ty zatracenej bandito, he? Roztrhám tě na kusy! Těmadle svejma rukama tě roztrhám na kusy!“

Cizinec stále klidně hleděl na šerifa. „Co po mně chcete, šerife? Patrně vám přeskočilo.“

„Já ti hned řeknu, co po tobě chci, sonny. Sám sis teď vyslovil rozsudek. Nebudu brát žádný ohledy. S chlapama, který se postavěj šerifovi, já dělám krátkej proces.“

Fergusson se zarazil a zkoumavě si cizince prohlížel.

Damned. Tohle nevypadalo na obyčejného lumpa. Tenhle bandita něco uměl! Mohl by ho porazit?

Přemoci velkého Fergussona?

Vyloučeno! To si nemohl dovolit!

Šerif se rozhlédl a řekl: „Takže to uděláme jednoduše, – Muži z Chugwateru! Před vámi stojí bandita! Vaší povinností je pomoci svýmu šerifovi. Na něj!!“

Hned tři chlapi se okamžitě na Wyatta vrhli.

Prvního srazil Wyatt k zemi, pak i druhého. Třetího nakopl, až odletěl.

Čtvrtým byl sám Fergusson.

Wyatt se krátce napřáhl a udeřil ho zespodu do brady levým hákem…

Kirk Fergusson prožíval hořké chvíle. Určitě ty nejhorší v celé své kariéře šerifa: úder muže z Missouri ho zasáhl jako kopnutí koně. Odletěl až k baru a tam se složil na podlahu.

Ale okamžitě se na Wyatta vrhli další muži.

Rob Kirby se otočil a šel ven.

Pryč! Rychle pryč!

Na verandě se zastavil.

Naslouchal výkřikům mužů uvnitř. Slyšel rozbíjení skla a praskání dřeva.

Damned! Copak ho ještě pořád nezvládli?

Zatnul zuby.

Pak se otočil, rozrazil dveře a vletěl dovnitř. Se zuřivostí zarputilého bojovníka se vrhl do klubka rváčů, bušil do nich pažbou koltu a pěstí, řádil jako zběsilý.

Pak ho jeden z útočníků srazil.

Kirby rychle vyskočil na nohy.

A před ním stál muž z Missouri. Šklebil se.

„Helou, Bobe!“

Kirby se zakřenil.

A vtom ho skolila zákeřná rána nohou od stolu.

O minutu později dostali i marshala. Bylo na to šest mužů.

Poté, co jich devět poslal k zemi.

Kirk Fergusson se potácel, stále ještě pod vlivem té strašné rány, a zakrákoral: „Do toho, chlapi – odveďte ho ke mně do úřadovny!“

Když se sedm mužů vřítilo do kanceláře šerifa, jeho zástupce vyskočil jako píchnutý tarantulí. Kirk Fergusson už byl zase ve své kůži.

„Seber mu zbraně, Dane!“

Wydner vytrhl bezbrannému marshalovi kolty z pouzder.

Pak Fergusson přikázal: „Tak, chlapi, vykonali jste svoji povinnost. Teď můžete jít. O zbytek se postarám já.“

Muži na něj pohlédli s obavami v očích.

Fergusson se zasmál.

„Jen to nechte na svým šerifovi. Ten to zvládne… jako zatím všechno.“

Muži opustili kancelář.

Wyatt stál před psacím stolem.

Vedle něj stál deputy s jeho dvěma kolty.

Fergusson se postavil proti Wyattovi.

„Tak, chlapče, a teď si tě nejdřív srovnám podle svýho gusta!“

„Fajn, udělejte to. Ale s koltem v ruce? Co si o vás pomyslí váš deputy? Mimochodem, co mi vlastně chcete, šerife?“

„Co ti chci?“ zachechtal se Fergusson. „Poslouchej, chlapče, máš neuvěřitelně drzou klapačku. Já jsem Kirk Fergusson, jestli tě to zajímá!“

„Znal jsem jenom jednoho muže jménem Kirk Fergusson,“ ostře odvětil Wyatt. „Taky nosil hvězdu. Ale to bylo všechno, co měl s váma společnýho. Bejval to šerif dole v Santa Fé. Jednou jsem jako kluk projížděl s dobytkem kolem města a viděl jsem ho tam. Byl to skvělej chlap, to se musí nechat, ale vy mi ho v ničem nepřipomínáte, pane.“

„Ale…“

Fergusson zíral.

„Jo, tamten Kirk Fergusson totiž byl chlap,“

Šerif natáhl ruku s koltem, jako by chtěl střílet. Ale vzpamatoval se. „Nemusíš se snažit, chlapče, mě nepřelstíš!“

„To ani nechci. Napad jste mě, a proto mám pochopitelnej dotaz, co proti mně máte.“

Fergusson se zeširoka zašklebil, pak přistoupil k psacímu stolu a vytáhl řadu nových i starších zatykačů. „Nemusel bych ti vysvětlovat nic, chlapče, ale protože zejtra budeš viset na…“

Neuvěřitelně prudká rána na bradu znovu složila šerifa k zemi.

Dan Wydner nebyl mužem, který by v této situaci obstál. Než stačil tasit zbraň, ležel po tvrdém direktu vedle šerifa.

Wyatt si vzal své zbraně a na okamžik se zastavil před psacím stolem.

Chvíli trvalo, než se Fergusson znovu probral. Nejdřív spatřil ležícího Dana Wydnera a pak cizince…

Opět měl své kolty v pouzdrech a ruce zkřížené na prsou. Mezi zuby svíral černé viržinko a pokuřoval.

Fergusson si ohmatal krk a potácivě vstával.

„Helou, šerife,“ řekl zvesela marshal.

„Poslouchej, příteli…“

„Nejsem váš přítel. A jestli se ke mně ještě jednou zachováte jako k nějakýmu lumpovi, bude zle.“

Fergusson naklonil hlavu k rameni.

„To přece…, vy jste se snad zbláznil, chlape. Co si to namlouváte? Z tohodle baráku nevyjdete. Lidi na ulici vás roztrhaj na kusy. Město stojí za mnou…“

„Tomu bohužel nevěřím.“

„Cože – ha, tak to se budete divit…“

„All right. Je mi to fuk. Každopádně teď vodejdu…“

Pomalu se otočil ke dveřím. Když už měl kliku v ruce, ohlédl se ještě jednou přes rameno.

