William Mark

Mrtví v ledovém krunýři

Bylo časné ráno, mrazivý vítr z hor čeřil hladinu Jacksonova jezera a od jihozápadu se blížil jezdec. Byl to vysoký a urostlý muž s tmavými vlasy, větrem ošlehaným, pravidelným a hranatým obličejem, z něhož hleděl pár modrých očí.

Oblečen byl v černé kůži a v červené flanelové košili. Kolem boků měl široký, černý opasek a na něm v pouzdrech dva velké revolvery. Jeho kůň byl dlouhonohý plavák s černou hřívou a černýma nohama.

Muž zvolna klusal lehkou sněhovou pokrývkou k nedalekému jezeru. Na břehu se zastavil, na okamžik se zahleděl na stopy a pak se zadíval na zamrzlé jezero.

Kůň opatrně došlápl na led. Jezdec se zvolna vzdaloval od břehu, ale nespouštěl oči z ledu.

Mohl být od břehu vzdálen takových dvacet metrů, když se plavák čehosi polekal, lehce se vzepnul a zafrkal. Jezdec ho rychle zvládl a sklouzl ze sedla. Zklidnil koně, nechal ho stát a zamířil k místu, jehož se zvíře tak zděsilo. Najednou se zastavil a hleděl na zamrzlou hladinu. Jen několik centimetrů pod povrchem ležel nějaký muž.

Jezdec jako očarovaný hleděl přes namodralý led na mrtvého. Konečně odtrhl od chmurné podívané pohled a podíval se po koni. Potom se znovu otočil a klekl si. Jel by docela klidně dál, kdyby ta mrtvola neměla na levé straně hrudi lesklou stříbrnou hvězdu.

Mrtvý byl statné postavy, měl lehce prokvetlé vlasy, osmahlý, tvrdý obličej a v jeho ztuhlých očích se navzdory modři oblohy odrážela chladná, břidličnatá šeď. Byl v modré košili, kolem krku měl rudý šátek a na kožešinové vestě hvězdu. A přesně pod ní se černal otvor. V ohmataném pouzdře mu vězela stará čtyřiačtyřicítka.

Muž v černé kůži se odvrátil, přešel ke koni a odvedl ho na břeh. Tam vylezl do sedla a ostrým klusem pokračoval po břehu na východ.

K jedenácté hodině dorazil do Moranu. Procválal širokou hlavní třídou a zastavil před malou dřevěnou stavbou s nápisem Šerif.

Když otevřel dveře, udeřil ho do tváře hustý, přetopený a zakouřený vzduch. Hleděl na něj obličej, který se až nápadně podobal mroži.

„Dobrý den!”

„Dobrej!”

Mrož znovu sklonil hlavu a zahloubal se do zažloutlých stránek. „Co je?” ozvalo se za novinami.

„Hledám jednoho šerifa…” A muž začal popisovat muže, kterého našel v ledu.

Chlápek ani nevzhlédl, jenom zavrčel:

„Neznám.”

„Vy jste zdejší šerif?” „Jo.”

„To nemáte žádnýho zástupce?” „Mám.”

„A jemu popis neodpovídá?” „Ne.”

„Jste si tím jistý?”

Mrož neochotně zvedl hlavu.

„Heleďte, co vlastně chcete? Přece vím, jak vypadá Jim Bliff. Dělá mi zástupce už tři roky, měří pět stop, a to ještě s vysokejma podpat-kama. Ještě něco?”

„Jinak neznáte žádnýho šerifa v okolí, na kterýho by se ten popis hodil?”

„Ne,” přerušil ho šerif hrubě. „A teď vám něco povím, pane. Tydle noviny jsou starý pět neděl. Nejdřív je měl bankéř, poněvadž si je koupil v Sheridanu. Má totiž nejvíc peněz. No, a pak je dostal starosta, protože je starosta. Jistě uznáte, že pak jsem měl logicky přijít na řadu já.

Ale kdepak. Předběh mě pan Dull a od starosty si je vydyndal. Musel jsem za tím mizerou běhat a teprve dneska, není to ani hodina, jsem je z něj dostal. Musíte tedy uznat, že mám svatý právo si je přečíst.”

Cizinec se k němu otočil zády a praštil za sebou dveřmi.

Hned naproti byl saloon. Byla to úzká, zatuchlá, nudlovitá místnost a všechny čtyři stoly měla beznadějně obsazené.

Muž v černém se vtlačil mezi chlapy u baru a obrátil se na barmana s krhavýma očima.

„Pane, měl bych takovej dotaz…”

Když po několika minutách nálevnu opouštěl, nebyl o moc chytřejší než předtím.

*

Jezdec zamířil k jihu a za pár hodin dojel do Elku. I tady zastavil před kanceláří muže, jenž zastupoval zákon.

Jereboam Connidge přišel za války Severu proti Jihu o prsty na obou nohou, čímž jeho chůze získala poněkud podivný ráz. I levé oko zanechal na poli cti a slávy. Ale každý, kdo se domníval, že šerif s jedním okem není pořádný šerif, byl zatraceně na omylu. Connidge patřil mezi nej ostřejší šerify, které dobytkářský stát Wyoming v té době měl.

Když cizinec vešel do kanceláře, Connidge zrovna zaléval kytky. „Co je?” zeptal se přes rameno. Jezdec mu přednesl své přání.

„Takže, kamaráde, ty hledáš jednoho chlapa?” A než cizinec stačil něco říct, šerif zavrčel: „Já ti teda něco povím, příteli. Tady jseš v Elku. A v Elku dělá šerifa Jerry Connidge. Co to znamená, to bys měl vědět. A že to nevíš, to mi potvrzuje, že kecáš. Takže ty hledáš jednoho chlapa?” Dal si ruce za záda a povystrčil břicho. „Co mi to tady neříkáš! To je mi teda novina! Někdo si přijde a hledá jednoho chlapa. To je paráda, co?”

Cizinec se chtěl ještě vyjádřit a všechno vysvětlit, ale Connidge jen mávl rukou.

„Ticho! Teď mluvím já! Tak poslouchej, příteli, prve jsem ti vysvětlil, že tady v Elku už nosí dobrejch deset let hvězdu Jerry Connidge. To znamená, že si tady nikdo nedělá, co chce. Natož aby tady někdo hledal nějakýho chlapa. Tady nikdo nikoho nehledá. Protože tady není nikdo, koho byste moh hledat, člověče. Kliďte se odsud, skočte na svou herku a koukejte, ať je mezi náma pěknej kus cesty.”

„Poslyšte, šerife, nechte mě aspoň domluvit. Našel jsem…”

„Co jste kde našel, mě nezajímá. Vy teď hezky vypadnete, vylezete na tu hajtru a pomažete pryč!”

„Dobrá, šerife. Ale to, že jste pěknej beran, to si pro sebe nenechám. Takže sbohem!”

Pravá ruka sjela šerifovi ke koltu. Ale než ho stačil tasit, muž u dveří se prudce otočil a v levé ruce se mu zaleskl ohromný šestiranný buntline s dvanáctipalcovou hlavní.

„Ale ale, šerife. Snad jste mi ji nechtěl vpálit do zad?”

Connidge na něj užasle hleděl. Po chvíli otevřel rty.

„Hele, co vy jste vlastně zač?”

Muž v černém zatočil nestvůrným revolverem kolem prstu a potom ho nechal zajet do pouzdra.

„Aha! Takže takhle se to má! Nemýlil jsem se. Jste pistolník. Takové jako vy poznám na sto honů.”

Cizinec si zkřížil ruce na prsou. Úsměv na jeho rtech měl v sobě cosi soustrastného, když řekl:

„Jste docela milej chlapík, Connidgi, ale bohužel trošku moc své-ráznej.”

„Cože?”

„Ted mluvím zase já. Chtěl jsem vám říct jenom to, že…” Šerif se rozpálil do běla.

„Vy mi nemáte vůbec nic co říkat!”

A tu se to stalo znovu. A tentokrát se šerifovi zdálo, že to šlo ještě rychleji. Cizinec měl zase v ruce revolver.

„Teď si mě už konečně vyposlechnete, Connidgi. Na vaši tvrdohlavost nemám čas.”

Strážce zákona městečka Elk tak stál jak zmoklá slepice a díval se do dlouhatánské hlavně. Potom pohlédl cizinci do očí. Přišlo mu, jako by v nich byl chlad jednoho zamrzlého horského jezera.

„Dneska ráno jsem našel tam nahoře v jezeře nějakýho chlapa,” prohlásil cizinec a zasunul zbraň do pouzdra. „Leží jen pár centimetrů pod ledem a je jasně poznat. Vlevo na vestě má hvězdu.”

Connidge jako by úplně zapomněl na předchozí minuty.

„Šerif? Propána! A kde leží? Je to daleko odsud?”

„Jo. Našel jsem ho asi po pátý. Od tý doby jsem sem jel přes Mo-ran.”

„Do háje, to je mi ale násilná smrt! A to jste jel od samýho svítání?” Connidge se podíval oknem na ulici. Když spatřil plaváka, hlučně si vyčistil nos. „To je ale kůň, kruci!” Přešel ke dveřím, rozrazil je a upřeně se na hřebce díval. „Krucifix, to je ten nejkrásnější kůň, jaký-ho jsem kdy viděl. Jak se vám vůbec dostal do rukou?”

Cizinec však na nadšené šerifovy řeči nezabíral. Místo toho mu pořádně popsal zabitého a na závěr řekl:

„Měl šedý vlasy, opálený, svraštělý obličej. Oči šedý a…”

Connidge se k němu otočil.

„Neznám,” řekl. „Poslyšte, člověče, co s tím tak vyvádíte? Jste snad federální marshal nebo vládní agent, že se staráte o nějakýho zmrzlíka?”

„On nezmrz, šerife. Někdo ho zastřelil.”

„Cože?” Connidge se otočil jako na obrtlíku. Přimhouřil oči. „A jak to víte?” „Protože má díru ve vestě.”

„Díru ve vestě! No a co? Každej může mít díru ve vestě. Jen se koukněte na můj fráček. Má víc děr než já dolarů v kapse.”

„Jenže já vám povídám, že ho někdo zastřelil.”

„No jo,” zavrčel šerif a trošku naklonil hlavu. „Vy tomu nějak rozumíte, že jo?”

„Docela jo.” Cizinci se najednou udělala hluboká vráska na čele. „Takže ho neznáte?” zeptal se příkře. Connidge potřásl hlavou.

„Ne, podle toho popisu ho neznám. A navíc leží v McNallyho okre-

su. McNally je bystrej chlapec a pořád na cestách a určitě se o něj postará…”

Cizinec ho dál neposlouchal. Zamířil ke svému koni, mlčky ho odvázal a vyhoupl se do sedla. Odjel bez pozdravu.

Poslední dům v městečku byla kovárna. V otevřených vratech stál kovář a bušil do rozžhaveného kusu železa.

„Zdravíčko,” pozdravil cizinec.

Kovář zvedl hlavu. Umouněná tvář se mu i v prosincovém chladu leskla potem. „Měl bych dotaz. Kde najdu šerifa McNallyho?” Kovář si chlupatou paží otřel čelo.

„Jim McNally?” V koutcích očí se mu ukázal úsměv a pak si jezdce prohlédl od hlavy až k patám. „Já na vašem místě bych se po něm vůbec neptal, člověče.”

Cizinci ztuhla tvář a kovář si to uvědomil. Pohled, který ho zasáhl, ho zděsil, a proto si pospíšil s vysvětlením:

„Nic ve zlým, pane. Bydlí nahoře v Survey…”

Muž v černém ťukl na pozdrav do okraje černého klobouku s plochým dýnkem a odcválal.

K večeru začalo sněžit. Muž si v jednom údolíčku na západním okraji Jacksonova jezera rozdělal ohýnek, uvařil si kávu, trochu pojedl a jel zas dál.

Před svítáním spatřil těsně u břehu město. Survey. Ještě spalo.

Vjel na hlavní třídu a zastavil před kamenným domem s nápisem Ubytovna. Zaklepal, ale nikdo mu neotevřel. Namísto toho zaslechl zvuk, který dobře znal a na který musel v životě už nesčetněkrát reagovat. Někdo natáhl kohoutek pušky. Cizinec netasil, jen se zvolna obrátil.

V uličce mezi dvěma domy stál muž. Byl prostřední postavy, podsaditý, měl hranatou hlavu a nazelenalé oči dost daleko od sebe. V těžké kožešinové bundě vypadal ještě mohutněji, než ve skutečnosti byl. Všechno na něm bylo široké. Hlava, nos, ústa, brada, ramena, všechno. Mířil na cizince a ten na něj klidně pohlédl.

Muž s puškou nakonec prolomil mlčení.

„Tak co je, člověče? Něco není v pořádku?”

„Klepal jsem tady na dveře.”

„Jo.”

„Co chcete s tím kvérem?” zeptal se cizinec klidně. „Odehnat jednoho vandráka.”

Muž v černém sešel zvolna z verandy na ulici. Mířil přímo k chlapkovi v kožešinové bundě. Ten klidně stál na místě a pušku držel tak, že mířila cizinci přímo na hruď.

Cizinec se blížil.

„Stůj!”

Cizinec šel dál. „Říkal jsem, stůj!”

Muž zbledl a oči se mu rozšířily. Ustoupil o půl kroku. Cizinec se teď konečně zastavil. „Dejte tu pušku dolů.”

Neřekl to nahlas. Ani výhružně. Naprosto klidně a věcně. Přesto měl v hlase cosi, co i tomu drsnému chlapíkovi v kožešinové bundě zajelo až pod kůži.

„Co to má znamenat?” zavrčel, ale sharpsku nesklonil. „Snad si nemyslíš, že mě tady budeš komandovat?” Krucipísek, to má skutečně kolt v ruce? Jak se mu tam dostal? Muž v kožešině se však rychle vzpamatoval. „Ale i tak je výhoda pořád na mý straně, mládenče.”

„Vážně?”

„Ten kvér je nataženej!” „Aha!”

Cizinec velice pomalu zvedl levici s revolverem, takže ten druhý jasně viděl, že i u revolveru je natažený kohoutek.

„Ale i tak!” vyhrkl muž s puškou. Zmateně zíral na revolver, který měl muž v druhé ruce. Musel tasit v té chvíli, když zvedal levici s tou velkou bouchačkou.

„Tenhle je nataženej taky,” podotkl cizinec klidně.

„Jste teda číman. To se musí nechat.”

Oba revolvery zčistajasna zajely do pouzder a cizinec si zaklesl palce za opasek.

„A co kdybyste tu pušku přece jen sklonil?”

Podsaditému okamžitě zmrzl úsměv v tváři a ústa se mu zkřivila do úšklebku. Vystrčil pušku dopředu.

„To máš teda smůlu, kamaráde! Kupředu a ruce vzhůru!”

Muž v černém se na toho druhého dlouze a opovržlivě podíval, pak se bez jakéhokoli spěchu otočil a vracel se ke svému koni.

„Stůj!”

Muž šel klidně dál. „Stůj!”

Otvíraly se dveře a okna. „Stůj, nebo střelím!” Teď se cizinec otočil.

„Tak si střel, chlapče.”

„Chlapče! Slyšeli jste to všichni, lidičky! Ten vandrák je blázen. Viděl jsem ho, jak se dobývá k Lodiganovi.”

Cizinec se vyhoupl do sedla. Když se rozjel, povolily podsaditému nervy.

„Stůj! Budu střílet!” zařval a ulicí zaburácel výstřel.

Současně s ním zřejmě vyšla rána i z cizincova šestiraňáku, protože puška vyletěla tomu druhému z rukou.