„Mimochodem, Fergussone, tenkrát jste byl vopravdu jinej člověk. – A eště jsem chtěl říct, že kdybyste něco potřeboval, budu bydlet naproti v hotelu Wyoming. Je to jen pár kroků. Revolvery ale nechte v recepci, kdybyste šel ke mně. Mohlo by se snadno stát, že budu mít náhodou taky jeden kolt v ruce, až ke mně vejdete…“

A zmizel.

Fergusson za ním hleděl.

Pak se sklonil nad stůl a pohledem přelétl všechny zatykače. „Nic! Damned! Nic!! Přitom bych moh vodpřisáhnout, že ten jeho ksicht znám z těchdle papírů… No, možná že bude na nějakým starším zatykači…“

Když se Dan Wydner zvedl z podlahy, šerif se upravoval u zrcadla.

„Dane, zůstaň tady a hlídej. Za chvíli jsem zpátky. A – připrav jednu celu!“

Wydner se hloupě zašklebil a podrbal si hlavu.

Šerif spěchal ven.

Sotva vstoupil do hotelové haly, rozhlédl se a vykročil k recepci.

„Knihu hostů!“ křikl na holohlavého muže za pultem.

„Jakže?“

„Knihu hostů, ty idiote!“

Stařec se ohnul, vytáhl tlustou knihu a podával ji šerifovi.

Fergusson ji otevřel.

„Morris, Webster, Jakob, Feddersen… Damned, to je všecko ze včerejška! Copak dneska nepřišli žádný nový hosti?“

„Jo, jsou na další straně…“

Fergusson vztekle obrátil list.

Pohlédl na něj a strnul. Pak se sklonil a zíral jako bez ducha na dvě slova, která tam stála.

Wyatt Earp.

Fergusson vzal knihu a poodešel s ní k lampě. U Goshe! Vážně! Bylo to tam!

Najednou přesně věděl, odkud ho zná. Byl to Wyatt Earp!

Šerif se podrbal na čele.

„Hergot, jsem já to ale blbec!“

Stařec u recepce překvapeně vzhlédl. „Co říkáte?“

„Ále, dejte mi pokoj.“

Fergusson vykročil k východu. Najednou se zarazil a otočil se.

„Kde bydlí?“

„Kdo?“

„Wyatt Earp!“

„Wyatt Earp?“

„Jo – bydlí přece tady!“

,.U nás?“

„Chlape, jeho jméno je přece v soupisce!“

Stařec si nasadil brýle a zahleděl se do knihy.

„Fakt že jó, Wyatt Earp, je to tady napsaný… Ale je to fakt von? Možná je to nějakej gauner… Nebo prostě jenom někdo, kdo se jmenuje stejně.“

„Přece musíte vědět, kdo tam to jméno napsal!“

„Jo…, počkejte…, to musí bejt ten vysokej chlap v černým… Jo.“

„Číslo pokoje?“

„Čtyřka. Hned vedle schodiště.“

Fergusson kráčel po schodech nahoru. Před číslem čtyři se zastavil, sundal si klobouk a zaklepal.

„Ano?“

Fergusson otevřel dveře.

Ve slabém světle jediné lampy seděl na posteli Wyatt Earp, na klíně rozprostřenou kůži, na které si čistil zbraň. Ani nezvedl hlavu, když Fergusson vstoupil.

„Helou, šerife.“

Fergusson suše polkl. V rukách žmoulal klobouk.

„Pane Earpe, já…“

Wyatt ukázal na malou rozvrzanou stoličku.

„Támhle leží doutníky.“

Fergusson přitakal a jeden si vzal.

„Podejte mi taky.“

Pak seděli a mlčky pokuřovali.

„Je mi to moc líto, pane Earpe. Ale čert ať mě veme, jestli jsem nebyl přesvědčenej, že vás znám z nějaký fotky. A taky to tak bylo. Akorát, že jsem vás neviděl na rewardu, ale v novinách.“

„To je jen malej rozdíl,“ odvětil Wyatt a pucoval bubínek koltu.

Fergusson se rozpačitě usmál. „Jo, jasně, to teda je. Ale přišel jsem, abych se vám vomluvil. Nechci, abyste si myslel, že jsem trouba, kterej neví, co se patří. Víte, když jsem si dole v recepci přečet vaše jméno, musel jsem přemejšlet vo tom, co jste mi říkal vo tom šerifovi ze Santa Fé…“

„To je dobrý, pane Fergussone.“

„Jmenuju se Kirk.“

„Vím. Já jsem Wyatt.“

Podali si ruce. A šerif pozval marshala na druhý den na oběd.

Když Kirk Fergusson druhý den ráno kolem desáté opustil dům, nejdřív se pyšně prošel po Mainstreet a pak vykročil k saloonu Grega Fulhama.

Uvnitř se dvě ženy věnovaly rozbitému nábytku a jeden muž zatloukal prkna přes rozmlácená okna.

„Kdepak je pan Fulham?“

„Řekla bych, že u doktora,“ zamumlala jedna z žen hlubokým basem a oklepala doutník do popelníku.

„U doktora?“

„Jo, dostal včera ránu do hlavy. Nějak špatně slyší na pravý ucho.“

„Aha. Well, řekněte mu, že eště přijdu.“

Otočil se a vydal se rovnou k hotelu Wyoming.

„Pan Earp už vstal?“ zeptal se v recepci.

Stařík za pultem zamrkal. „Jestli vstal? – Promiňte, prosím, šerife, ale kolem pátý vodjel.“

„Vodjel?“

„Jo, todle tady pro vás nechal…,“ podával Fergussonovi dopis.

Fergusson roztrhl obálku.

Milý Kirku! Mám poměrně naspěch. Tvoje pozvání na oběd přijímám na někdy jindy. Co se týče rozbitýho nábytku v saloonu, asi nebudeš muset nic platit, když řekneš, že jsem bandita a že jsem ti v noci utek. So long! Wyatt Earp.