Když se rozptýlil kouř, muž v kožešinové bundě tam stál rozkročen a zjistil, že puška leží na ušlapaném sněhu. A tam, uprostřed ulice, stál cizinec. Pravicí se opíral o hrušku sedla a levicí si mezi bělostné zuby vrážel ohromný, černý doutník.

Podsaditý na něj jenom civěl. Potom se burácivě rozchechtal na celé kolo.

„To je fantastický! Krucinál! Ať mě sám rohatej, jestli tohle nebylo něco!” Dál řval smíchy a přistoupil k cizinci. „Slez, mládenče. I kdybys byl nakrásně tulák - tak ta rána byla teda klasa. Za to máš u mě panáka! Hej, Lucky, otevři ten svůj chlív, všichni jsou už stejně vzhůru!”

Ale cizinec sklenici odmítl. Objednal si kávu, chléb, sýr a tři smažená vejce. Muž v kožešině stál u jeho stolu a mlčky na něj hleděl.

„Ty se mi líbíš, mládenče,” řekl po chvíli. „Ale teď bysem rád věděl, proč jsi tady tak časně ráno dělal kravál.”

Cizinec si otřel ústa, vytáhl z náprsní kapsy další doutník, o podpatek rozškrtl sirku a vyfoukl mračno modrého kouře.

„Kravál jsi dělal ty, prcku,” opáčil s úsměvem.

Mezi očima muže v kožešině se najednou ukázala tvrdá vráska.

„Jedno bysme si měli, mládenče, vyjasnit. Jsem Jim McNally…”

Cizinec zvedl obočí.

„Tak to se hodí. Zrovna tebe jsem sháněl.”

Teprve teď si podsaditý chlápek rozepnul bundu a na levé straně hrudi se mu ukázala stříbrná pěticípá hvězda. „Že jsi mě sháněl?”

„Jo, a řeknu to velice krátce, šerife, aby ses dostal k baru.” „Co tím chceš říct?”

„Jen klid. Až se tě zeptám, můžeme tím zároveň ukončit i tohle naše žertovný seznámení.”

Vyprávěl tedy tomu trošku podivnému šerifovi totéž co dvěma předešlým.

McNally se podrbal na nose. Zjevně přemýšlel a dělalo mu to potíže. Nakonec zavrtěl hlavou.

„Ne, žádnýho takovýho šerifa neznám. A kde že ten chlap leží?” Cizinec mu to zopakoval.

McNally si to vyposlechl, znovu zavrtěl hlavou, poplácal se prackou na hrudi a přešel k baru. „Kde jsi, člověče, pojď mi nalejt!”

Hostinský mu nalil půl velké sklenice a McNally ji do sebe naráz překlopil.

Cizinec vstal, přistoupil k baru, zaplatil útratu a otočil se. Když byl u dveří a měl už kliku v ruce, zaslechl za sebou McNallyho hlas: „A to, co bylo potom, na to radši zapomeň, mládenče.” „Budu se snažit, prcku.”

McNally se prudce otočil, ale nestačil sjet rukou k revolveru. Cizinec byl opět rychlejší.

„Ještě něco, McNally. Obloha je dneska ráno šedá a můžeš si lehce spočítat, že každou chvíli začne sněžit. A že v tom, co pak bude padat, nebude žádná legrace jet spoustu mil jen kvůli tomu, aby si někdo prohlíd nějakou mrtvolu, to je taky jasný. Jenom kdyby to místo, kde ten mrtvej leží, nepatřilo do tvýho okresu. Jsi přece okresní šerif, Jime McNally?”

Na ta slova vyšel na ulici a vylezl na koně.

McNally stál na chodníku.

„Hej, pane, poslouchejte!” Podstatně změnil tón. „Máte pravdu. Bůh ví, že pořád objíždím okres, to mi tady může potvrdit každej. Mnohdy jsem celej tejden v sedle. Ale tahat se po horách sněhem po kolena, to je rasovina. A navíc - jak ho mám najít? I kdybyste jel se mnou. Museli bysme odházet sníh. A vsadím se, že v poledne ho tam bude dobrej metr.”

Cizinec přikývl. Pak se podíval k obloze, natáhl ruku a zachytil vločku sněhu. Droboučké, hvězdicovité krystalky mu rychle roztály na ukazováku.

„Sbohem, McNally!” zvolal a odjel.

Šerif se za ním dlouho díval. Teprve teď si uvědomil, že ani neví, jak se ten sebejistý cizinec jmenuje.

V noci začalo hustě sněžit a sněžilo až do rána.

Pozdě odpoledne dojel jezdec na výšinu, z níž měl dobrý výhled na rozlehlé údolí, v němž leželo jakési město.

Jezdec si otřel tvář a zvedl otěže. Plavák okamžitě vyrazil.

Na boční stěně prvních domů byla veliká tabule stlučená z mnoha prken. Nápis se dal už stěží přečíst. Harwich.

Jezdec se podíval na hlavní třídu. Po dvaceti metrech zahýbala. A hned za zatáčkou stál velký kamenný dům, na oprýskaném průčelí hrdý nápis Hotel.

Muž v recepci byl ještě mladý. Měl čerstvou tvář a střapaté, plavé vlasy.

„Chcete pokoj?” sklouzl pohledem po cizincově černém odění. „Jo.”

„Můžete ho zaplatit?”

Z cizincových očí vyšlehl blesk.

„To nevíte, mladý muži, že taková otázka se rovná urážce?” Mladík polkl.

„Ne…”

Tu se cizinec zasmál, vytáhl z kapsy zlatý dolar a hodil jej před recepčního.

„Zbytek mi dáte, až budu odjíždět. A zaveďte mi koně do stáje…”

Dostal pokoj v prvním patře, svlékl se a uložil se ke spánku. Noc v horách byla mrazivá a zimou nemohl usnout, i když byl k smrti unavený.

Mohl ležet asi tak půl hodiny, když z ulice zaslechl dusot několika koní. Okno bylo dokořán a jasně slyšel hlasy, které se k němu draly zvenčí:

„Sesedat! Vy dva půjdete se mnou dovnitř. Kid zůstane venku tamhle u toho sudu.”

Cizinec pružně vyskočil z postele a opatrně přistoupil k oknu.

Dole čtyři muži uvazovali koně. Jeden z nich, ještě mladý chlapík, přešel ulici a zastavil se za velkým sudem na dešťovou vodu. Herku-lovsky stavěný muž ve světlém koženém obleku stál na schodech na verandu.

„Všecko jasný?” zavrčel.

„Jasně, Bude, ale co když je tam někdo, kdo to umí?” Bud se rozesmál.

„To už je moje věc. Budete mi jako vždycky krýt záda.”

Muž v recepci jen krátce a zběžně pohlédl na tři hosty, kteří ho krátce pozdravili a prošli kolem schodů k herně.

Byla to, velká místnost s devíti stoly a u všech se hrálo. Vládl tam klid. Nikdo nekřičel, nikdo nevykřikoval čísla nebo karty, nikdo si nestěžoval.

Tři muži vklouzli do místnosti. Ten, který se jmenoval Bud, brzy našel místo u jednoho stolu a zapojil se do hry. Jeho dva společníci stáli za ním. Teprve když se jako by náhodou Otočil, jeden z nich poodešel ke dveřím.

Bud hrál a vyhrával. Brzy začal vyhrávat tak často, až u stolu ztichl veškerý hovor a nahrnula se k němu celá herna. Vtom jeden bělovlasý muž vyskočil. „Tak pr! Zrovna jste si strčil kartu do rukávu.” Bud vyletěl ze židle.

„Řekněte to ještě jednou a odprásknu vás,” zavrčel.

„To se ukáže,” ozval se starší muž z rohu a přistoupil k Budovi. „Co se tady stalo?” zeptal se klidně.

Bud se na něj žlučovitě podíval.

„Co chcete? Kdo jste?”

Muž se na něj vážně podíval.

„Jsem šerif. Jmenuju se 0’Brian, Sam 0’Brian.”

„A co je mi po tom?” zavrčel bandita. „Nemám s váma co dělat, tak mi dejte pokoj. Tenhle člověk mě nařknul z falešný hry. Snad si nemyslíte, že si nechám něco takovýho líbit?”

„Nejdřív byste ale měl zvolit jiný tón,” odtušil šerif nevzrušeně a pak se podíval na ostatní: „Kdo tvrdí, že ten muž hraje falešně?”

„Já,” ozval se bělovlasý stařec. „A můžu to odpřisáhnout. Jasně jsem viděl, jak si strčil do rukávu jednu červenou.”

„Aha, takže je to jasný,” pravil Bud rezavým hlasem. „Jenom proto, že tenhle senilní dědek říká, že…”

„Jen klid,” mírnil ho šerif. „Ve kterým rukávě by ta karta měla být, pane Donegane?”

„V levým! Jasně jsem to viděl a můžu to odpři…”

Šerif mávl rukou.

„To se teď ukáže. A myslím, že s tím nebudou problémy. Jestliže jste nevinen, pane… ehm, jak se vlastně jmenujete?” „Kelly, Bud Kelly.”

„Takže jestliže jste nevinnej, pane Kelly, můžete nám s klidným svědomím ukázat levý rukáv.”

Kelly zvedl levou ruku a v ní měl revolver. Natáhl kohoutek.

„Takže takhle to je,” řekl šerif do náhlého ticha.

Za stolem stál jeden z Kellyho lidí, Jeff Carpenter. I v jeho ruce se najednou ukázala zbraň. Šerif to pochopitelně zpozoroval a jenom zavrčel:

„Takže, pánové, tentokrát asi musíme couvnout. Jsou proti nám dvě bouchačky.”

„Tri!” ozval se ode dveří Ed Ferguson.

Kelly přistoupil ke stolu, sklonil se k němu a shrábl peníze k sobě. Pak jednomu rančerovi namířil koltem na prsa.

„Dělej, Joe, a naval prachy dobrovolně, ještě jich máš v tý krásný portmonce požehnaně. Tak dělej, tlusťochu, nebo ti ustřelím ucho.”

Když se rančer nehýbal, dostal prudkou ránu pěstí do obličeje. Zavrávoral zpět a z pravého koutku mu začala téct krev.

„Zatracenej srabe!” zavrčel šerif.

„Ty drž hubu, 0’Briane!” zařval na něj Kelly. „Jinak ti pude další rána do zubů. Řek bych, že by pak měli z bezzubýho šerifa srandu!” Chrčivě se zasmál a vrazil rančerovi kolt do žeber. „Tak dělám, dědku, jinak…”

„Dejte mu tu peněženku, Millere,” vypravil ze sebe šerif. „Ti pacholci maj zbraně. Momentálně s tím nic nenaděláme.”

Kelly vyrval Millerovi peněženku z ruky a otočil se.

„Jak to myslíš, O’Briane, s tím momentálně? Nechtěl jsi tím snad říct, že máš v úmyslu nás potom pronásledovat, že?”

„Na to můžete vzít jed,” odpověděl starý šerif neohroženě.

Bandita se odporně zašklebil.

„V tom případě tě musím co nejdřív uspat, dědulo.” Zvedl kolt a rozpřáhl se jím na šerifovu hlavu.

Šerif však rychle uskočil stranou a hlaveň mu o hlavu jen škrtla. Ve stejném okamžiku mu vyjela pravačka a naplno zasáhla Kellyho do levého boku. Ten neočekávaný úder byl velice tvrdý, Kelly letěl dobrý metr, potom narazil o zeď a šel málem do kolen.

Když se vzpamatoval, měl oči jakoby zastřené mázdrou.

„Tohle mi zaplatíš, a hned! Buda Kellyho nikdo mlátit nebude! Za konec svý kariéry si můžeš jen ty sám! Uhněte, vy všichni! Udělejte místo, padne dozadu.”

Pak napřáhl kolt. Zaburácel výstřel. Jenže přišel ode dveří.

Kellymu vyletěl revolver z ruky. Ničema se zmateně podíval ke dveřím, kde se Ed Ferguson zrovna skládal k zemi jako loutka.

Cizinec, který stál ve dveřích, ho srazil hlavní revolveru.

„Bude, buď tak hodnej a řekni svýmu příteli, který teď stojí ke mně zády, že mám v bubínku ještě pět neklidnejch kulek. - Šerife, odeberte mu revolver.”

O’Brian okamžitě zareagoval. Prudce vytrhl Jeffu Carpenterovi zbraň z pouzdra.

Kelly se opíral o zeď a ruce si strčil do kapes. Myslel na Kida Mar-tense, který stál venku u sudu. Teď šlo už jen o to, aby Kid správně zasáhl. Tenhle sen mu ale rychle zmařil onen muž v černém, který dál stál ve dveřích s revolverem v ruce.

„Byl bych nerad, Bude, kdyby sis dělal zbytečný starosti o přítele Kida. Je v pořádku. Leží v base a vyspává.”

Bud Kelly zbledl. Sakra, co je to za chlapa? Zná je všechny jménem, chová se jako vládní agent a střílí jako pistolník.

„Myslím, že teď si ho můžete odvíst. Toho s těmi napomádovanými vlasy si vemu já a na toho třetího se už jistě někdo najde.”

Na ta slova sebral Fergusona a hodil si ho přes rameno.

0’Brian opět zareagoval rychle. Natáhl revolver, který sebral Carpenterovi, a přikázal Kellymu:

„Tak jdeme a žádný blbosti!”

Carpentera se okamžitě chopili čtyři muži a vyvlekli ho ven. Šerif a ostatní jen zírali, když v jedné ze tří cel našli ještě jednoho. Když dveře cel za novými návštěvníky zapadly, šerif se podrbal na hlavě, kde ho zasáhl Kellyho kolt, a řekl: „Krucipísek, to byla ale čistá práce, pane…” V tom okamžiku na ulici vyštěkl výstřel.

Cizinec vyskočil oknem. O’Brian serval ze zdi pušku, natáhl závěr a vyřítil se ze dveří.

„Hergot, to je u banky! Co se to dneska děje? Stát!” zařval a jeho winchestrovka vyštěkla.

Dusot kopyt! Střelba!

Cizinec se otočil a spatřil šerifa ležet na verandě. Rozběhl se k němu. Potom se kolem přehnal nějaký jezdec a od boku se mu zablýsklo. Hned nato vyletěl ze sedla, dopadl na zem, zvedl se a zadíval se na muže před úřadovnou šerifa, který teď stál v jasném svitu kymácející se lucerny.

„Sakra, to je Wyatt Earp!” zařval..

U banky ustala střelba.

Wyatt Earp! Ta dvě slova jako by měla kouzelnou moc. A muž toho jména už dávno nestál na místě, odkud sestřelil onoho jezdce. Klečel vedle šerifa a snažil se ho odtáhnout za převrženou lavici.

,,0’Briane, dostal jste to?”

„Co to ten chlap křičel?” zasténal šerif. „Wyatt Earp? To jste vy?” „Jo, ale radši mi řekněte, co vám je.”

„Není to nic zlýho. Dneska se mi zkrátka zaměřili na palici. Jenom mi to škrtlo o spánek a porazilo mě to.”

Vtom z kanceláře vyskočil šipkou jeden z těch, kteří odvedli Carpentera do vězení. Když se doplazil k těm dvěma za lavicí, zeptal se:

„Sakra, vy jste vážně Wyatt Earp?” „Jo. Hlídejte ulici.”

„Dobře, marshale,” řekl ten chlapík a vystrčil hlaveň pušky přes lavici.

Marshal se odplazil ke kanceláři, přeběhl ji, rozrazil dveře do dvora a za necelou minutu se ukázal na hlavní ulici mezi dvěma domy. Vlevo se houpala lucerna a vrhala svit až do poloviny ulice. U banky spatřil dvě postavy.

Zvedl buntline s dvanáctipalcovou hlavní.

„Ruce vzhůru!”