Muž z Missouri skutečně vyrazil tak brzy ráno. Jel však sám, protože od rvačky v saloonu o svém průvodci už nic neslyšel. Jakmile se však na obzoru objevilo první ranní šedivé světlo, spatřil před sebou ve sněhu stopy.

Stopy jednoho koně.

Byl to kůň údajného Boba Scoreho, Wyatt to poznal podle zvláštně tvarovaných podkov, kterých si všiml už dole v Arkansasu.

Takže odjel už včera večer.

Wyatt zůstal na jeho stopě.

Kolem poledne se krajina začala zvedat do kopců, sněhu přibývalo a plavák už nemohl běžet tak rychle.

Podle stop bylo zřejmé, že se Bobovi stále více přibližuje.

Konečně, pozdě odpoledne, ho spatřil, jak stojí na skalním výběžku a dívá se dolů do propasti.

Když k němu Wyatt dorazil, ani se neohlédl.

Marshal seskočil a sundal ze sedla trojnožku. Pak uchystal oheň a upekl pár kousků masa, které mu dali v hotelu na cestu.

Mlčky ho snědli.

Kirby konečně řekl: „Jel jsem.“

„Jo.“

„Já vím, že vám to bude připadat hloupý, ale najednou jsem to město nenáviděl. Víte přece, že jsem tam ani nechtěl jet…“

„Jo.“

„Blbej šerif.“

„Jo.“

Rob Kirby zlostně pohlédl na marshala. „Možná byste taky moh říct něco jinýho než to vaše věčný jo.“

„Ne.“

Wyatt vstal, zaházel oharky sněhem, složil trojnožku, vyprázdnil kotlík a vyhoupl se na koně.

Kirby ještě dřepěl u ohniště.

Wyatt vyrazil.

Chlapec vyhrkl potlačenou nadávku a vstal, aby naskočil do sedla. Pomalu následoval Wyatta.

Dva osamělí jezdci spolu jeli mnoho dní.

Jeli nahoru údolím mezi Beaverem a Douglasem směrem k mohutné náhorní plošině Dry Forku.

Od rána do večera je obklopoval oslnivě bílý sníh.

Kirby ho viděl i v noci, když zavřel oči, a slyšel jeho skřípání pod kopyty koní…

Jednoho mrazivého poledne překročili řeku Powder River a jeli dál na severovýchod ke vzdálenému Crazy Worm Creeku.

Za hvězdné ledové noci projeli spícím městem Twaton. Seděli přimrzlí v sedle a ani se neohlédli. Jeli dál.

Dvě hodiny po půlnoci Wyatt zastavil a sklouzl ze sedla.

Kirby mu mlčky přihlížel. Měl toho dost. Byl příliš ztuhlý, aby vůbec slezl z koně.

Tahle noc mu dala zabrat.

Díval se, jak marshal vyhrabává díru ve sněhu, jak staví trojnožku, jak shání dřevo a jak ho podpaluje.

Kirby slepě zíral do ohně.

Narudlé světlo plamenů pronikalo do jeho nitra, ale nezahřívalo ho.

Najednou se předklonil a vykřikl: „Earpe!“

Chtěl řvát, ale přes rty mu vyšel jen přidušený sten.

Wyatt ani nezvedl hlavu. Rozfoukával oheň a přikládal třísky.

„Hej!“

Kirby na něj zlostně zíral. Proč nereaguje?

Wyatt vytáhl z brašny chleba, sušené maso a cukr.

Kirby ucítil v nose silnou vůni kávy. Pak už konečně sklouzl ze sedla, na ztuhlých nohou kráčel k ohni a zastavil se před marshalem.

Wyatt si nalil do hrnku horkou kávu a dopřál si malý lok. Pak hrnek obepnul zmrzlýma rukama.

Kirby na něj hleděl skelným zrakem.

„Earpe!“

Marshal se ohlédl přes rameno.

Kirby zvedl pravou ruku. Byla jako ledová.

„Jste příšera, Earpe,“ zakrákoral.

„Radši se napijte, uleví se vám,“ ostře odvětil marshal.

„Ne!“ vykřikl Rob. „Já nechci pít! Ani teď, ani nikdy jindy! Já vám chci něco říct! Vy máte srdce z ledu! Kolik tejdnů mě vlečete zamrzlejma horama a…“

„Já vás vleču?“ otázal se Wyatt přes rameno a pohrdlivě pohlédl na mladíka. „Poslouchejte, Score, máte zvláštní styl dívat se na věci. Já vás přece nikam nevleču. To vy lezete za mnou.“

To bylo tvrdé.

Příliš tvrdé pro vznětlivého Kirbyho.

„Jo, takže já za váma lezu, jo? Tak je to? Well, něco vám řeknu…“

Sáhl si ke krku. Hlasité mluvení ho stálo hodně sil.

„Přestaňte a napijte se radši kafe,“ chladně odvětil Wyatt.

„Řek jsem vám přece, že to vaše kafe nechci!“

„Můžete mi ho zaplatit. Pak za něj nebudete muset děkovat.“

„Je to tak, jak jsem řek, Earpe. Jste odporná příšera. Nechápu, jak vás lidi můžou tak vobdivovat.“

„Skutečně? Mě někdo vobdivuje?“ znuděně zabručel marshal.

„Jo, jistě. Ale jenom proto, že vás neznaj.“

„Jako vy třeba.“

„Jo, jako já. Já vás znám. Vím líp než kdokoli jinej, že jste pařez, kus ledu nebo spíš oceli. Tejdny jedete zmrzlým krajem, neznáte odpočinku…“

„Hej, to není fér! Spíme přece každou noc.“

„Spíme? Tomu říkáte spánek? To je spánek, když člověk leží napůl zmrzlej vedle kobyly a kouká na hvězdy? Kdo by takhle moh spát…“

„Já.“

„Jo, jistě. Vy samozřejmě spát můžete. To je mi jasný. Pak se vyhoupnete na koně a jste čerstvej jako rybička. Vy vůbec vypadáte pořád čerstvej, nikdy nejste unavenej. Čert ví, jak je to vůbec možný. Možná je to tím, jak jste chladnej…, myslím uvnitř…“

„Aha,“ lhostejně odvětil Wyatt.