Ti dva tam stáli a ani se nehnuli. S napadením z boku rozhodně nepočítali. Uprostřed ulice dál ležel jezdec, kterého marshal sestřelil ze sedla. Nebyl mrtvý, ale zřejmě si netroufal měnit místo.

„Odhoďte zbraně, hoši!”

Jeden upustil revolver. Druhý zaklel, prudce se otočil a vystřelil.

Marshalův výstřel ho však odhodil jako rána kyjem, zakopl o schody

před vchodem do banky, svalil se a zůstal ležet.

„Hej, kamaráde!” zavolal marshal na banditu, který odhodil zbraň. „Seber svýho přítele a přenes ho k šerifovi!”

Muž bez meškání splnil příkaz.

Wyatt vyšel na ulici a blížil se k muži, kterého sestřelil z koně a který ho poznal. Lucerna ho osvětlovala jen slabě, ale Wyatt pochopil, koho má před sebou.

„Flebbere! To je mi ale shledání!” řekl a pak stroze dodal: „Vstá-vej!”

„Nemůžu, marshale…” „A proč ne?” „Noha…”

„Vstaň!” osopil se na něj marshal.

Flebber tedy vstal, ale hned nato se mu podlomila kolena.

V tom krátkém okamžiku mu marshal vyrval revolver z pouzdra. Pak ho vzal pod paží a odtáhl k šerifovi.

0’Brian stál ve dveřích. Ke spánku se tiskl kostkovaný kapesník a rozzářenýma očima hleděl na marshala.

„Wyatt Earp! Panebože na nebesích, ať mě namažou térem a vyválej v peří, jestli tohle není pro mě svátek.”

Wyatt strčil raněného do cely, zavřel za ním a otočil se.

„Tomu říkáte svátek, 0’Briane? Takže dík. Zažil jsem už klidnější města.”

0’Brian se rozchechtal.

„Tady už dva roky chcíp pes, pane Earpe. Teprve od…” Nedořekl a tázavě se na marshala podíval. „Kde se tady tak najednou berete?”

„Najednou?” Wyatt si zapálil doutník. „Tak poslouchejte, bydlím támhle v hotelu, zrovna jsem si leh a tu vidím, jak přijíždějí ti čtyři šibeničníci.”

„A kde se tady vzali ti další tři?”

„Nemám tušení.”

„Myslíte, že patřej k sobě?”

„To bych neřek. Pravděpodobně to byla jen učiněná náhoda, že si dvě bandy vybraly zrovna stejný město a stejnej čas.”

„To teda je ale náhoda,” soudil šerif, „že zrovna v ten stejnej čas se ukážete ve stejným městě.”

Ve dveřích stál starý muž.

„Můžu být nějak nápomocnej, šerife?”

„Tohle je doktor Flemingvmarshale. - Jo, doktore, koukněte se na jednoho, má něco s nohou. Spatně by se mu šlo k šibenici…”

Pak se kancelář konečně vyprázdnila a marshal se starým šerifem v ní osaměli.

Starý šerif se nemohl uklidnit.

„Krucifix, kdo by si to byl dneska ráno pomyslel! Už na podzim jsem to chtěl předat Bingu Collinsovi. Ještě štěstí že jsem zůstal.” Praštil se rukou do kolena. „Teda jak vy jste to udělal, no to je prostě paráda! Teď už vím, že to, co se o vás povídá, nejsou žádný báchorky. Jak jen proboha dokážete tak rychle tasit, vystřelit a ještě trefit? Vždycky jsem si myslel, že Jim McNally je rychlej střelec, ale teď…”

„Znáte ho?”

„Jasně. Tu á tam se tady staví.”

Zatímco jim 0’Brianova dcera ve vedlejší místnosti vařila kávu, vyprávěl marshal z dalekého Dodge City tam dole v Kansasu, co ho vlastně přivedlo do kraje.

0’Brian se podrbal na hlavě.

„Hm, a mluvil jste o tom i s McNallym?”

„Jasně, vždyť povídám. Ale ani on ho neznal.”

0’Brian pokýval hlavou.

„McNally zná tady víc šerifů než kdokoli jinej. Když vám on ne-moh pomoct, pak už nevím.”

„Nu dobrá,” přikývl Wyatt. „Porozhlídnu se kolem jezera. A když ani pak na nic nepřijdu, podám zprávu do Sheridanu.”

*

Wyatt spal nezvykle dlouho. Když se probudil, stála dole na chodníku spousta lidí, jako by na něco čekali.

Někdo zaklepal na dveře.

„Co je?”

Vešel Sam 0’Brian. „Brejtro, Wyatte. Jak to jde?” „Dobrý. Ale jak to vypadáte?”

0’Brian měl na sobě silný kožešinový oděv, na rameni winchestrovku a u pasu dva revolvery. „Jedu s várna.” „Kam?”

„Kolem jezera a k tomu místu, kde je ten zamrzlej.”

„To je od vás milý, Same, ale objedu to sám. A…”

„Nic takovýho. Je dost smutný, že se o to nepostaral McNally.”

Za hodinu a půl už opouštěli hotel.

Lidé před vchodem se s němou úctou dívali na proslulého marshala, který se tak rázně vypořádal se čtyřmi falešnými hráči a třemi lupiči. Byli hrdi na svého šerifa, že i on se toho zúčastnil a že teď vyráží s Wyattem Earpem.

*

Jeli spolu už čtyři dny. V Tulsy vyhledali šerifa Abeho Toffa, ale ani on neznal žádného muže zákona, na kterého by se popis hodil. Ani Jim Kennedy v Ginsey, ani Errol Amber v Altu.

„Tím jsme to tady objeli,” pravil starý šerif. „Další město je až osumdesát mil na severozápad.”

Mlčky se vraceli k jezeru. Sněžilo. A pak už leželo jezero před nimi. Nekonečná, bíle se třpytící rovina. Wyatt se upřeně zahleděl na bělostnou plochu.

0’Brian se na něj chvíli po očku díval.

„Jo, mezitím napadlo dost sněhu. Ani Indián by to už nenašel.”

Jenže marshal se chopil otěží a vjel s plavákem na led. Pomalu a opatrně vedl koně vpřed. Náhle seskočil ze sedla, vytáhl polní lopatku a začal odhazovat sníh. Pracoval asi tak tři minuty, potom toho zanechal a podíval se ke břehu.

0’Brian si k němu okamžitě pospíšil. Když měl před sebou odháze-né místo, jako fascinovaný hleděl na led. Jen pár palců pod ním ležel mrtvý.

Šerif si otřel čelo.

„Hergot, tak tady je. A vy jste ho našel.” Tiše si zabručel: „Tohle teda nechápu,” a pokračoval: „Jo, vypadá přesně” tak, jak jste ho popsal. Ne, neznám ho. Nikdy jsem ho neviděl. Jeden by řek, že si tam leh sám.”

Wyatt se vyšvihl do sedla a 0’Brian zavrčel:

„O tohle se měl postarat McNally. Je to ostatně v jeho okresu. Jenže za takovýho počasí nedostanete lidi od kamen. Jinak je to statečnej chlápek a stará se o pořádek.”

„Taky jsem si všim. Už časně ráno bloudí po městě s puškou.”

Když dojeli-na břeh, 0’Brian se zeptal:

„A co teď?”

„Budu hledat vraha.”

„V tom případě vám přeju všecko nejlepší. A abych vám to nemusel přát od tepla svých kamen, prosím vás, abyste mě vzal s sebou.” V marshalových očích se ukázal úsměv.

„To je od vás milý, Same, ale nejde to. Musím jet sám. Cesta, kterou mám před sebou, bude s nejvyšší pravděpodobností peklo. A vy máte svou práci, jste přece šerif.”

„Pokud jde o tohle,” namítl stařík, „tak vás můžu uklidnit. Zástupce je můj budoucí zeť a můžu se na něj spolehnout. A pokud jde o to peklo, tak vás můžu taky uklidnit. Jsem pořád ještě docela svěží a něco vydržím.”

Wyatt se na něj zamyšleně podíval.

„Je to od vás vážně moc milý, ale radši bych jel sám.”

„Nu dobrá, nebudu se vnucovat, Wyatte. Ještě bych vám ale rád řek, že jsem nenáročnej a křepkej jezdec. A když přijde na věc, nejsem v pěstech ani v revolverech zdaleka ten poslední.”

Wyatt pomyslel na statečné staříkovo vystoupení v saloonu. Tam byl O’Brian skutečně jediný, kdo něco riskoval. I jeho zásah se zbraní na ulici byl rychlý a přesný. Nakonec souhlasil, ale hlavně proto, aby dalším odmítnutím šerifa neurazil. S úsměvem mu podal ruku.

„Tak jo, Same, pojedeme spolu.”

0’Brianova užitečnost se prokázala už následujícího dne.

Wyatt zamířil na severovýchod přes vysoké hory Shoshone Ranges k Sheridanu. 0’Brian tu cestu dobře znal, což marshalovi ušetřilo spoustu objížděk.

Šerif najednou zastavil a Wyatt se na něj otočil.

„Co je, Same?”

„Počkejte, Wyatte, něco mě napadlo. Asi třicet mil na sever odtud je Curbyho ranč. Tam je chlapík, který má s váma zatraceně dost podobnýho. Silnej je jako medvěd a - vy jste sice určitě lepší střelec, ale Jim Holborn je takovej všestrannej. Dělá tam předáka. Ale proč ho chci navštívit… Jim zná totiž kdekoho v kraji. Třeba by nám po-moh.”

Wyatt si zprvu myslel, že dědek téhle cesty využívá k návštěvě svých přátel. Ale byl dostatečně zkušený na to, aby věděl, že v téhle opuštěné a divoké zemi musí jít i po sebemenší stopě, chce-li mít naději na úspěch.

*

Zajížďka nebyla navíc tak velká.

Rančer Curby si vyslechl, proč přijeli, a pozorně se na ně podíval.

„Pojďte dál. Dáme si panáka. Bude to nějakou dobu trvat. Jim jel na pastviny.”

Wyatt sestoupil z koně.

Stejně tak 0’Brian a řekl:

„Pane Curby, tohle je Wyatt Earp a já jsem…”

Rančer prudce zvedl hlavu a podíval se na marshala.

„Wyatt Earp?”

„No jo,” ušklíbl se 0’Brian nikoli bez pýchy, „Wyatt Earp z Dodge City v Kansasu.”

„V tom případě buďte srdečně vítán, marshale. Už jsem o vás spoustu slyšel a čet a už dávno jsem si přál vás vidět. Nikdy by mě nenapadlo, že jednoho dne zavítáte na můj ranč…”

Když se setmělo, vjel na dvůr nějaký jezdec.

Rančer se podíval oknem.

„Už je tady.”

Jim Holborn byl vysoký a silný muž s tváří ošlehanou větrem a nepohodou a s živýma očima.

Srdečně se pozdravil s 0’Brianem a s marshalem. Když se pak dozvěděl, co je sem zavedlo, podrbal se na bradě a potřásl hlavou.

„Je mi líto, Same, víš, že znám kdekoho, ale takovýho chlapa ne…”

*

Druhý den časně zrána pokračovali v cestě. Rančer je na cestu vybavil dostatečnými zásobami jídla a Jim Holborn je doprovodil až na hranice ranče;

„Lituju, že jste si kvůli mně tak zbytečně zajeli,” řekl na rozloučenou. „Kdyby to šlo, rád bych vám pomoh.” Obrátil se k Samovi: „Viděli jsme se jen na chvilku. Ale dneska v noci jsem přemýšlel o tom, co marshal povídal o tom zamrzlým. Kdysi jsem znal chlápka, který by jeho popisu snad odpovídal. Ale je vyloučeno, že by to byl on. Jmenoval se Jack Norton a měl ranč až u Fort Bentonu. Ale jak povídám, je to nesmysl. Nortonovi musí být teď o dobrých deset let víc než tomu mrtvýmu.”

V poledne následujícího dne dojeli do horského městečka Ishawoonu. Pár saloonů, pár ubytoven, hotýlky, klikatá hlavní ulice a několik uliček. Ubytovali se v hotelu Palace. Dostali jednoduchý pokojík v posledním patře.

Šerif se natáhl na postel a marshal se zatím pořádně umyl, oholil, převlékl a v přízemí si dal pořádný steak s fazolemi.

Potom zašel za místním šerifem. Mike Goddard byl svěží čtyřicátník s červeným obličejem, tmavými vlasy a světlýma očima.

Wyatt se mu představil a chtěl si s ním promluvit o tom, co ho sem přivádí. Jenže Goddard vstal, obešel stůl a s přátelským úsměvem se na příchozího zadíval.

„Takže vy jste Wyatt Earp. Vidím buntline a na bundě tmavou skvrnu, kde určitě dlouho byla hvězda. Takže vítejte, pane Earpe.”

Goddard mu nalil whisky a vyposlechl si ho. Ale stejně jako ostatní jen zavrtěl hlavou.

„Bohužel…”

Když Wyatt Earp zase vyšel ven, podíval se ulicí dolů.

Po chodníku tam dusal jakýsi kluk s ohromnou obálkou, prolítl kolem něj a vpadl na poštu. Marshal se za ním zamyšleně díval a pak vešel za ním.

*

0’Brian se divil, proč dál zůstávají v Ishawoonu.

„Musím si tady něco vyřídit,” řekl marshal a při tom zůstalo.

Po třech dnech si šerif všiml, že jeho společník je nějak netrpělivý. Sbalil si sedlové brašny, vyrovnal účet a řekl stájníkovi, aby jim na zítřek připravil koně.

„V pět vyrážíme.”

0’Brian souhlasil. Takže se jede dál. I když v hotelu bylo příjemné teploučko a měkké postele, Sam 0’Brian byl stejně jako marshal muž zákona. Cíl jízdy nebyl dosažen, a to mu nedávalo spát.

Večer před odjezdem si krátili u karet.

Wyatt byl skvělý hráč, a když Sam po páté hře prohlásil:

„Asi se nepletu, když řeknu, že jste se hodně naučil od Doca Hollidaye,” na marshalově tváři se po dlouhé době ukázal úsměv.

„To máte pravdu, Same. Od Doca se člověk může naučit ledacos…”

K desáté hodině si k nim přisedli dva muži, kteří v poledne přijeli dostavníkem. Dobře oblečení lidé, skoro až příliš elegantně na zdejší poměry. Oběma mohlo být tak ke třiceti, měli podlouhlé obličeje, šedozelené oči a ohromné kníry. Jeden druhému si byli až moc podobní. Samozřejmě se ukázalo, že jsou to dvojčata. Pocházeli z Ohia a jmenovali se Jul a Ben Hacattovi. Že prý nakupují kožešiny a chtějí do Montany.

Zahráli si s nimi a bratři vyhráli.

Jul Hacatt se rozchechtal.

„Heleďte, Ben je teď nervózní. Jakmile jednou vyhraje, pak chce vyhrát třikrát po sobě!” Znovu vyhráli.

Před třetí hrou se zvýšil vklad na deset dolarů a zdálo se, že štěstí se opět kloní na Benovu stranu.

Najednou vyrazila Wyattova pravice a chytila Bena za levé předloktí. Jul zajel rukama pod stůl. Vtom však v marshalově levé ruce spatřil revolver. Zarazil se a tázavě se podíval na bratra.

„Seberte jim revolvery, Same,” pravil Wyatt Earp.

V té chvíli se Ben pokusil vytrhnout, ale nepovedlo se mu to. Wyatt jím k sobě trhl tak silně, až Ben zasténal bolestí.

Jul vyskočil od stolu a tahal kolt. Vtom z ohromného marshalova buntlinu vyšlehl záblesk, zasáhl ho do předloktí a Jul zaječel bolestí. 0’Brian se na něj okamžitě vrhl, aby ho odzbrojil. Ben se pravicí rozmáchl po marshalovi. Wyatt ránu odrazil levým loktem, současně ničemu pustil a rovnou ho udeřil malíkovou hranou do krku. Ben Hacatt se svalil na zem a zůstal ležet mezi židlemi. 0’Brian zatím zkrotil zuřícího Jula.