„Jo, jste studenej čumák. Vykládal jste mi, že chcete do Montany.

Dole v Arkansasu jste mi to říkal. Well, a já jsem vám na to řek, že pojedu s váma. Ale myslel jsem si, že pojedeme rozumně! Ale vy se štvete! Na to, na co vostatní lidi potřebujou tejdny, vám stačej dny!“

„Už jsme na cestě dva týdny.“

„Dva! Well, a za náma je přes pět set mil! Samej sníh! To je mučení! A…“

Wyatt se ohlédl a podíval se chlapci do očí. „Poslouchejte, Score. Nikdo vás nenutil. Jestli se vám moje tempo nelíbí, můžete se votočit a jet.“

„Jo, jasně. To jsem teda čekal. To se k vám hodí. Mám jet zpátky… A to si jako myslíte, že najdu cestu?“

Wyatt pokrčil rameny, vstal, vzal lopatku a přikryl sněhem ohniště. Pak si vzal přikrývku, rozložil ji a lehl si zády ke svému plavákovi, jenž ho pak příjemně hřál do zad.

Kirby na něj hleděl.

Nejradši by marshala zabil.

A taky mu to řekl.

Zpod přikrývky se ozval tichý smích.

„Jestli vám to pomůže, Bobe, tak to udělejte!“

Chlapec si lehl až za půl hodiny. Dobře věděl, že mu nic jiného nezbývá.

Ale zase nemohl usnout…

Kirbymu se celou noc honily hlavou tisíce myšlenek…

Vtom strnul.

Zaslechl vytí vlka. Rozbušilo se mu srdce.

Vlk! – Proboha! A marshal spí!

A zase! Do morku kostí pronikající hladové vytí!

Musím probudit marshala! Musím ho probudit!

Ne, vysmál by se mi. Mýmu strachu von se směje…

A až bude den a všechno bude vypadat jinak, musel bych se sám stydět…

Vtom se vytí ozvalo tak blízko, až se chlapec vyděsil a zadržoval dech.

Heavens, ten marshal má ale spaní!

Rob s otevřenými ústy a otevřenýma očima naslouchal.

Pak zaslechl jednoznačné skřípání sněhu pod tlapami zvířete.

Vlk se blížil k táboru.

Rob se napřímil, ale vtom ho nějaká pevná ruka strhla zpátky k zemi.

„Zůstaňte ležet,“ řekl marshal.

Kirbyho srdce divoce poskakovalo. Ale přesto se mu ulevilo: takže Earp nespal.

Wyatt ležel bez hnutí a jenom hlavu měl trošku zdviženou, aby viděl.

I Kirby sledoval okolí.

Vtom se ve směru od severu vynořil stín. Kirby rozpoznával siluetu velkého vlka. Zvíře tam stálo bez hnutí a dívalo se k tábořišti.

„Vezměte si pušku,“ špitl Wyatt.

„Proč?“

„Na tu vzdálenost je to lepší. Pospěšte si.“

„Vemu si kolt,“ zavrčel chlapec.

„To ne. Musíte na něj s puškou. Miřte mu na střed těla.“

Kirby měl pušku u sebe v dece. Tak, jak mu to Wyatt poradil hned první noc. Zvedl ji a zamířil.

„Tak do toho!“ pobízel ho Wyatt.

„Vůbec nevím, jestli ho mám na mušce,“ odvětil Kirby.

A vlk se pohnul.

Kirby vypálil.

Rána zaduněla a rozlehla se po okolí.

Kirby vyskočil.

„Nestřílet!“ zvolal Wyatt.

Ale mladík byl jako smyslů zbavený. Pálil jednu ránu za druhou do místa, kde předtím stál vlk.

„Přestaňte!“

Kirby neposlechl a střílel dál.

„Támhle!“ křičel Wyatt. „Napravo!“

Kirby se prudce otočil.

Sedm yardů od něj se najednou vynořil vlk a skočil po něm.

Chlapec na něj zíral jako ochrnutý.

Byl od něj jenom tři yardy, když zařval Wyattův těžký kolt značky Buntline.

Chlupaté tělo se ve skoku otočilo, dopadlo do sněhu, pak se znovu zvedlo, ale neudělalo ani dva kroky a zhroutilo se.

Kirby na vlka zíral, jako by měl znova vstát a skočit mu po krku. Konečně se pak zastřeným hlasem zeptal: „Je… je mrtvej?“

,Jo.“

„Ale…,“ polkl Kirby.

Wyatt vykročil ke zvířeti, popadl ho za přední běhy a odtáhl ho stranou. Pak se vrátil a znovu vklouzl pod přikrývku.

Chlapec tam pořád stál jako socha.

„Tak si lehněte a spěte trochu. Za tři hodiny noc končí,“ řekl Wyatt a otočil se na druhý bok.

Kirby se pomalu vrátil na své místo. Lehl si a zavřel oči. Ale spánek se nedostavoval.

Zase zklamal!

Kdyby nebylo marshala…

Teprve za hodinu upadl Rob Kirby do neklidného spánku, plného divokých snů, ze kterého ho probudil až dusot kopyt.

Místo vedle něj bylo prázdné.

Kirby vyletěl.

Muž z Missouri zmizel.

Kirby zaklel, vyskočil, osedlal koně, narazil si klobouk, sbalil věci a vyrazil.

Vtom se jeho kůň postavil na zadní a vylekaně zařehtal. Jezdec málem sletěl ze sedla.

Tři yardy před ním ležel mrtvý vlk.

Kirby se otřásl. Otřel si rukou čelo a stáhl koně stranou.

Pak našel plavákovu stopu.

Pokoušel se jet za ním cvalem.

Sníh v noci ztvrdl, jeho lesklý povrch byl jako sklo a při každém úderu kopyt téměř zvonil.

Muže z Missouri brzy dohonil. Přestože mu chtěl říct svůj názor, mlčel…

Ta ranní jízda zřejmě překonala vše, co je dosud potkalo. Vítr byl mimořádně studený a ostrý, místo sněhu se jim do tváře zabodávaly ledové jehličky. Kirby stáhl hlavu co nejvíce mezi ramena, až z toho málem dostal křeč, ale přesto ho vítr pořád strašlivě trápil.