Lidé vstávali od stolů, do místnosti vběhl hoteliér.

Jako na zavolanou přišel i šerif Goddard.

„Co se to tady děje?” zařval. Ale když spatřil Wyatta Earpa, usmál se. „Zdravíčko, marshale, jak se vede? Nikdy jsem tomu nechtěl věřit, ale koukám, že je to pravda. Jakmile se někde objevíte, hned se něco děje. Tady se nestřílelo už dobrej rok. - Co se vlastně stalo?”

Wyatt ukázal na Bena, který dál ležel na podlaze.

„Švindloval a jeho brácha sahal po zbrani.”

Goddard se podíval na Bena Hacatta.

„Aha, a kdepak má ta esa?” „V levým rukávu.”

Goddard mu tam sáhl a skutečně vytáhl dvě karty.

Když to Jul spatřil, zbledl jako stěna.

Vtom se Ben probral. Okamžitě vyskočil a v ruce se mu najednou objevila dýka. S chraplavým výkřikem se vrhl na marshala.

I když se jednalo o bleskový a nečekaný útok a Sam 0’Brian, Goddard a řada dalších varovně vykřikla, měl Ben Hacatt opět smůlu. Narazil zkrátka na nepravého.

Wyatt uskočil, a když Ben byl od něj takového půl metru, udeřil ho do prsou. Falešný hráč se skácel, jako by ho nakopl kůň. V herně hotelu zavládlo hřbitovní ticho.

Pak se Sam 0’Brian neudržel a zajásal:

„Bravo, Wyatte. To byla ale rána!”

„Wyatte…?” zeptal se zrzavý obr, který stál v hloučku s ostatními. „Snad nejste Wyatt Earp?” „A kdo jinej?” zařval Sam 0’Brian.

„Jasně, je to Wyatt Earp,” přidal se Goddard. „A kdo to ještě nevěděl, tak teď už to ví. Doktore Fulhame, podívejte se laskavě na toho druhýho!”

„Hm, jenom ho to škráblo…”

„To je ale náhoda,” pravil 0’Brian.

Goddard popadl Bena, odtáhl ho k nálevnímu pultu a chrstl mu do obličeje konvici vody.

Hráč se vzpamatoval, zatřepal hlavou jako mokrý pudl a zády se opřel o pult. Když spatřil marshala, ruce mu sjely k místu, kde míval revolver. Nahmatal prázdné pouzdro a zajel tedy rukou pod sako. Zjistil, že přišel i o nůž. Šerif se o obě zbraně už dávno postaral.

„Máš pech, kamaráde. Dohrál jsi. Jak můžeš být tak blbej a zkoušet se zrovna s Wyattem Earpem.”

Ben si přejel rukou přes obličej a najednou se rozesmál jako kluk.

„To je Wyatt Earp?”

„No jasně,” potvrdil 0’Brian. „Doufám, že nemáš nic proti.” Falešný hráč se rozhlédl a dál se chechtal.

„To jsou mi ale věci! To se může stát každýmu. Bohužel se mi nepředstavil.”

Wyatt si uvědomil, že to není žádný malý ničema, falešný hráč a zákeřník, ale úskočný, tvrdý chlap, který se dovede ovládat. Když ho chtěl Goddard i s bratrem odvést, Wyatt je zadržel. „Nechte je běžet, Mikeu! Když budu mlčet, nikdo jinej je tady neobviní. Nezdržujte se s nimi. Myslím, že se jim ta hra natolik zalíbila, že radši pojedou dál.” Goddard se na oba ničemy dlouze zadíval.

„No dobře, je to Wyatt Earp - a vy dva ničemové jste slyšeli, co řekl. Tady máte…” Hodil jim zbraně k nohám. „Zaplaťte a zmizte.”

Jul si skutečně pospíšil, ale Ben nespěchal. Strčil nůž do pochvy a revolver do pouzdra, otřel si z brady pár kapek vody, a když stál ve dveřích, zvolna zvedl ruku jakoby na pozdrav.

„Nashle, marshale!”

„Nemyslím, že by tě to těšilo, Bene,” odpověděl Wyatt.

Falešný hráč vyšel pozpátku ven a znovu zavládl klid.

Wyatt a 0’Brian se rozloučili a šli si lehnout.

Asi v půl jedné Wyatta probudil jakýsi zvuk na chodbě. Strčil do Sama, položil mu ruku na ústa a zašeptal:

„Klid. Vemte si revolver a zalezte tam do rohu ke skříni.”

0’Brian okamžitě pochopil a tiše splnil marshalův příkaz. Earp vstal a po špičkách přešel ke dveřím.

Na chodbě zavrzala prkna. Pak do dveří narazilo těžké tělo a vylomilo je. Do místnosti se vřítil jakýsi muž a třeskl výstřel. Wyatt se na něj vrhl, strhl ho k zemi a omráčil ho pažbou revolveru.

Do pokoje vpadl další muž. Wyatt se prudce otočil a od skříně se zablesklo. Marshalova pěst a šerifova kulka zasáhly útočníka současně. Bez hlesu se svalil na podlahu.

„Rozsviť!”

0’Brian škrtl sirkou a přidržel ji u knotu petrolejky.

Na podlaze leželi bratři Hacettové. Ben byl jenom v bezvědomí, ale Jul byl mrtvý. 0’Brian ho zasáhl do levé strany hrudi.

Když se dostavil Goddard, podíval se na ležící těla a potom na marshala.

„Za dobrotu na žebrotu, Wyatte…” „Ben bude viset,” zavrčel Goddard. Wyatt se otočil.

„Ne! Ráno podepíšu zatykač. Ať ho soudce pošle do lágru.”

Wyatt a Sam vyrazili kvůli nočnímu intermezzu až k osmé.

Když míjeli poštu, Wyatt zastavil, sklouzl ze sedla a podal Samovi otěže.

„Hned se vrátím.”

Plešatý muž s vyzáblou tváří a se zeleným štítkem na čele se na marshala zadíval zarudlýma, skelnatýma očima. Pak se chytil za ústa.

„Ježíšmarjá, málem bych na to zapomněl, pane. Máte tady zprávu z Fort Bentonu.”

Wyatt mu vytrhl z ruky telegram. Pak zvedl hlavu a zadíval se na něj.

„Co kdybyste ve službě tolik nechlastal?” A odešel.

Když nasedl na koně, Sam se na něj zvědavě podíval a Wyatt mu podal telegram. Starý šerif ho rozložil a četl:

„P. W. Earpovi, Ishawoon. Ranč Jacka O. Nortona už neexistuje. Před pěti lety vypálen lupiči. Norton potom místním šerifem. Už rok nezvěstný. Cecil 0’Connor, zástupce šerifa.

To jsou mi teda věci! Vy jste telegrafoval do Fort Bentonu?”

Wyatt přikývl.

0’Brian se praštil do kolena.

„A neřekne mi o tom ani slovo. Co bude teď?”

„O tom právě přemýšlím.”

„Nebylo by nejlepší vyrazit do Montany?”

„Asi jo. Jenže to je daleko. Pošlu ještě jeden telegram do Bentonu.”

Tentokrát čekali na odpověď jenom dva dny. Poštmistr jim zanesl telegram k šerifu Goddardovi.

„Norton stíhal tuláka, který vážně postřelil jednu mladou ženu, M. Vaughamovou. Víc nevíme. Našel jste Nortonovu stopu? Prosím odpověď. Patrick Kimberley, starosta.

To je jasný jako slunce,” mínil Goddard. „Norton toho lumpa dostal u Jacksonova jezera. A ten ho odprásk.”

„Jo, mohlo to tak být,” přikývl Wyatt. Uvědomil si, že bude muset jet do Montany.

Ještě týž den se dali na cestu. Před odjezdem poslal Wyatt zprávu starostovi, že je na cestě.

Cekaly je stovky mil zasněženými horami, skoro neprůjezdnými údolími, stále výš až do soutěsek vysoko v horách.

Jednoho dne jim do tváří zavanul mrazivý montanský vítr.

0’Brian si zamnul mrazem zrudlý nos.

„To je peklo…”

„Nebylo by vám líp, kdybyste zůstal ve Wyomingu, Same?”

„Já? Ani nápad! Řek jsem, že pojedu s váma, a taky že jo.”

Po týdenní cestě plné útrap dorazili jednoho slunného dopoledne konečně do cíle. Pod modrým a křišťálově čistým zimním nebem se před nimi rozkládalo město.

Zastavili a shlíželi na něj z výšiny. Najevo spatřili malou farmu. Wyatt se k ní rozjel. „Nechtěli jsme snad do města?” zeptal se Sam. „Taky tam pojedem.”

Když se dojeli k farmě, spatřili v otevřených vratech stáje asi šestnáctiletého mládence. Podezřívavě si oba prohlédl a pak najednou vytáhl sharpsku. Wyatt rozevřel dlaň a ukázal mládenci hvězdu.

„Jmenuju se Earp a mám jeden dotaz.”

Mladík sklonil hlaveň a s vytřeštěnýma očima k nim přistoupil. „To jako… skutečně Wyatt Earp?” 0’Brian se předklonil v sedle a odpověděl za marshala: „Jasně, Jime, je to on.”

„To není možný… Ostatně jmenuju se skutečně Jim. Jim Vaugham. Odkud mě ale znáte?” -0’Brian se rozesmál.

„Prostě vypadáš jako jeden, co se taky jmenoval Jim.” Mladík je zavedl k obytnému stavení. Na verandu vyšel udřený a shrbený muž. „To je Wyatt Earp, tati.” Vaugham svraštil čelo a zasmál se.

„Jo, já jsem Doc Holliday! Ty kluku jeden, taky sbaštíš všecko, co ti kdo nakecá.” „Ale v pouzdře má buntline a jezdí na plavákovi.” Otec odplivl tabák a otočil se.

„Kdyby všichni lidi, co maj buntline a jezděj na plavákovi, byli Wyatt Earp, pak by jich bylo ve Státech nejmíň půl tuctu.” Na ta slova se chystal vrátit do domu.

To bylo na 0’Briana příliš.

„Hej, pane Vaughame, počkejte. Je to skutečně Wyatt Earp.” Farmář se znovu otočil. „A co by u mě chtěl?”

Wyatt sesedl a zamířil k verandě. Dal nohu na první schůdek, smekl, utřel si pot a řekl: „Hledám šerifa Nortona.” Vaugham sebou trhl. „Koho?” „Jacka Nortona.”

„Nortona? Ale ten přece zmizel. Už dávno…” Wyatt pohlédl na farmáře.

„Tady v okrese byla postřelena jakási žena, která se jmenuje taky Vaughamová…”

Farmáři zmrzl úsměv na tváři. Spočinul na marshalovi chladným pohledem.

„Jasně. Jen pojďte dál, já vám ji ukážu.” Zavedl marshala temnou chodbou k jedněm dveřím. Šeptem řekl: „Tam leží. Ale… je nemocná. Pořád je nemocná. Už nikdy se neuzdraví. Ten tulák ji zasáh do hlavy…”

Wyatt zaklepal a otevřel dveře.

V křesle u okna seděla žena. Mohlo jí být tak třicet a její bledá, vos-kovitá tvář stále ještě naznačovala, že bývala krásná. „To jsi ty?” zeptala se.

Wyatt se zastavil kousek od dveří a slyšel, jak farmář za ním tiše zavřel a odešel. „Jmenuju se Wyatt Earp, paní…,” řekl a smekl. Žena prudce otočila hlavu a tvář jí zrudla.

„Earp! Co chcete? Kdo jste? Neznám žádnýho Earpa!” Najednou se zarazila. Hlava jí klesla na ňadra. „Ale jo,” zašeptala pak, „mluvil o něm. Často o něm mluvil. O Wyattu Earpovi, že je to tak?”

Wyatt si už myslel, že má před sebou duševně chorou, ale teď znovu dostal naději. Jenže záhy o ni přišel, protože žena znovu trhla hlavou a upřeně se na něj zadívala.

„Je pryč, všichni jsou pryč. Jsem sama. Sama…”

Wyatt přistoupil ke křeslu a podíval se jí do tváře.

„Paní…”

„Jsem Mabel Vaughamová, žádná paní.” Zasmála se, pak však přešla do jekotu, prudce se zvedla a se zaúpěním opět klesla do křesla. Do pokoje vešel Jim. Zvolna k ní přistoupil. „Lituju, marshale, ale sestra je nemocná.” Wyatt přikývl.

„Rád bych se jí na něco zeptal.” „Tak to zkuste.”

„Slečno Mabel. Jsem rád, že o mně mluvil. Protože mluvil dobře. Byl to totiž dobrý muž a určitě by se vrátil…” Vtom žena chraplavě vyhrkla:

„Ano, Jack by se vrátil. Ale táta ho nechtěl, protože byl stejnej chudák jako my. Táta pro mě chtěl vždycky bohatýho rančera. Jonnyho Callaghana…”

Marshal poznal, že vešel do domu plného lidské bídy. Mabel . Vaughamová byla chorá. Rána do spánku ji zřejmě připravila o rozum. Její otec si bral její nemoc, na které nebyl tak docela bez viny, natolik k srdci, že chátral a onemocněl na nervy.

Vtom Jim tvrdě řekl:

„Bývala zdravá jako rybička. A táta taky. Ale cítí se vinen. A v noci…,” zarazil se, polkl a podíval se k podlaze, „v noci jsem ho slyšel plakat.”

„Jack Norton byl její přítel?” zeptal se Wyatt Earp. „Jo, nás všech. Ale když pak přišel o farmu, byl najednou chudej jako kostelní myš, a tátovi se nelíbilo, že se dál uchází o Mabel.” Wyatt rozuměl. „Ale byl přece šerif.”

„Tenkrát ještě ne. To jenom vypomáhal starýmu šerifovi. Ale když Mabel ten zločinec postřelil, Jack udělal něco, co by jinak nikdy neudělal. Vyzval na souboj jednoho pistolníka, který už týdny dřepěl v Buncleyho herně a terorizoval celý město. Odpráskl ho a starosta mu předal hvězdu, protože starý šerif ji den předtím vrátil, že s tím pistolníkem nic nepořídí. Ale Jack to udělal, aby dostal hvězdu a s tou hvězdou aby moh pronásledovat toho mizeru, co postřelil Mabel.”

„Víš něco o tom postřelení?”

Mladík zavrtěl hlavou.

„Ne. Mabel o tom vypráví jednou tak a podruhy zas onak. Ten chlap vypadá vždycky jinak.” „Jak ho pak moh Norton pronásledovat?”

„To nevím. Nikdo ho neviděl. Třeba mu Mabel řekla něco, co ho nakonec přece jen přivedlo na stopu. Odjel jednou v noci - a od té doby se nevrátil. Táta říká, že se nevrátí, protože se stydí…”

Wyatt zavrtěl hlavou.

„Kdepak, Jime, určitě by se nestyděl. Protože to neměl zapotřebí…”

„Vy jste ho potkal? Kde je?”

Wyatt se pootočil a nenápadně ukázal na Mabel.

Jim jen mávl rukou.

„Poslouchá, jenom když se na ni mluví. Jinak je mimo.” „Jack Norton je mrtvej,” řekl Earp tiše.

Ozval se děsivý výkřik. Starý Vaugham stál venku, opíral se hlavou o zeď. Mabel najednou zbledla jako stěna, zhroutila se v křesle a určitě by spadla na zem, kdyby ji byl marshal nezachytil.

Teď se v bezvědomí opírala v křesle. Jim se na marshala zděšeně podíval.