Když se pak jednou podíval před sebe, spatřil marshala, vzpřímeného jako vždy, jenom mírně předkloněného. Nezatahoval hlavu, ani neschovával dlaně do podpaží.

Kirby zatnul zuby. Osud ho trestal za těžkou vinu.

Byl to strašný den. Chladný vítr nepolevoval, naopak – odpoledne bylo ještě ošklivěji a nepřívětivěji, takže se koně dostávali kupředu jenom velmi pomalu.

Ale muž z Missouri jel stále dál.

Byly chvíle, kdy Kirby litoval, že ho v noci ta bestie nezardousila. Pak by mu tohle všechno mohlo být jedno…

Krátce po poledni marshal zabočil k západu.

Sklouzl ze sedla, vzal si lopatku a nasekal několik větví jehličnanů. Větve praskaly jako skleněné.

Wyatt je nastrkal do sněhu těsně vedle sebe, takže utvořily jakýsi ochranný větrný zátaras a docela dobře chránily před severákem.

Kirbyho tvář zrudla zimou, mnul si ruce nad světlými plameny ohně a pokoušel se mezi ztuhlými prsty ukroutit cigaretu.

Seděli na svých sedlech, chráněni před větrem, a jedli.

Oba koně tiše spořádávali své porce ovsa.

Kirby se styděl za to, jak se smál, když Earp nakládal na koně oves, jak se posmíval, když marshal sebral v lese kdejakou větvičku a připevnil si ji k sedlu. Teď to bylo všechno dobré. Co by si počali bez ohně a bez kávy!

Kirby vylil svoji polévku. Horká tekutina vypálila do sněhu ošklivou stopu.

„K čertu s vaší sněhovou polívkou! Chutná jako plesnivá noha, jako novinovej papír! Brrr!“

Ve tváři muže z Missouri se nepohnul ani sval. Dojedl svoji misku, vstal, omyl nádobí a vše uklidil. Potom položil na koně sedlo.

V tu chvíli Kirby vyskočil.

„Earpe?“

Marshal přitahoval řemeny. „Jo?“

Kirby k němu vykročil.

Wyatt se na něj ani nepodíval, přehodil přes hřbet koně sedlové brašny a vsunul levou botu do třmenu.

„Poslouchejte, Earpe, jestli teď chcete jet dál, tak…“

„Tak?“

„Tak pak je moje trpělivost u konce. Já… já v týdle vichřici prostě už nemůžu dál. Bolí mě obličej, uši, nos…, všecko mě pálí!“

„Kdo po vás chce, abyste jel dál?“

„Jo, tudle větu znám už nazpaměť. Ale já tady nechci zůstat sám. Nikdy jsem tady eště nebyl a…“

„Já taky ne,“ přerušil ho Wyatt a zasunul si mezi zuby velký černý doutník.

„Ne, já vám nevěřím. Vy snad ani nejste člověk…“

„Poslouchejte, Score, nic po mně nechtějte. Už jsem těch vašich nesmyslnejch řečí slyšel ažaž. Já dělám vždycky jenom to, co chci. Nic jinýho. Mimochodem, ten zátaras jsem nestavěl proto, abysme po půlhodince zase vyrazili.“

„Tak proč teď jedete pryč?“

„Došel nám proviant, pane.“

„Ale…“

„Jo.“

Muž z Missouri mlčel o tom, že by sám býval vydržel ještě jednou tak dlouho. Mlčky vzal za otěže a vyrazil k západu.

Kirby se za ním díval, dokud mu nezmizel z očí.

Chlapec se rozhlížel po táboře.

Projelo jím chladné zděšení.

Wyatt Earp si vzal všechno, co mu patřilo, dokonce i kovovou trojnožku…

Heavens! Ten už se nevrátí!

Nechal mě tady!

Nechal mě tady trčet v tý zatracený sněhový pustině!

Když se Wyatt ani za tři hodiny nevrátil, Kirby už měl jistotu, že nepřijede. Pobíhal kolem ohně jako nervózní psík.

„Nechal mě tady samotnýho, vopustil mě…,“ říkal si pořád dokola.

Tak tohle byl tedy trest. Sám v ledové pustině severního Wyomingu.

Jo, vono nebylo těžký imponovat vostatním střelbou z koltu.

Vono ani nebylo těžký zastřelit rančera Feltona.

A bylo snad těžký vodprásknout malýho šerifa Scoreho? Potřeboval na to snad nějakou odvahu?

Ne, nepotřeboval.

Všechno to bylo lehký. Až moc lehký.

A teď? Trčel uprostřed pustiny v zemi, kterou vůbec neznal. Věděl, že by okamžitě zabloudil, kdyby vyrazil bez marshala.

A vyrazit musel. Koneckonců nemohl zůstat a čekat na zázrak.

Čert ať tu zatracenou zem vezme! To bílé peklo, co ho tak sžírá…

Kirby stále hleděl k západu ve směru, kudy odjel marshal.

Nevrátí se. Proč taky? Sám na tom byl líp. Najde si cestu do Montany. Ani vichřice, ani sníh, ani žádné šelmy ho nezastaví.

Kirby zmučeně klesl na zem.

Připadal si ve srovnání s Earpem malý, ničemný a neschopný.

Najednou pocítil, jak se potí. Přes záda mu přeběhla horká vlna.

Jsem nemocnej! Ta jízda mě zničila. Zdechnu tady! Tady na tom fleku! Zdechnu jako hyena!

Anebo přijdou vlci…

Vlci!!

Kirby vyskočil a pálícíma očima zíral kolem sebe.

Nic.

Jenom monotónní šeď.

Stmívalo se.

Ne, tady ho noc nezaskočí.

Vytáhl na koně sedlo, roztřesenými prsty ho připevnil a vložil nohu do třmenu.

Jenom s vypětím všech sil se mu podařilo nasednout.

Ještě zběžně pohlédl na malé tábořiště, pak zvedl otěže a vedl koně k severu.