„Mrtvej? Víte to určitě?”

„Jo, našel jsem ho.”

„Kde?”

„Dole ve Wyomingu, v Jacksonově jezeře.”

„Utopil se?”

„Neřek bych. Někdo ho zastřelil. Našel jsem ho zamrzlýho v ledu…”

Vtom se rozletěly dveře. Stál v nich bledý farmář a brada se mu třásla.

„To není pravda! To - není - pravda!” Wyatt se na něj pevně podíval. „Ale ano. Je to tak.”

Stařec zavrávoral a pak si osmahlými pěstmi zabušil do propadlé hrudi.

„Pak já jsem mizera, hajzl a vrah. Já to zavinil! Já jí říkal, že si má najít jinýho! A on jel za tím tulákem, kterej ji střelil, a našel smrt. Zemřel… kvůli ní…”

Wyatt Earp vyšel pomalu z místnosti a mladík za ním. Na chodbě zaslechli tupý úder. Wyatt se rychle vrátil. Na zemi tam ležel starý Vaugham. Marshal se k němu sklonil, podíval se mu do tváře, poslechl si srdce a pak mu rychle rozerval košili.

„Co je…?” zeptal se Jim zděšeně.

Wyatt se pomalu postavil.

„Tvůj táta umřel.”

Jim se na otce díval, jako by stále nechápal, co se stalo. Mabel se právě probrala. Otočila hlavu, spatřila otce na zemi a šíleně se rozchechtala. „Leží tady… leží… jako Jack. I Jack tady leží…”

*

„Všecko jsem slyšel. To je hrůza,” řekl 0’Brian, když Wyatt vyšel.

Marshal se zamračeně díval přes dvůr. Teď si vyčítal, že nebral na starého a nemocného muže ohledy.

„Nemyslete na to,” chlácholil ho starý šerif. „Nemáte na tom ani nejmenší vinu. Vaugham byl těžce nemocný. A nemůžete za to, že poslouchal, co neměl.”

Když se Wyatt po chvíli opět vrátil do domu, spatřil otevřenými dveřmi, jak mladík dál stojí nad mrtvým otcem.

Mabel si pohrávala s prsty, tiše se smála a hleděla z okna.

„Večer se vrátíme, Jime,” řekl Wyatt polohlasem. „Pak ti pomů-žem.”

Mladík se vzpamatoval. „Co mám teď dělat?”

Wyatt mu položil ruku na rameno.

„Poslyš. Můj přítel tady zůstane a já se večer vrátím. Musím za starostou a šerifem.”

Starosta byl malý, energický chlapík. Vřele marshala uvítal a zavedl ho k sobě do kanceláře.

„Už jsme na vás čekali, pane Earpe.” Potom vyprávěl o Jacku Oli-veru Nortonovi, který pocházel z Arizony.

„…a tenkrát to byla taková zatrachtilá věc. V herně - tu taky brzo vykouřím - seděl pistolník. Už několik našich zranil a neměl se k tomu, aby odjel. Když jsem šerifa vyzval, aby s ním zatočil, položil mi úřad. A zrovna přijel Norton. Z farmy, kde večer předtím nějakej vandrák postřelil tu holku. Nic neřek a šel do saloonu. Co se dělo pak, vím jenom od majitele. Prý došel k pistolníkovu stolu a vyzval ho, aby s ním šel ven. Pak tam stáli. Uprostřed ulice.

Všichni jsme viděli, jak ten chlápek střílí, a nikdo by na Nortona nevsadil ani cent. Pistolník padl. Norton byl rychlejší. Dal jsem mu hvězdu. Připích si ji na bundu, sebral pušku, ještě zašel do kanceláře, aby jako novej šerif dal instrukce pomocníkovi 0’Connorovi, a odjel. Jenže takhle rozumnej člověk přece nejedná, že jo? Jak mohl jen tak vyrazit a… Vy se mnou nesouhlasíte?”

„Ne. Podle mýho jednal Jack Norton správně. Toho bídáka musel pronásledovat okamžitě. Udělal, co moh. Dokonce šel kvůli tomu do souboje…”

Za pár minut už byl Wyatt Earp v 0’Connorově kanceláři.

Zástupce šerifa ho přijal velice přátelsky. Když si vyslechl, co všechno se stalo, zachmuřil se a potřásl hlavou.

„O tom incidentu na Vaughamově farmě vám asi neřeknu víc než starosta.”

Earp se pak ještě poptával ve dvou saloonech, ale marně. K večeru se vrátil na farmu.

0’Brian s Jimem zatím přenesli mrtvého farmáře do stodoly.

„Zítra ho pohřbíme,” řekl Wyatt a Jim jen přikývl.

Když se setmělo, seděli všichni tři v kuchyni u kávy. V domě panoval klid. 0’Brian se zeptal:

„Pojedeme zítra dál?”

„Kam?” namítl Wyatt.

„Nevím, a jestli nevíte ani vy…”

Wyatt si zapálil doutník, podrbal se na bradě a řekl: „Pohřbíme farmáře a musím ještě jednou promluvit s Mabel.” Jenže s Mabel Vaughamovou nebyla řeč. Apaticky ležela v posteli a nikoho nevnímala. Po třech dnech Sam 0’Brian usoudil: „Neztrácíme takhle čas?”

„Asi jo. Jenže informace, které by nám mohla dát, mají větší cenu než stovky ujetých mil.” „To je taky pravda.”

A tak zůstali na farmě ještě celý týden a snažili se být užiteční.

*

Stav nemocné se nezlepšoval, a tak se Wyatt rozhodl, že pojedou dál. Časně zrána jim Jim osedlal koně, podal jim ruku na rozloučenou a potom se podíval na Wyatta.

„Přeju vám hodně štěstí. A když ho najdete, pak…”

„Neboj, já vím, co musím udělat, Jime,” odpověděl Wyatt Earp.

Vtom se v okně ukázala Mabel.

„Wyatte Earpe!” vykřikla. „Jasně - o vás často mluvil. A taky o Ascolovi, který najde každou stopu… Chachacha!”

Wyatt se na ni zamyšleně podíval a pak se obrátil k Jimovi. „Můžu si s ní ještě jednou promluvit?”

„Klidně.”

Vešel do Mabelina pokoje a smekl.

„Slečno Mabel, řekněte mi prosím, jak ten tulák vypadal. Byl veli-kej?”

Dívala se jakoby skrze něj.

„Jo, velkej, moc velkej. Takhle!” Zvedla ruku vysoko nad hlavu. „A širokej byl. Hlavně širokej. Moc. Oči měl jako šelma. Přišel ke mně a pak zved revolver… ááá… Ne, nestřílejte!”

Zazmítala sebou a chtěla se vrhnout z okna. Wyatt ji zachytil na poslední chvíli, strhl ji nazpátek do místnosti a položil na postel.

Jim vrazil do pokoje.

„Zůstaň u ní…,” přikázal mu Wyatt a vydal se s 0’Brianem na cestu.

K šerifovu překvapení jeli celý den na jihozápad. Projížděli nehostinnou krajinou, ale počasí jim přálo. Byl sice mráz, ale čím více se blížili k jihu, tím bylo tepleji.

Po dvanácti dnech jízdy marshal zastavil na horském hřebeni a hleděl k jihu, kde se mezi skalami rozprostíraly lesy.

„Kam jsme se to dostali?” podivil se 0’Brian.

„To je Ascolova země.”

„Ascola? To jméno jsem už někde slyšel.”

„To bych řek,” odtušil marshal a znovu popohnal hřebce.

0’Brian ho dohnal a chytil ho za loket.

„Hej, marshale, Ascola je přece nejvyšší náčelník Čejenů! To chcete jet přímo za tím ďáblem?” „Přesně tak.”

Sam 0’Brian ničemu nerozuměl. Znepokojeně se rozhlížel na

všechny strany. Jízda čejenskou rezervací se mu pranic nelíbila.

Pozdě v noci zastavili v jednom údolí.

„Snad tady nechcete přespat?” zeptal se šerif a zůstal v sedle. „Můžete jet klidně dál, Same, ale já zůstanu tady.” Šerif zavrčel a slezl z koně.

„Řekněte mi jedno, Wyatte, proč jedeme indiánskou zemí? Mohli jsme ji přece objet kousek odtud po hranici, ne?” „Správně, je vidět, že se tady vyznáte.” Sam jen mávl rukou.

„Tím se nechci vytahovat, to dobře víte. Jenže mnohem radši bych byl někde vysoko v horách. I když je tam psí zima. Ale tam bych se nemusel bát přepadení.”

„Nemyslím, že byste se ho musel bát. Pochybuju, že by útočili na tak počestného člověka, jako jste vy.”

„Jen si dělejte legraci,” zavrčel Sam a odhrabával lopatkou sníh, aby si měl kam lehnout.

*

Když Wyatt otevřel oči, muselo být už hodně přes půlnoc. Souhvězdí změnila polohu a začalo drobně sněžit. Na ohništi ještě doutnaly větve a v slabém svitu viděl, jak za ním kdosi stojí. Wyatt se ani nehnul a pohlédl k Samovi. Spal.

Ten muž tam stál naprosto nehybně a díval se na ně. Byl veliký, štíhlý, držel se zpříma a měl tmavou, pěkně řezanou tvář. Černé, lehce prokvetlé vlasy mu spadaly až na ramena. Byl oblečen v kůži a zdálo se, že není ozbrojen. Indián.

Marshal sevřel revolver.

V té chvíli se probudil 0’Brian. Vyskočil a zděšeně se na Indiána podíval. Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval. „Wyatte,” vyhrkl. „Wyatte…”

„Bílý muž nemusí toho druhého budit,” pravil Indián hrdelním hlasem. „Je vzhůru. Vidím jeho oči.”

Vtom Wyatt vyskočila namířil revolverem.

Indián na něj lhostejně pohlédl.

„Co chcete v zemi Cejenů?”

„Hledáme náčelníka Ascolu.”

„Co mu chcete?”

„Musíme s ním mluvit.”

„Žádný bílý muž nemusí s Ascolou mluvit.”

Indián se ani nehnul, zato Wyatt prudce uskočil na stranu, skrčil se a znovu udělal totéž. Teď už viděl přes okraj dolíku. Nic. Indián tady byl skutečně sám. Vsunul zbraň do pouzdra a vrátil se k ohni.

Rudoch na něj ostře pohlédl.

„Bílého muže jsem už viděl. V Santa Fé. Tenkrát nosil hvězdu.”

Sam rychle řekl:

„A nosí ji pořád.”

„Už vím, jsi Wyatt Earp.”

Marshal přikývl.

„Jsem rád, že mě znáš. Nemýlím se, když řeknu, že ty jsi Ascola?” „Ano, jsem. Co po mně chceš?” Wyatt přistoupil blíže k ohni.

„Dole v horách je jezero, říkáme mu Jacksonovo. U jeho jižního břehu je zamrzlý muž…” „Vím. Je to bílý muž a má na prsou stříbrnou hvězdu.” Sam a Wyatt na sebe zmateně pohlédli. „Kdy jsi ho viděl?” zeptal se Wyatt. „Když začínala zima. Má kulku v srdci.” „Je to šerif Jack Norton,” pravil Wyatt. „A hledám jeho vraha.” Ascola pokrčil rameny.

„Jeho vraha neznám. Ale viděl jsem toho bílého muže, když ještě žil. Potkal jsem ho, když odpočíval u Medvědího jezera. Prosil mě o radu a o pomoc. Ale muže, kterého honil, jsem bohužel nespatřil.”

„Takže byl ještě sám, když byl tady?” zeptal se Wyatt.

„Medvědí jezero je mnoho mil na západ odtud.”

„To vím. Ale pro mě je důležitý, že tady v těch horách byl ještě sám. Takže na něj narazil mnohem jižněji. - Jak to, že ho Ascola našel v ledu?”

„To bylo o měsíc později. Jel jsem od západu přes jižní okraj jezera a viděl jsem ho tam. Led byl trochu zasněžený. A protože jsem toho muže znal, odhrnul jsem kolem něj sníh, aby viděl hvězdy.”

Wyatt přistrčil Indiánovi sedlo.

„Budeme rádi, když Ascola přisedne k našemu ohni.”

Náčelník se posadil a Wyatt vyzvídal dál:

„Říkal něco, když se s ním Ascola potkal u Medvědího jezera?”

„Říkal jen, že ten muž musí mít zelené oči.”

Wyatt si uvědomil, že něco podobného naznačovala i Mabel.

„Celý týden jsem prohledával okolí jezera,” pokračoval náčelník. „Pak jsem jednoho dne našel stopu. Vítr odvál nový sníh a ta stopa vedla k jihu…”

Přesně tohle zajímalo marshala nejvíc. Stopa, kterou Ascola našel, vedla podél břehu. Byla to stopa jediného jezdce. Kůň měl na levém zadním kopytě trojúhelníkový zářez, a to na vnější straně kopyta, takže se silně odlišoval od normální koňské stopy. Tohle byla pro Wyatta stopa jako hrom. Jenže tím to nekončilo. Ascola jezdil sněhem a ledem celý týden a sledoval onu stopu. Vraha však nenašel. Uplynulo už příliš mnoho času. Sněhové bouře stopu zavály.

Ascola vstal, podal Wyattovi ruku, kývl na Sama a zmizel do noci.

Wyatt Earp a Sam 0’Brian jeli k jihozápadu. Když před sebou konečně spatřili stříbromodrou plochu zamrzlého Jacksonova jezera, Sam ukázal dolů.

„Vidíte tamhle tu tmavou skvrnu? To je Survey.”

Marshal přikývl.

„A tam dneska přespíme.”

Do města vjeli se soumrakem.

Ze saloonu Alhambra se nesla změť hlasů a do ní melodicky tloukl orchestrion. Ve chvíli, kdy míjeli saloon, rozletěly se skleněné dveře, polepené barevným papírem, z nich se s několika kotrmelci vyporou-čel jakýsi muž a přistál na chodníku. Ve dveřích stál chlap jako hora a řval:

„Jestli tě tady uvidím ještě jednou, rozsekám tě na kusy!” Na ta slova práskl dveřmi.

„Roztomilé městečko,” poznamenal 0’Brian.

Wyatt seskočil z koně a křupajícím sněhem zamířil k nehybně ležícímu muži. Popleskal ho po tvářích a pak ho posadil.

„Tak co? Jde to?”

Muž přikývl. Potom najednou vyhrkl:

„Wyatt Earp!” Postavil se a popadl marshala za pravou ruku. „Mu-

síte to být vy! Přece mě oči nešálí! Já jsem But Dennis. Viděl jsem vás tenkrát u Yampu v dřevorubeckém táboře. Patřil jsem k Leclerko-vým lidem. Asi si na mě už nevzpomenete. Tenkrát jste tam s Docem Hollidayem zasahovali proti horským vlkům.”

„Už si vzpomínám, že jsem vás někde viděl,” přikývl Wyatt. „Byl jste v tom táboře, co shořel. A později jste byl ještě dole ve městě.”

Wyatt mu podal ruku a potom ukázal na svého společníka.

„To je šerif Sam 0’Brian…”

„Šerif? V tom případě musí hned do saloonu. Sedí tam hráč, který mě falešně obehrál o všechny peníze.” „O kolik jste přišel?” zeptal se marshal.

„Skoro o devadesát dolarů! Třeba si řeknete, že to není tolik, ale byly to veškerý mý peníze z tý zimy tam v lesích…”

„Neříkám, že to není zlý, a vím, co devadesát dolarů pro dřevorubce znamená a jak těžce se v horách vydělávají. - Proč vás vlastně vyhodili?”

„Obvinil jsem toho hráče z falešný hry. On vstal a tasil kolt. Možná by mě i zastřelil, kdyby se přede mě nepostavil ten šedivěj dědek…” Stěžoval jsem si majiteli saloonu a žádal, aby dal vědět šerifovi. Přece se nenechám oškubat jako…”

„Jasně že ne.”