Míle, které Rob Kirby nyní projížděl, byly ty nejhorší v jeho životě. Protože to byla osamělá jízda. Protože v pustině neslyšel dusot plavákových kopyt. Protože nemohl pozvednout zrak a zahledět se na záda muže z Missouri.

Nemohl se nikoho na nic zeptat.

S nikým mluvit.

Kůň trpělivě kráčel kupředu, bojoval s větrem…

Stmívalo se a vítr vyl jako zlé stvoření.

Rob Kirby směřoval se zatnutými zuby k severu.

Pak přišla tma a s ní nový sníh.

Vtom Kirbyho napadlo, že jeho stopa zapadne. Jak dlouho vydrží? Hodinu? Dvě?

Co na tom, že zapadne? Kdo by ji měl hledat?

Nyní mu teprve došlo, že v hloubi duše stále čekal, že ho marshal dohoní. Třeba se vrátil do tábora. Třeba…

Chlapec otočil koně.

„Hejááá hééj!“ zachraptěl.

Kůň se obrátil, klopýtl, ale pak se rozběhl zpátky na jih.

Sněžilo stále víc.

Rob musel jet v hlubokém předklonu, aby vůbec mohl ještě sledovat svoji vlastní stopu. Pak začalo sněžit tak, že musel dolů ze sedla a vést koně za sebou.

A pak byl konec.

Stopu už nebylo vidět vůbec. Sníh ji zavál…

Kirby se zastavil a vztekle zaklel. Do očí mu vstoupily slzy zoufalství…

Ta pekelná země ho přinutila jít do kolen…

Znovu vykročil, bojoval s vysokým sněhem, sahajícím mu místy až po stehna, ale dlouhé hodiny se snažil prodírat vichřicí.

A pak najednou vítr ustal.

Vzduch se uklidnil. Přestalo sněžit.

Kirby se napřímil, setřel sníh ze sedla a vyhoupl se do něj. Potom se rozjel.

Kam?

To nevěděl.

Jel na jih? Na sever? Do Montany? Nebo zpátky domů?

Ale bylo mu to jedno. Seděl na hřbetě svého koně jako mrtvola a bylo mu jedno, kam jede…

Vtom se nocí rozlehl výkřik, po kterém mu ztuhla krev v žilách. Byl to zvuk, jaký nemohl být v pustině strašnější.

Výkřik vycházející z lidského hrdla.

Z indiánského hrdla!

Kirby zatáhl za otěže a vyvalil oči.

Nikde nic. Široko daleko nic neviděl.

Jenom v dálce před sebou úzký tmavý pruh.

To byl les!

Pobídl koně a vyrazil.

Když dojeli k prvním stromům, sklouzl ze sedla, uvolnil kolt v pouzdře, pak ho vytáhl a zatočil bubínkem.

Naslouchal do noci.

Chvíli ho rušilo odfukování uštvaného koně, ale když se uklidnil, uslyšel to znovu.

Výkřik!

Strach se mu zakousl do zátylku. Celý se roztřásl. Takový divoký výkřik mohl vyjít jenom z indiánského hrdla. A zdálo se, že je docela blízko…

Tak to byl definitivní konec…

Čejenové?

Nebo dokonce Blackfeets?

Nebo jiní divoši?

Damned! Wyatt by to určitě poznal!

Wyatt – panebože, kde ten jen může být? Pravděpodobně jel dál směrem k hranici a jeho kůň už dávno dusal půdu Montany.

Vzpomínka na Wyatta ho zastavila. Sklouzl ze sedla a mechanicky, podvědomě vytáhl pušku. Wyatt přece říkal, že na dálku je lepší puška…

Pozorně naslouchal – ale nikde se nic nepohnulo.

A pak se od lesa ozval další výkřik.

Kirby se prudce ohlédl.

Nic.

Kmeny stromů. Sníh. Noc bez stínů.

Pak zaskřípal sníh.

Kirby se otočil, pušku v ruce.

Točil se kolem dokola jako blázen. Ale nikde neviděl žádného protivníka. Jenom kmeny a sníh.

Mrazilo ho v zádech.

Zbláznil se snad?

No jistě! Slyšel duchy!

Tohle poznání mu vehnalo pot do čela.

„Zešílel jsem,“ zamumlal si pro sebe a pak vykřikl jako šílenec: „Jsem blázen! Blázen! Blázen!“

Les mu ty zvuky vracel.

„Blázen! Blázen!“

Kirby zvedl hlavu, zalícil a vystřelil.

Rána zaduněla a z hlavně vyšlehl oranžový plamen.

Naproti udeřil horký kus olova do kmene borovice.

Kirby znovu nabil a vystřelil.

Třikrát, čtyřikrát, pětkrát!

Střílel jako posedlý.

Až vyprázdnil celý zásobník.

Pak pušku hodil do sněhu a vykročil. Řval přitom: „Tak kde jste, zatracený rudoši! Ukažte se! Roztrhám vás! Rozsekám vás na kusy!“

Jeho kolt vyštěkl.

Šestkrát.

Pak zmlkl.

Kirby se rozchechtal.

Pak najednou ztichl. Zíral před sebe.

Šest yardů před ním stál muž.

Indián!

Jako stín se oddělil od stromu a nyní tam stál jako socha.

Kirby se neodvážil ani hnout.

Ledový děs mu svazoval údy.

Když se pak opět ozval Indiánův děsivý výkřik, Kirby se vzpamatoval a vzal nohy na ramena.

Cosi zasvištělo vzduchem.

Bílý muž pocítil v zádech úder, ale utíkal dál. Prodíral se sněhem, padal a znovu vstával, znovu padal, vztyčil se a prchal.

Nic neviděl. Všechno se mu před očima rozplývalo. Utíkal jako raněné zvíře…

Dokud se mu nepodlomily nohy.

Padl tváří do sněhu a zůstal ležet.

Bylo mu to příjemné, ale bezvědomí nepřicházelo. A ta bolest v zádech…

Jasně kolem sebe slyšel, co se děje.

Divoké výkřiky mnoha indiánských hrdel.

Kroky blížící se hlubokým sněhem.

Teď bylo po všem. Zaživa ho skalpují…, ty bestie.

Už slyšel jejich oddechování.

Vtom mu do ucha pronikl zvuk cválajícího koně.

Noc prořízl výstřel.

Byl to výstřel, jehož zvuk Kirby dobře znal. Rázem se vztyčil a zahleděl se do noci.

Přibližoval se jezdec.

A za Kirbym padl do sněhu Indián.

Kirby se chtěl rozběhnout, ale nohy ho neposlouchaly.

„Wyatte!“ vyhrkl z rozbolavělé hrudi.

Zableskly se výstřely.

Wyatt!

To střílel marshal!

Velký kolt značky Buntline Kirbyho zachránil.

Přijel Wyatt Earp.

Seskočil z koně, nabil kolt a poklekl ke Kirbymu.

„Wyatte…!“ chroptěl chlapec slábnoucím hlasem.

„Jo?“

„Jste to vy?“

„Jo. Proč jste nepočkal?“

„Já…, myslel jsem ., že už nepřijedete.“

Muž z Missouri zavrtěl hlavou.

Chlapec se bolestně usmál. „Přijel jste. Přijel jste za mnou. Protože jste mě nechtěl nechat samotnýho, že? Protože jste nechtěl, abych v tomdle zakletým kraji zdechnul jako pes…“

Wyatt ho zvedl.

„Ne, já tady zůstanu ležet. Rudoši se určitě vrátí. A bude jich moc…“

Ano, vrátili se. Nedaleko mezi stromy se mihly nějaké stíny.

Wyatt uskočil a vystřelil.

Nastalo ticho.

„Stejně se zas vrátěj, Wyatte,“ chroptěl Kirby. „Je jich hodně. – Jsou to Čejenové, že jo?“

„To jsou Crowové.“

„Crowové?“ podivil se chlapec. „Myslel jsem, že žijou v Bad Lands.“

„My jsme v Bad Lands.“

Chlapec se znovu pousmál, „V Bad Lands! Well, to jsme skoro v Montaně! Málem jsem to dokázal!“

„Zejtra,“ dutě odvětil marshal. „Zejtra budeme v Montaně.“

Za ranního svítání posadil zraněného do sedla, připevnil mu k sedlu pomocí větví jakousi oporu pro záda a vyrazili k severu.

Whisky, kterou mu Wyatt dopřál, trochu zmírnila bolesti.

Dopoledne se Kirby cítil trochu líp.

„Myslíte, že máme nějakou naději?“ zeptal se asi po hodině jízdy.

„Člověk má vždycky naději, Bobe, jen tomu musí věřit.“

Kirby přitakal. Jeho tvář byla propadlá a jako vosková. Netušil, jak na tom skutečně je. Silný společník po jeho boku a blízkost Montany mu dodávaly sílu.

„Pojedou za náma i přes hranici?“

„Indiáni neznaj žádný hranice,“ odvětil Wyatt. „Je to jejich prastará země. A tý se držej, dokud nezahynou.“

Po další hodině chlapec najednou přepadl dopředu.

Wyatt ho zachytil, narovnal a pohlédl mu do tváře. Teprve v tu chvíli poznal, že Kirby zemře…

„Vypadá to, že nemůžu jet dál, Wyatte.“

„To půjde, budu vás podpírat.“

„Nemá to smysl. Přece mě nemůžete podpírat až do Montany.“

„Už to není daleko.“

Wyatt věděl, že smrtelně raněného chlapce drží při životě pouze myšlenka na Montanu. Když mu za svítání obvazoval ránu, nevypadala zle, ale do její hloubky neviděl…

Chlapec mel zemřít. Tento den nepřežije.

„Slunce!“ vzdechl Kirby. „Támhle vychází slunce!“

Z šedivého nebe se najednou nořila rudá koule a rozsvěcela se stále zářivěji. Před očima jezdců se objevovala kouzelná zelená krajina, v dálce s pohádkovým panoramatem horských velikánů.

Wyatt ukázal před sebe. „Montana,“ řekl jen.

Přes Kirbyho propadlou tvář znovu přelétl úsměv. Oči se mu zaleskly.

„Montana,“ zopakoval tiše. „Táta mi vo ní vyprávěl. Ale ve skutečnosti je ještě krásnější…“

Vtom vzduchem znovu cosi zasvištělo.

Kirbyho kůň dostal silný úder do slabin.

Wyatt se sklonil a spatřil šíp. Vytrhl ho, stáhl Kirbyho k sobě na koně a vypálil dvě rány k východu, odkud šíp přiletěl. Pak vyrazil kupředu.

Za ním se ozývaly zuřivé výkřiky.

„Shoďte mě dolů!“ úpěl Kirby.

„Ticho!“

„Wyatte! Dejte mě dolů!“ úpěl Kirby.

„Ticho!“

„Wyatte! To je šílenství! Nikdy se jich nezbavíme!“

Wyatt pobídl plaváka a kůň ještě zrychlil.

Marshal se ohlédl.

Od lesa v tu chvíli vyrazila skupina Indiánů.

Kirby se otočil a taky je uviděl.

„Blbost, marshale! Shoďte mě dolů! Sám to dokážete. Jejich sedm! Takhle přece nemáme šanci ani jeden!“

„Slyšel jste, co jsem vám dneska ráno říkal vo šancích. Musíte věřit!“

A hnali se dál.

Indiáni se blížili.

Nyní to bylo jasné: dva muži na jednom koni neměli pražádnou naději.

Když se Wyatt ještě jednou ohlédl, přitáhl otěže a plaváka zastavil. Sklouzl ze sedla, nechal Kirbyho na zemi a vytáhl pušku.

Indiáni to uviděli a prudce zastavili koně.

„Střílejte!“ ozval se Kirby.

Wyatt na něj pohlédl a pak chladně řekl: „Člověk si vždycky musí pořádně rozmyslet, kam a kdy pošle kulku, Bobe.“

„Hej, vy máte humor! Před váma stojí sedům krvelačnejch Crowů. Co myslíte, že s váma asi tak provedou?“

„Počkejte,“ odvětil marshal. Pušku svíral v obou rukou a ve tváři měl odhodlaný výraz.