„Brzo jsem si však všim, že lidi v saloonu se toho hráče bojí. Postavili se na jeho stranu. Majitel mi řekl, že šerif je někde v horách. A tak jsem se znovu obrátil na toho hráče. Jenže je to chlap jako hora. Já taky nejsem žádná sušinka, ale srazil mě k zemi a majitel mě pak vyhodil ven.”

0’Brian sklouzl ze sedla.

„To je ale roztomilý městečko, Wyatte. A McNally je zase na cestách. Pak je mi všecko jasný.” Dennis se na něj podíval. „Vy nejste šerif?” „Ne odtud,” vysvětlil mu marshal.

„Marshale, přece mě nenecháte ve štychu! Zůstaly mi jenom dva dolary. S tím nepřežiju.”

Wyatt Earp uvázal plaváka ke sloupu, uvolnil mu sedlo, vytáhl zpod něj deku a,přehodil ji přes koně.

„Same, zůstanete u dveří. A vy pojďte,” vyzval marshal dřevorubce. Vyšel na verandu, ještě jednou se ohlédl po 0’Brianovi, ze zvyku se podíval na průčelí budovy a otevřel dveře.

But Dennis za ním. Nikdo si jich nevšímal.

„Kterej to je?” zeptal se Wyatt.

„Velkej chlapík v černým. Teď mu nevidíte do obličeje, protože před ním stojí ten tlusťoch v cylindru.”

„Fajn. Jděte ke stolu. Zastavte se tam, co je ta mezera. Klidně řekněte: Pane, vraťte mi mé peníze.”

„Myslíte, že to má nějakej smysl? Já si naopak myslím, že potom vypukne peklo. Ti lumpové jsou všichni proti mně. Jen se podívejte, jak se na něj koukaj. Je to pro ně senzace. Ale bojej se ho.”

„Jen jděte.”

Tato dvě slova dodala Dennisovi tolik jistoty, že vykročil. Posunul si pouzdro s koltem dopředu a zamířil k mezeře u velkého stolu.

Hra byla zrovna v plném proudu a zřejmě dosahovala vrcholu. Muži napjatě zírali na cizince v černém obleku, který si tam klidně seděl a chystal se položit karty.

Marshal se podíval na jeho ruce. A najednou viděl něco, co zbystřilo jeho pozornost. Hráči neuvěřitelnou rychlostí zmizela jedna karta v rukávu. Uvědomil si totiž, že tytéž ruce už viděl jednou a při tomtéž triku.

Ony ruce patřily falešnému hráči Benu Hacattovi, který by měl být už pár neděl v pracovním táboře… Wyatt ustoupil dva kroky stranou a spatřil jeho tvář. Hacatt se oholil, ale nade vše pochyby to byl on.

Dennis zatím došel na určené místo. Ještě si ho nikdo nevšiml. Založil si ruce v bok a vyčkával. Wyatt potají obdivoval jeho nervy. Tohle by do něj neřekl.

Karty dopadly na zelené plátno. Ticho. Potom stůl zašuměl - a Ben Hacatt si přitáhl dolary k sobě.

Do onoho ticha But Dennis pronesl:

„Vraťte mi mé peníze.”

Ničema zvedl hlavu a pak mu ruka sjela ke koltu. Místností zaduněl výstřel. Hacatt odletěl, jako by ho nakopl kůň, a s výkřikem si přitiskl ruce na hruď. ,

Muži kolem hráčského stolu sebou leknutím trhli a otočili se. Zděšeně hleděli na vysokého muže, který stál tři metry od vchodu a v levě ruce držel kouřící revolver. „Vstaň, Hacatte!”

Zločinec na něj hleděl párem očí, v nichž se mísila nenávist se strachem. Potom zajel rukou za sako. Vysoký muž neuvěřitelně rychle odskočil a napřáhl revolver.

„S tou kudlou máš zase smůlu! Nech ji bejt, nebo ti rozstřelím i druhou ruku!”

Ničema se už ani nehnul a díval se na marshala s tváří zkřivenou bolestí a vztekem.

Wyatt se rychle rozhlédl. Bylo docela možné, že Hacatt má v místnosti nějakého kumpána. U baru si všiml dobře oblečeného mladého muže s bledou tváří, kterému zajela levačka pod šos kabátu.

„Co chcete?” zaječel Hacatt. „Tohle je sprostý přepadení! Lidičky, přece nepřipustíte, aby byl ve vašem městě přepaden počestný muž! To je přece vrchol! Odpráskněte ho. Tři zlatý desetidolary tomu, kdo ho vyřídí!”

Vtom bledý chlapík u baru zvedl kolt a vystřelil. Kulka však minula cíl, neboť Earp padl na podlahu a současně vypálil. Chlap u baru zařval, upustil zbraň a pravou rukou se popadl za levé nadloktí.

„Bandito!” řval Hacatt. „Sejměte ho někdo! Je to přece pistolník, vrah…”

Vtom se rozletěly dveře a v nich se ukázal Jim McNally. Wyatt se odvalil stranou, ale pak poznal šerifa. McNally vytáhl kolt. Wyatt vstal. Šerif se na něj zpytavě podíval. „Co se to tady děje? Kdo to střílel?”

Hacatt vyběhl tři kroky vpřed, převrhl židli a zakrvácenou rukou ukázal na Wyatta.

„Tenhle tulák. Je to bandita! Vrah. Znám ho. Okamžitě ho zatkněte, šerife. Na nejbližší větev s ním! Lidi, musíte mi pomoct. Všichni jste to viděli!”

„Ticho tady bude!” přerušil je McNally. „Chci vědět, co se stalo.”

Odpovědí mu byla divoká změť hlasů a McNally vystřelil do stropu. „Tak ticho, sakra!” Potom na adresu majitele dodal: „Díru ve stropě uhradí viník, Alane. Tak co se tady dělo?” Zvláštní bylo, že se ani jednou nepodíval na Wyatta Earpa.

„Vystřelil na mě,” stěžoval si Hacatt. „Ode dveří. Pak postřelil tamtoho člověka u baru. Měl jste to vidět, šerife.”

„Jasně, tak to bylo,” přidal se majitel saloonu. „O něco jste přišel, šerife.”

„Určitě ne!”

„Ale ano, Jime!” ozval se nějaký starší muž. „Nedokážete si představit, jak s tou bouchačkou umí zacházet.”

„Ale jo, a velice dobře,” řekl šerif tiše. „Už jsem to jednou zažil.”

Wyatt už dávno zasunul zbraň do pouzdra, McNally měl oproti tomu dál zbraň v ruce. Najednou se pootočil:

„Odepněte si opasek.”

„Ani mě nenapadne,” opáčil chladně Wyatt.

Na šerifově čele se ukázala hluboká vráska.

„Co si to vlastně představujete? Dolů s tím, nebo střelím!”

Wyatt si však zkřížil ruce na hrudi.

„Nic si nepředstavuju, McNally. Chci jenom, abyste postupoval podle předpisů. Měl byste totiž vyslechnout i mě.” Šerif zbrunátněl vzteky. „Měl bych, jo? Myslíte?”

„Nemyslím, McNally. Je to vaše povinnost. Můžete se o ní dočíst u sebe v kanceláři v zákoníku na straně čtyři v odstavci dva.”

Nach v šerifově tváři teď vystřídalo jakési zelenožluté zbarvení. „Už jste skončil?” procedil mezi zuby.

„Přijde na to.”

„Já tě znám, chlapečku. Jsi nebezpečnej střelec,” pokračoval šerif. „Jasně!” zajásal Hacatt.

„Ticho tady bude! Jsi nebezpečnej střelec, ale máš pech, že jsi narazil na McNallyho. - Tak dolů s tím opaskem.”

„Jste příliš nervózní, McNally. A vynechává vám paměť. Například se mě musíte zeptat, jak se jmenuju, odkud přicházím, co tady pohledávám a proč jsem použil zbraň…”

„Ticho, člověče! Ruce vzhůru!”

McNally vystrčil kolt a natáhl kohoutek.

„Odbouchněte ho!” vybízel ho Hacatt.

Vtom se za šerifem otevřely dveře a v nich se objevil 0’Brian. V rukou třímal svou oblíbenou brokovnici s upilovanou hlavní. „Ani hnout!”

McNally stál jako zkamenělý. Ani si netroufal se otočit. „Pusť tu bouchačku, Jime!”

Ozvalo se tiché cvaknutí pořádně oježděného kohoutku. McNally tedy otevřel ruku a upustil revolver. Teprve potom se otočil. „Same,” vypravil ze sebe zděšeně, „copak ses zbláznil?”

Ó‘Brian rozevřel vestu a všichni spatřili lesklou pěticípou hvězdu.

„Lidi, jsem šerif 0’Brian z Harwiche. Musím vám něco říct!”

„Drž hubu, ty starej bandito!” zavřeštěl Ben Hacatt, který si uvědomil, že mu začíná téct do bot. Znovu zajel rukou za sako.

Marshal se nepatrně pohnul a opět třímal v ruce buntline.

„Dej tu pracku dolů, Hacatte. Je po všem. Jestli je ti milejší díra na hřbitově než okovy, stačí jen říct.”

McNally ukázal vztekle na Sama.

„Co má tohle znamenat? Ty ses snad zbláznil!”

„Je to zločinec! Parťák toho pistolníka!”

0’Brian namířil dvojitou hlavní na Hacatta.

„Ještě slovo a uvidíš!” Do nastalého ticha řekl: „Poslouchejte, lidi, chci vám něco říct. Tenhle muž je Wyatt Earp. Je to federální marshal a všichni to jméno znáte. To valíš oči, Jime, co? Takže odlož tu bouchačku, kamaráde, otoč se a seber toho chlapa, kterýho Wyatt každou chvíli rozstřílí na cucky, jestli nedá tu ruku…”

Hacatt odskočil a pokusil se nastrčit před sebe jednoho muže.

„Nech toho, Hacatte!” vykřikl Wyatt Earp.

Pak zasvištěl vzduchem nůž a zarazil se do dřevěného ostění.

„Ne,” řekl Hacatt roztřesenými rty a potom se hystericky rozječel: „Ne, já už nechci do lágru! Já ty řetězy nesnesu! Marshale, pusťte mě. Tenkrát jste mě zachránil před šibenicí, tak mě… Ne!”

Wyatt ho strhl ke stolu.

„McNally, odveďte ho,” pravil klidně.

Okresní šerif si pošoupl klobouk, otřel si nos a zavrčel:

„Tak jo.”

Když 0’Brian snídal, vešel do jídelny náhodou McNally. Sam zvedl hlavu a zašklebil se na něj. „Dobrýtro, šerife!”

„Ty mlč, dědku. Ten výstup včera sis moh ušetřit.”

„A pročpak? Když se chováš jak rozzuřenej bizon, je na čase, abys převzal způsoby civilizovaného dlouhorohého skotu.”

McNally jen mávl rukou a strčil si mezi zuby hnědý doutníček. „To jsem blázen, že jsem ho nepoznal…”

„Koho?” zeptal se Sam jakoby nic a dával si sýr na chleba.

„No přece Earpa. Podle toho, jak zachází se zbraní, jsem to měl poznat. Nikdo jinej to tak neumí.”

Sam se zakousl do chleba.

„Já ti nevím,” řekl s plnými ústy. „Cestou mi povídal, že Doc Holliday to umí stejně dobře.”

„Holliday?” McNally svraštil obočí. „Ten je tady někde v okolí?”

0’Brian najednou napadlo, že pro legraci nechá šerifa na pochybách.

„Jak ti to říct, Jime… To víš, to jsou marshalovy záležitosti…” „Aby ses z toho tvýho marshala ještě nepo…,” zavrčel McNally. „Parádně jste mě blamovali.” „Můžeš si za to sám. Ale ty si už reputaci napravíš, až odjedem.”

„Budu muset! Proč jste sem vlastně přijeli? Má to něco společnýho s tím zamrzlým chlapem?”

V tom okamžiku ve|el do místnosti Wyatt Earp.

„Zdravíčko, marshale,” pozdravil ho McNally.

„Dobrýtro.” Wyatt si sedl vedle 0’Briana. „Už jste po snídani?” Podíval se na McNallyho.

„Jo, dal jsem si kafe v kanceláři.”

„Tak se s náma posaďte. Něco objednáme.”

McNally jen mávl rukou.

„Ne, díky, mám ještě nějakou práci.” A odporoučel se. K osmé si Wyatt a Sam osedlali koně.

Když míjeli šerifovu kancelář, viděli Jima McNallyho ve dveřích. „Šťastnou cestu, marshale!” volal. „A dejte na toho dědka pozor, ať se v pořádku vrátí. Sice nepatří do mýho okresu, ale tady je každej šerif dobrej.”

Wyatt vytáhl z úst doutník a odpověděl: „Škoda, chtěl jsem ho nalejt jako pomocníka v Dodge City.” McNally se zašklebil od ucha k uchu. Potom sešel na ulici. „Toho zamrzlýho jste ještě pořád nepustil z hlavy, marshale?” Wyatt potáhl z doutníku a podíval se na okresního šerifa přimhouřenýma očima.

„Možná bych měl míň práce, kdyby se určitej šerif staral o to, o co má.”

„Staral, staral,” zavrčel McNally. „Mám práce dost. Kdybyste dělal za tolik, co já, pak…”

„Taky nemám zrovna prezidentskej plat,” odvětil chladně marshal, chytil otěže a řekl: „Takže sbohem!”

Když měli za sebou půl míle, 0’Brian se na marshala otočil:

„Kam to vlastně jedeme? Tohle je blbej směr. Takhle se dostaneme nazpátek na sever do hor!”

Wyatt přikývl.

„Taky jsem si všim.”

„Nedělejte si legraci. Přece jste se ještě nikdy nesplet ve směru.” „Ne, to ne,” zasmál se Wyatt. „Skutečně jedeme na sever.” „Ale to se dostaneme…” „Jasně, jedeme tam.” „Kam?”

„Přece k Medvědímu jezeru. V noci mě totiž napadlo, že to bude nejlepší.Proč by se měl Norton setkat s tím lotrem až u Jacksonova jezera? U Medvědího byl každopádně ještě sám. Takže na něj narazil

někde cestou. My jsme z Fort Bentonu nejeli přímo na jih k Jacksonovu jezeru, protože jsme si udělali odbočku k Čejenům. Jenže Norton jel na jih. Jinak by nejel kolem Medvědíhcjezera.”

„No jo, ale z Montany k Medvědímu moh jet různě…”

„To jo, ale já tu cestu najdu.”

Malé Medvědí jezero leželo ve Slunečních horách poblíž Wapiti. Marshal doufal, že na devadesátimílové trase narazí na Nortonovu stopu.

Jednoho jasného mrazivého rána zastavili na vyvýšenině a hleděli do hlubokého údolí, na jehož severním konci leželo jakési město.

„To už bude San Francisco,” ukázal rukou Sam.

I když Wyattovi nebylo do smíchu, přece jen se zasmál.

„Jak daleko to máme ještě k Medvědímu?” zeptal se 0’Brian a na—

cpal si dýmku.

„Musí být tamhle za těmi horami. Nejpozději pozítří bychom tam měli být.”

Marshal zamířil k městu v údolí.

„Ringers,” řekl starý šerif a ukázal na tabuli u jednoho corralu. „Teď aspoň víme, jak se to tady jmenuje.” Potom si odplivl a zaklel: „Krucinál, to je ale díra! Tady bych nechtěl být ani pohřbenej.”

Sluneční světlo krátce projelo údolím, mihlo se přes hlavní ulici a hned nato zmizelo za západními cimbuřími hory. Potom v údolí zavládlo opět tíšnivé šero.

Jeli prostředkem hlavní ulice a hledali šerifovu kancelář. V městečku bylo jako po vymření, dokud na ně nevyběhl velký, chundelatý, šedý pes.

„Konečně nějaká živá duše,” poznamenal marshal. Na levé straně byl na jednom polorozpadlém domě nápis BAR. Wyatt chtěl dům minout, ale šerif prohlásil: „Nezasloužíme si skleničku?”

Wyatt nebyl proti. Sesedli, uvázali koně k vyviklanému sloupu a vyšli na verandu. Kolem ticho a nikde nikdo. Ani ten pes.

„Je to tady děsně milý. Takový místo, kde se člověk cítí dobře. Že bychom se tady tak týden zdrželi?”

„Jsem celej nadšenej.”

Wyatt otevřel těžké dveře. Před ním se rozkládala chmurná, šerá místnost. Tři čtyři stoly, dlouhatánský bar a na holé stěně petrolejka s rozbitým cylindrem.

„Hej!”

Wyatt zamířil k baru.

Vtom se otevřely boční dveře. „Co chcete?”

0’Brian se zděšeně otočil a v černém rámu dveří spatřil jakousi trpasličí postavu.

„Zdravíčko. Rádi bychom whisky, pokud to jde. Ale jenom když to jde…” Mužík si odkašlal.

„Whisky není. Vypili ji. A já si musím zase lehnout. Už jsem to chytil taky.” „Co?” zeptal se 0’Brian. „To, co všichni. Asi mor.” Wyatt se zastavil. „To tady máte vážně mor?”

„Jo, musím si lehnout. Už mi toho moc nezbývá… Devět jich už odnesli… Jestli se chcete podívat na hřbitov, je to na konci města, vlevo u tý skalní stěny…” Mužík se suše rozkašlal.

„Pryč odtud,” zavrčel 0’Brian.

„Kde je doktor?” otázal se Wyatt.

„V jámě.”

„Umřel?”

„Předevčírem.”

„A co je to tady za nemoc?”

„Nevím. Nějakej mor či co. Ani doktor to nevěděl.” Opustili nálevnu. Venku se šerif na marshala podíval a řekl: „Co by to mohlo bejt?”

„Bůhví. Tyfus, neštovice… Každopádně musíme odtud zmizet.” Vytáhl ze sedlové brašny lahvičku whisky, nalil si na ruce a rozetřel si ji.

„Proč s tím tak plýtváte?” zabručel dědek. „Tamhle je přece napajedlo, tam si můžete ruce umýt.”

Marshal se vyhoupl do sedla.

„Jestli je to tyfus, pak je zamořená i voda.”

Jeli mrtvou ulicí na sever. Z jedné boční uličky vyjel vůz a na kozlíku seděl nějaký mládenec. Tváře měl rudé a po nich se mu kutálely slzy. Když je spatřil, zastavil.

„Byl jsi na hřbitově?” zeptal se ho marshal.

Hoch přikývl, potom se rozvzlykal:

„Odvezl jsem mámu a Mary.”

„Jsou mrtvé?”

Přikývl.

„A kde máš tátu?”

„Odjel před měsícem na západ. Hledat pro nás nový domov. Poranil si ruku při kladení pastí a už nemoh lovit.”

Wyatt popohnal koně do cvalu, projel kolem vozu a uháněl pryč. Když měl za sebou poslední dům, -spatřil u skalní stěny tři muže s lopatami v rukou.

Zastavil se šest metrů od nich. Muži se na něj podívali a tvářili se pochmurně. „Je to tady dost zlý, co?” zeptal se.

„To bych řek,” zavrčel jeden, „a bude lepší, když pojedete dál.”

, „Můžu pro vás něco udělat.?”

„A co asi? Máte něco proti smrti?”

„Co je to vlastně?” „To nikdo neví. Ani doktor nevěděl.”

A potom muž vyprávěl o tom, jak nemoc začala, šířila se a vzala si už devět obětí. Wyatt se rovněž dozvěděl, že jeden muž odjel pro pomoc. Před devíti dny. Nevrátil se. Byl to sedmnáctiletý sirotek. Zřejmě dostal strach a vzal prostě nohy na ramena.

„Je ještě hodně nemocných?” vyptával se marshal.

„Zrovna jsme dva pohřbili. Ženu a šestnáctiletou holku.”

„Kde máte starostu?”

Muž ukázal unaveně na šedý náhrobní kámen. „Byl jeden z prvních.” „A šerifa?”

Při této otázce se muž ušklíbl.

„Ta krysa si netroufá ani vylízt.”

„Ale takhle to přece nejde dál.”

„Že ne?” Muž se hořce rozesmál. „A co máme dělat? Ani nevíme, kolik je dalších nemocných. Lidi maj strach.” „Kdo onemocněl první?”

„Jedna bába..Bydlela tamhle v tý uličce. V takový barabizně. Dělala v krámu u Gilleryho. Proč se ptáte a kdo vlastně jste?” „Jmenuju se Earp.” „Jedete tudy náhodou?” „Ano.”

„Ale stejně nám nemůžete pomoct…,” řekl hořce muž.

Wyatt najednou dostal možná nesmyslný nápad. Od Doca Hollidaye se dozvěděl ledacos o nemocích a jejich příčinách. Hráč byl nejen zubař, ale i dobrý praktický lékař. Wyatt měl často příležitost přesvědčit se o jeho umu. Mluvili i o otravách ze zkaženého jídla. Wyatt si pamatoval na jednu ženskou v Dakotě, která zemřela na otravu masem.

„Můžete mi ukázat ten krám, kde ta žena pracovala?” obrátil se na starce.

„Můžu, ale je zavřenej. Barcley totiž umřel. Ostatně jako druhej. Prej ho nakazila.”

„A kdo umřel jako třetí?”

„Jeden, co bydlel uprostřed města.”

„Měl něco společnýho s tou ženou nebo s Barcleym?”

Stařec pokrčil rameny, ale ozval se jeho syn:

„Štípal přece u Barcleyho dříví a někdy tam i jed…”

Marshal si nasadil ohromné rukavice z kůže wapiti, ovázal si šátek kolem spodní části obličeje a dal si ukázat onen obchod.

Dveře byly vylomeny.

V domě zůstal jen několik minut. Když vyšel, strhl si šátek, odhodil rukavice a pohlédl na muže, kteří na něj čekali venku.

„Nejsem doktor a taky nevím, jestli mám pravdu… Ale ve skladu jsem tam objevil načatou bednu se salámem s nápisem Sacramento. Ten salám je zkaženej.”

„To si vážně myslíte, že nějakej zkaženej salám zabije silný chlapy a zdravý ženský?” zapochyboval jeden.

„To si tedy myslím, ale dokázat to nemůžu. Tahle pohroma může mít i jiný příčiny.”

Najednou se na ulici ozval jasný dětský hlásek. Stál tam pořád ještě ten kluk s vozem.

„Pane, moje sestra před pár dny koupila u Barcleyho salám. A máma ho taky jedla. Já ne, nechutná mi.”

Starý 0’Brian si rozpačitě přejel rukou po bradě.

Wyatt přešel ke svému koni.

„Jedu teď se svým parťákem k nejbližší telegrafní stanici a uvědomím Fort Villiers. Mají tam felčary a polní lazaret.”

Wyatt znovu sáhl po láhvi whisky, omyl si ruce a obličej a vytáhl se do sedla.

„Uslyšíte o nás, pane Fishere!”

Přímo na západ se nacházel Odetown, maličká osada, měla však telegrafní stanici. Wyatt poslal zprávu dokonce třikrát, aby si byl jistý, že Ringersu bude skutečně pomoženo.

Zajíždka do Odetownu je poněkud zdržela. Když byli devět mil na sever od Údolí smrti, našel Wyatt v novém sněhu stopy vozu.

Jel tedy po nich.

„Co máte v úmyslu, marshale?” zeptal se ho starý šerif. „Ten vůz jede z Ringersu.”

Za dobrou hodinu konečně spatřili kolébající se a drkotající vůz. Wyatt popohnal plaváka a ke svému úžasu zjistil, že na kozlíku sedí onen chlapec z Ringersu. „Podíval se na ně neméně překvapeně.

„Kam jedeš?”

„Chci do Sheridanu,” odpověděl.

„Takhle sám? Ale to je přece nesmysl, Sheridan je daleko za hora-ma na východě. Takhle ti to potrvá celý týdny.” „To nevadí,” namítl chlapec energicky. Wyatt se opřel o hrušku sedla a přátelsky se na kluka zahleděl. „Pojedeš přes indiánský území.”

„To vím, ale nebojím se. Táta zná náčelníka Ascolu. Několikrát se potkali při lovu před Wapiti.”

„Ale stejně…” Wyatt potřásl hlavou. „Všichni Čejeni nejsou jako Ascola.”

„Nic jsem jim neudělal a pak - mám přece pušku.” Vytáhl zpod sedadla starou sharpsku.

„To je všecko nesmysl,” zavrčel 0’Brian. „Ten kluk se nemůže tou divočinou trmácet celý týdny sám. Má dost jídla? Má šanci projet rezervací? Nezůstane trčet ve vánici? Hele, kluku, hezky to otoč a vrať se.do Ringersu. Za chvíli tam přijedou vojenský felčaři a bude to tam dobrý.”

„Já se nevrátím!”

„Kolik je ti vlastně?” otázal se Wyatt.

„Čtrnáct.”

„A jmenuješ se?”

„Bob Ohlers.”

„Takže, Bobe, my tě chápem, ale na to, co chceš udělat, by ti muselo být nejmíň dvacet.”

„Nemůžu čekat do dvaceti. Pojedu dál. Nechte mě jet, prosím. Strejda Pat mě určitě pochopí, až…”

„A kdepak žije?”

„Ještě den cesty vozem. Dělá na přepřahací stanici u Medvědího jezera.”

Wyatt mrkl na šerifa a řekl:

„V tom případě tě doprovodíme.”

*

Vůz dojel ke staré přepřahací stanici. Byla už noc. Wyatt zabušil na dveře, ale nikdo se neozýval.

Vtom se zpoza rohu ozval hlas:

„Ruce vzhůru!”

Bob zařval:

„Strejdo Pate! To jsem já a moji přátelé. Wyatt Earp a šerif 0’Brian z Harwiche.” „Cože?”

Ze stínu vystoupil stařík s věnečkem šedivých vlasů, s rozhalenou košilí a v širokých kalhotách na barevných šlích. V ruce držel pušku. „Bobe, chlapče!”

Kluk seskočil z vozu, vrhl se staříkovi kolem krku a rozplakal se. Dosud se držel, ale teď musel ze sebe všechno dostat. Poštmistr ho k sobě přitiskl a podíval se na oba muže. „Pojďte dovnitř, pánové, udělám čaj.”

Postarali se o koně a pak se usadili v polorozpadlé přepřahací stanici. Patrick Hoover postavil na stůj konvici horkého čaje. K tomu přinesl chléb, máslo a sýr. Mlčky pojedli.

Správce stál za Bobem, položil mu upracované ruce na ramena, podíval se na marshala a řekl:

„Můžete klidně pokračovat dál, pane Earpe. Bob zůstane se mnou.”

„S tebou, strejdo?”

„Jasně. Dám tátovi vědět. Až se vrátí, vyzvedne si tě.”

Chlapec mlčky jedl dál a zapíjel chléb čajem. Té noci nemohl usnout. Neklidně se převaloval na lůžku, a když se rozednívalo, Wyatt Earp ho našel sedět na břevnu corralu.

„Nazdar, Bobe.”

„Brejtro, marshale.” Kluk vypadal nevyspale, nicméně se mu podařilo vykouzlit úsměv.

Wyatt vyvedl koně z corralu a osedlal je. 0’Brian se myl u studny. Ve dveřích se ukázal správce.

„Takže pokračujete?”

„Nojo. Trošku jsme si zajeli. Chceme k Medvědímu.”

Starý Hoover už postavil na ranní kávu a bylo ji cítit až ven.

„Ostatně,” zeptal se Wyatt, když upínal sedlo, „když někdo chce od Medvědího do údolí, tak jede kolem, nebo ne?”

„Ne. Když jede po stezce, musí přes Wapiti.”

Wyatt přikývl. Vtom mu padl pohled na podivnou podkovu, ležící u zdi domu. Došel k ní a sebral ji.

„Podivná věcička, co?” řekl Hoover. „Ten chlapík musel mít problémy s kovářema. Ale už bude mít po starostech. Řek bych, že se už dávno houpá někde na větvi.” „Jak to?”

Hoover se podrbal na zarostlé bradě.

„Ta podkovu patřila koni, který zas patřil jednomu banditovi. Projížděl tady s jedním šerifem. Chtěli vodu…”

Wyatt Earp a Sam 0’Brian tam najednou stáli, jako když do nich uhodí.

„A kdy to bylo?” zeptal se konečně šerif. „Povídejte přece!”

„To už je pěknejch pár týdnů. To jsem jednou dopoledne slyšel kopyta. Když jsem přišel ke dveřím, vidím dva jezdce. Jednomu mohlo bejt tak čtyřicet. Vypadal dobře, ale měl skoro šedý vlasy. Na sobě měl modrou košili…”

„…a červenej šátek kolem krku,” přerušil ho 0’Brian.

„Přesně tak. Vy ho znáte?”

0’Brian s vážnou tváří přikývl.

„No co by… Na chvilku se zastavili. Ryzák měl uvolněnou jednu podkovu…” „Levou zadní?” zeptal se Wyatt rychle. „Jo.”

„Dal jste mu novou?” dotazoval se marshal.

„Ne, to udělal ten šerif. A musím říct, že to sved hodně rychle a dobře. Tamhle máme kovárnu…” Wyatt to už nevydržel: „A jak vypadal ten druhej?”

„Vždyť je přece znáte! Tak, obyčejně. Takovej udělanej chlap…” „Jak starej?”

„Nevím,” pokrčil Hoover rameny. „Třicet. Možná i víc.” „Co měl na sobě?”

„To samý jako ten šerif. Byl v zimním.” „A jak víte, že byl zatčenej?” „Měl spoutaný ruce.” „Říkal šerif něco?”

„Vlastně toho moc nenamluvil. Že prej ho veze do Arizony. Mluvil o nějakým Sunsetu, ale můžu se plíst. Víc nevím.” Wyatt přistoupil k Hooverovi.

„Pane Hoovere, je to pro nás moc důležitý, pokuste si vzpomenout, jestli vás na tom druhým něco neuhodilo do očí…” „Na tom šerifovi?”

„Ne, na tom druhým. Jak vypadal? Byl tlustej, tenkej, dlouhej, rovnej, přikrčenej?”

Stařík pokrčil rameny.

„A co oči? Jaký je měl?”

Hoover potřásl hlavou.

„Ne, nevzpomenu si, za boha ne.”

Za minutu už seděli na koních. Wyatt poděkoval za přístřeší a znovu se zeptal: „Už vás nic nenapadá?”

„Ne, vážně ne. Jel na ryzáku, měl takovej obyčejnej, tuctovej ksicht. Neřek ani slovo. Jen jednou se ušklíbl, to když šerif dával koni tu podkovu a ona nepasovala.”

„A jeli na jih?”

„Jo.” Poštmistr ukázal do hor. „Tam jeli. To si pamatuju přesně. Připadalo mi, že šerif zná cestu. Chtěl do Arizony. Ale to jsem vám už říkal. Pěknej kus cesty, co?”

Wyatt a 0’Brian se rozloučili a rychle odjeli.

Když se konečně dostali k Jacksonovu jezeru, byl 0’Brian už notně unavený. Proto si udělali přestávku. Wyatt starce přemlouval, aby se vrátil do Harwiche. Udělal přece víc než byla jeho povinnost. Jenže 0’Brian nechtěl o něčem takovém ani slyšet.