Kirby se na něj díval ze země. V tu chvíli si uvědomoval, že sláva tohoto muže je naprosto zasloužená. Měl skutečně chladné srdce horského lva. Stál tam a díval se zpříma na sedm zdivočelých Indiánů.

Vyčkával.

Vyčkával, přestože by každý jiný střílel.

„Tak střílejte!“ chtěl Kirby vykřiknout, ale jenom zachroptěl.

Indiáni sesedali z koní a přibližovali se. Rozestoupili se přitom do půlkruhu.

„To je konec,“ vzdechl Kirby. „Earpe! Vy jste zatracenej chlap! Proč nestřílíte! Vždyť nás… vyříděj!“

„Počkejte.“

Vyčkával.

Dokonce vytáhl z brašny láhev whisky a dal raněnému napít. Potom rozložil pokrývku a Kirbyho na ni uložil.

Vtom dva Indiáni prudce vyběhli z formace a rychle se blížili.

Wyatt zvedl pušku.

Když se dostali na dostřel, Wyatt zvolal:

„Stát!“

Ale běželi dál.

Najednou klesli k zemi, vytáhli luky a vzápětí nebezpečně blízko Wyattovy hlavy proletěly dva šípy.

Marshal se však nepohnul z místa.

Kirby to všechno zděšeně sledoval.

Rudoši se blížili.

Pak tasili své staré revolvery.

Teprve potom sjela marshalova ruka ke koltu.

Zazněly dva výstřely.

Oba Indiáni klesli k zemi.

Kirby zavřel oči.

„Sázím se, že ani nejsou mrtví. Velkej Wyatt Earp nezabíjí…“

Vtom mu z levého koutku úst vyhrkl pramínek krve.

Wyatt to spatřil a zatnul zuby.

Kirby najednou pocítil na bradě teplo a…

„Wyatte…, já krvácím…, já vykrvácím…, mám… takovej… tlak na prsou…, já …“ Pokusil se zvednout.

Marshal se sklonil a položil ho zpátky. „Zůstaňte ležet… To bude dobrý…“

„Ne, já vím, že nebude! Už to nebude lepší, marshale! Umírám. Je po všem. Konec… Wyatte…, už se znova blízej! Slyším je křičet. Je jich eště pět! Wyatte!!“ Kirby chytil marshala kolem krku. „Musíte utýct… Utečte! Hned!“

Třásl se a zmítaly jím křeče.

„Utečte, Wyatte. Nemá to cenu…, abyste se… kvůli mně nechal zmasakrovat! Já…“

Wyatt mu položil ruku na ústa a vážně mu pohlédl do očí.

Umírající se mu z posledních sil vytrhl.

„Musíte pryč! Kdybyste věděl, kvůli komu tak riskujete, ještě byste mi nakopal!“

„Já to vím.“

„Nevíte nic! Vůbec nic!“ ztěžka oddechoval chlapec. „Vodplivnul byste si přede mnou.“

Nato Wyatt sáhl do brašny a vytáhl složený kus papíru. Rozložil ho a ukázal chroptícímu Kirbymu.

Byl to zatykač na Roba Kirbyho.

Rob zíral. Písmena se mu před očima roztančila.

Wyatt papír zmuchlal a zahodil do sněhu.

„Vy… vy jste to věděl?“ vyhrkl chlapec chraplavě.

Muž z Missouri přikývl.

„Jak dlouho?“

„Našel jsem to v Chugwateru.“

„Kde?“

„U šerifa na stole.“

„A…?“

Wyatt se zhluboka nadechl a pohlédl k Indiánům.

Kirby klesl zpátky. Zíral do azurového nebe.

„Vy… vy přece jste Wyatt Earp, že?“

„Jo.“

„A přesto jste se mnou jel dál? – Proč?“

„Já nevím.“

„Neměl jste mě zatknout?“

„Jo. Ale byl jste přece se mnou.“

„Co jste měl v úmyslu?“

„To právě nevím. Myslel jsem si, že mi budete něco vyprávět.“

„Co?“

„To s tím střílením.“

Chvíli byli ticho. Kirby se díval do marshalovy hranaté tváře.

„Byla to blbost, marshale. Choval jsem se jako blázen… Ale nechtěl jsem se stát vrahem… Měl jsem před vočima tmu…“

Vtom chlapec sevřel Wyattovo zápěstí.

„Wyatte – cítím to… Já… umírám!“

„Nesmysl, Kirby!“

„Jo – je to tak. Cítím to v hrudi. Je mi najednou tak divně! Wyatte, děkuju vám…“

„Za co? Není zač děkovat.“

„Ale je,“ přidušeně odvětil chlapec. „Byly to nejkrásnější chvíle… mýho života.“

Wyatt zavrtěl hlavou. „To určitě ne.“

„Ale jo,“ usmál se šerifův vrah. Zašeptal: „Můj táta… Já jsem ho zbil. Prosím, Wyatte, vyřiďte mu, že jsem nechtěl, že…“ Hlava mu klesla.

Wyatt sevřel ruku v pěst a vzhlédl.

Crowové stáli ještě u svých koní.

Marshal nasedl a jel přímo za nimi. „Hej, co chcete?“

„Pušku! Potřebujeme pušku!“

Muž z Missouri ukázal na mrtvého Kirbyho.

„Má pušku. Já ho teď uložím. Vy víte, že země je tvrdá. Můžu ho tedy přikrýt jenom sněhem. Jeho pušku tu nechám ležet. Můžete si ji vzít. Jestli ale přesto pojedete za mnou, přísahám u ducha tohoto bílýho muže, kterýho jste zabili, že ho ještě dneska budete moct pozdravit ve věčnejch lovištích!“

Otočil koně a vracel se ke Kirbymu.

Když po hodině uklízel lopatku a vyhoupl se do sedla, Crowové stále ještě setrvávali na svých místech. Oba zranění seděli ve sněhu a němě zírali na nebojácného bílého muže, jak pohřbívá svého druha.

Wyatt jel k severu, směrem k vysokým horám, na jejichž úpatí ležely rozlehlé zelené lesy. To vše nyní hřejivě přikrývaly paprsky zimního slunce nad Montanou.