„Ne, ještě jsem svou povinnost nesplnil, když už to nazýváte takhle.” Odplivl si do sněhu. „Vrah je pořád na svobodě. To mě chcete zahanbit, nebo co? Nebo jsem vám na obtíž?”

Marshal zavrtěl hlavou.

„Že vás něco takovýho vůbec napadá!” Zapálil si doutník. „Myslel jsem to dobře. Nic ve zlým. Máme teď před sebou několik set mil. Musíme projet celej Wyoming, Utah a možná i kus Arizony. Už jste tam někdy byl? Ne? Pak vám musím říct, že hory Montany, Wyomingu a Colorada jsou ráj proti Arizoně. Budeme projíždět oblastmi, kde žijou takoví lidi, že Čejeni jsou proti nim učinění svatoušci…”

„Nechte toho, Wyatte, pojedu i tak. Stejně se divím, že jste pořád tak svěží jako ten den, co jsme se potkali, a přitom musíte mít za sebou už pěknejch pár mil…”

„To teda jo. Přijel jsem z Utahu. Předtím jsem jel z Dodge City do Texasu. Pak jsem šel po jednom chlapovi do Caldwellu. Když jsem ho dostal, vzal jsem to do Wyomingu, protože jsem chtěl ve Yancey navštívit jednoho známýho. Už párkrát mě zval na ranč. Ale jak to tak vidím, asi se za ním zase nedostanu.”

A tak O’Brian pokračoval s Wyattem Earpem. Večer usnul, jako když ho do vody hodí. Marshal ho nechtěl budit, a tak celou noc probděl na stráži u skomírajícího ohně. Teprve když se starý šerif dosyta vyspal, ulehl a spal až do poledne.

Když otevřel oči, spatřil, že dědek už opéká rybu. Podíval se na slunce a vyskočil na nohy.

„Same, já vás…J Vždyť je už poledne!”

„A co má být? Čeká snad na nás někdo? Těch pár hodin spánku jste potřeboval jako sůl. A co chcete? Ušetřil jste přece snídani. Ryba bude hned!”

„Jak jste prosekal ten led?”

„Díra už tam byla. A pořádná.”

Wyatt se podíval na třpytící se zamrzlé jezero. To jsou mi věci, pomyslel si. Široko daleko ani živáčka, a přece je tam vysekaná díra na ryby…

Poobědvali a jeli dál.

Už po několika mílích marshal s úlekem konstatoval, že se dědek jen stěží drží v sedle. Tak proto ho nechal tak dlouho spát. Je se silami v koncích. Zastavil.

„Myslím, že si uděláme přestávku.”

„Už?” vzhlédl udiveně šerif. „Vždyť jsme ještě nic neujeli! Nic takovýho! Pokračujem.” Wyatt sklouzl ze sedla. „Zastavíme. Jsem nějaký utahaný.” Stařec se na něj radostně podíval.

„Vy taky? Tak já se vám teda k něčemu přiznám. Taky se necítím dvakrát ve svý kůži.” Čtvrthodinu si odpočinuli.

Když chtěl šerif nasednout, položila se mu na rameno ruka. Otočil se a hleděl do chladných marshalových očí. „Musím zopakovat svou včerejší otázku, Same.” „Jakou?” „Však víte…”

„To nepřichází v úvahu,” vyprskl šerif a pracně se vytáhl na koně. „Ostatně dneska ráno mě něco napadlo,” snažil se změnit téma. „Měli bychom se jet ještě jednou podívat na Nortona.”

Wyatt mlčel.

„Musíme si to místo líp prohlídnout…”

Marshal mu dobře rozuměl. Na západní břeh jezera dojedou tak pozdě, že už tam budou muset přenocovat.

„No dobře, Same, asi máte pravdu.”

Na nějakém tom dni ostatně nezáleželo a marshal si říkal, že večer dědka přece jen nějak přemluví, aby se vrátil domů.

Zvolna jeli po břehu. Wyatt předstíral, že hledí upřeně před sebe, ale nespouštěl ze šerifa oči. Obával se, že spadne každou chvíli z koně.

Jenže dědek vydržel. Najednou zvedl ruku a ukázal před sebe. „Není to tamhle?” „Jo, už tam budem,” přikývl marshal.

Za necelou hodinu dojeli ke břehu porostlému křovinami. Možná by všechno probíhalo jinak, kdyby marshal tak pozorně nesledoval 0’Briana. Třeba by něco ve sněhu objevil. Určitě.

Dojeli ke břehu a sesedli. Wyattovi chvíli trvalo, než ono místo našel. Chvíli hrabal lopatkou, až konečně spatřil nejasný obrys boty.

Jack Norton tu ležel, jak ho zanechali. Ztuhlý, nehybný, natažený, s rozevřenýma očima a hvězdou nad ránou na pravé straně hrudi. Ležel tam v ledovém krunýři. Brzy však přijde jaro, s ním teplý vítr, led se rozláme a vody mrtvého odnesou do hlubin jezera.

„Neměj strach, Jacku,” řekl chraplavým hlasem 0’Brian. „My ho dostanem.”

Vtom nad jezerem vyštěkl výstřel z pušky. A za ním hned druhý.

Wyatt sebou praštil na led a odkulil se stranou. Ucítil palčivou bolest v hlavě. S hrůzou spatřil, jak se šerif drží za hruď a kácí se přesně na místo, pod nímž leží Jack Norton.

Marshal se k němu doplazil a pohlédl mu do tváře. Byl bledý jako smrt a ruce měl celé od krve.

„Kryjte se, Wyatte!” zasípal šerif. Těsně nad ledem prosvištěla další kulka.

Wyatt se opatrně rozhlížel. Tamhle za keřem stoupá dým. Hlava ho ukrutně bolela a před očima se mu dělaly rudé kruhy. Pokusil se nadzvednout, ale hned nato klesl vedle Sama. Pak se kolem něj setmělo.

0’Brian si uvědomil, co se stalo. Stiskl zuby, nadzvedl se, zaslechl další výstřel a kulka mu hvízdla těsně kolem hlavy. Dovrávoral ke koni a z posledních sil vyrval z pouzdra brokovnici. Podíval se na marshala. Asi je mrtvý. Zlomil se v kolenou, ale na poslední chvíli se opřel o pušku. Zadíval se ke břehu.

„Tak pojď, ty smrade!”

Minuty míjely.

Potom se skácel dopředu. Zůstal ležet, strčil brokovnici před sebe a upřeně hleděl přes led. Ani nevěděl, jak dlouho tam tak ležel.

Setmělo se.

„Blíží se konec, Wyatte…,” zasténal. „Cejtím to. Ale… byl jsem s tebou… Zemřu s tebou…” A sípavě se rozchechtal.

Vtom vedle sebe zaslechl jakýsi zvuk. Byl to marshal. Udýchaně se nadzdvihl a otřel si tvář. Spatřil vedle sebe sténajícího 0’Briana. Osahal si hlavu a zjistil, že ho jen lízla kulka na pravém spánku. Přitiskl si na ránu kapesník a ovázal si šátek kolem hlavy.

Potom vrávoravě vstal a sklonil se nad starým mužem.

„Same!”

0’Brian se na něj podíval zakalenýma očima. „Wyatte…,” řekl skoro neslyšně, „…je konec… Bylo to pěkný… Dík…”

„Same… Musíš vydržet. Stiskni zuby. Odvezu tě.”

„Nech toho, nemá to smysl… Zasáh mě dobře… Sbohem…”

Hlava se mu skulila na stranu.

„Same!” Wyatt pustil šerifovy ruce, sevřel pěsti a zaskřípal zuby. Pak se rozhlédl. Tam, kde se schovával vrah, byla teď tma tmoucí. Vstal. „Same,” řekl ještě jednou.

Zatím se z mraků vyloupl srpek měsíce a ozářil jezero přízračným svitem. Hned vedle mrtvého 0’Briana ležel v ledu Jack Norton.

Wyatt se shýbl pro 0’Briana a přenesl ho ke koni. Pak zavedl oba koně na břeh. Tam plavákovi sundal sedlo a čekal, až se rozední. Tentokrát vrah po sobě zanechal stopu, říkal si.

Jenže osud tomu chtěl jinak. Najednou mu na tvář dopadla něžná vločka a za ní další a další. Zakrátko se hustě rozsněžilo. Po půlnoci se zvedl vítr a hnal před sebou v poryvech sníh.

*

Večer vjel na hlavní ulici Harwiche pochmurný průvod. Na zasněženém plavákovi seděl muž v černém koženém obleku. I on byl pokryt sněhem. Jezdcova tvář byla tvrdá a osmahlá. Zpod okraje černého klobouku svítil pár chladných očí. Za sebou vedl ryzáka, přes jehož sedlo byla upoutána mrtvola.

Wyatt Earp zastavil před šerifovou kanceláří. Zrovna se rozletěly dveře a na ulici vyběhl jakýsi mladý muž a za ním plavovlasá dívka. Zděšeně pohlédli na Wyatta, pak na mrtvého a ulicí se rozlehl srdce-rvoucí výkřik:

„Tati!”

Wyatt celý ztuhlý slezl z koně. Z domů vybíhali lidé a mlčky ob—

stoupili dva koně, tři živé lidi a mrtvého. Marshal zamířil těžkým krokem ke kanceláři, dopadl na židli za stolem a ztuhlými prsty sepsal zprávu o smrti svého druha, šerifa Samuela 0’Briana. Potom beze slova zamířil do hotelu.

Muž v recepci se na něj podíval s mžikajícíma očima a lehce se mu třásly rty.

„Můžu dostat pokoj?” vyšlo chraplavě z marshalových úst. „Samozřejmě. Už jsme ho…” „Postaráte se mi o koně?” „Šéf je už venku.”

Wyatt si vzal klíče a zvolna stoupal po schodech pokrytých modrým běhounem.

Když se nazítří ráno přišel mladý šerifův zástupce na marshala podívat, našel už jen prázdný pokoj.

*

Ano, odjel dávno před rozbřeskem. Sníh mu zavál vrahovu stopu jako tenkrát Ascolovi.-Bylo mu jasné, že muž, který zabil 0’Briana, je i Nortonovým vrahem. Takže se vrátil zpět na místo činu. A určitě už dávno míří na jih.

Tam jel i Wyatt Earp. Kupředu ho hnalo jen jedno jediné slůvko, jež vyslovil stařec na přepřahací stanici - Sunset!

V Dry Forku v Utahu se zastavil, zůstal tam tři dny a dal si zjistit všechna města v Arizoně jmenující se Sunset. Žádné se tak nejmenovalo.

Jel dál. Přes pláně už vanuly březnové větry a přinášely teplý vzduch z jihu.

Za arizonskou hranicí vjel do rezervace Navahů.

Kam to vlastně jel? Měl nějaký cíl? Kde je ten Sunset? A jmenuje se vůbec tak? Úřady mu přece daly jasně najevo, že žádné město toho jména v Arizoně neexistuje. Přesto jel dál.

A jednoho dopoledne se na vršku před ním zčistajasna ukázala šestice jezdců. Indiáni!

Marshal zastavil a hleděl na ně. Nebál se. Přicházel s Indiány často do styku a dobře s nimi vycházel.

Jeden z nich, pomenší, ramenatý chlapík bez klobouku, měl ve vlasech péro. Náčelník.

Wyatt popojel pár kroků a ostře se na něj zadíval. Mlčel, stejně jako mlčeli Indiáni. Věděl, že nesnášejí, když běloch promluví první. Navahové na něj upřeně hleděli.

Nakonec se náčelník zeptal:

„Kdo jsi?”

Marshal nechal uběhnout několik minut, aby dal najevo, že si je jist sám sebou, potom odpověděl: „Jmenuju se Wyatt Earp.” Indiáni jen zlostně vyhekli.

„Proč si myslíš, že nám můžeš lhát?” zeptal se ho náčelník.

Wyatt opět chvíli počkal a pak hrdě řekl:

„Nelžu.”

Vytáhl z kapsy černý doutník, zapálil si ho a požitkářsky vyfoukl dým.

„Kdybys byl Wyatt Earp, měl bys hvězdu.”

„Ta je v kapse.”

„Proč?”

„A proč bych ji tady nosil? Jsem marshal ve městě, které je daleko odtud.”

„Wyatt Earp je v Dodge,” namítl náčelník, „a ty jsi lhář.” „Ještě mi nikdo beztrestně neřekl, že jsem lhář.” Na rudé Indiánově tváři se mihl náznak úsměvu. „Co chceš dělat? Je nás šest a zadupeme tě do země.” „Tak si to zkuste.”

Náčelník pozvedl ruku, pět bojovníků vyrazilo divoký pokřik a vrazilo koním paty do slabin. Najednou se však prudce zastavili. V každé cizincově pěsti se ukázal revolver. Indiáni zatajili dech.

„Bílý muž nelhal. Už mu věřím,” pravil náčelník. Wyatt zasunul zbraně zpátky do pouzder.

„Máme před sebou zlou cestu,” řekl náčelník. „Jedeme do Fort Cory. Bílí mužové nám ukradli koně, spálili stany a sebrali dobytek. Jedeme k bílému náčelníkovi - a víme, že je to zbytečná cesta.”

O tom byl přesvědčen i Wyatt Earp, protože modré kabáty na nějaké indiánské svědectví moc nedaly. Příliš dlouho a příliš tvrdě už bojovaly s Indiány.

„Jsi Wyatt Earp,” pokračoval náčelník. „Hodně jsme o tobě slyšeli. A tvé oči jsou dobré. Víme, že jsi našim bratrům v Coloradu hodně pomohl. Pomůžeš i nám?”

„Jak vám můžu pomoct?”

„Pojeď s námi k bílému náčelníkovi do Fort Cory. Dá na tvá slova víc než na naše.” „Nebyl jsem při tom, co se u vás stalo…” „Pojeď!” řekl rudoch pouze, otočil se a rozjel se. Wyatt ho následoval.

Jeli písečnou pahorkatinou skoro dvě hodiny. Potom náčelník zavedl skupinku jezdců na jednu vyvýšeninu, z níž Wyatt spatřil v údolí malou vesnici.

Náčelník jí projel, potom zastavil a dal Wyattovi znamení, aby sesedl.

Obraz, který se marshalovi naskytl, byl příšerný. Ve spáleništi ležela těla a přes ně byly přehozeny houně. Byly mezi nimi i děti. Opodál leželi mrtví koně a pak si Wyatt všiml i těla jakéhosi bělocha.

Náčelník ukázal na zpustošené místo.

„Všichni jsou mrtví. Muži, ženy a děti. Z vrahů zahynul jen jeden.” Wyattovi bylo najednou nanic. Odvrátil hlavu. Vtom za sebou zaslechl náčelníkův hlas:

„Bylo to určitě víc než třikrát pět bledých tváří. Přijeli v noci. Jejich pušky přinesly smrt a zkázu. Vzali nám koně a odehnali těch pár kusů dobytka, co jsme měli. Nemohli jsme se bránit, protože nemáme střelné zbraně. A když teď pojedu do pevnosti, bílý náčelník mě pověsí kvůli bílému muži, kterého jeden z mých bojovníků zasáhl šípem.”

Wyatt se podrbal na bradě a sešel na spodní terasu tábora.

Zvolna kráčel místem hrůzy.. Viděl, že běloši tam řádili jako čerti. Kvůli několika koním naprosto nesmyslně vraždili. A lidé v horní části tábora si nemohli ani postěžovat.

Zastavil se nad mrtvým banditou. Byl to plavovlasý mladík s divokým, neoholeným obličejem.

Vyšel zase nahoru, vytáhl si polní lopatku a klidně řekl:

„Toho bílého muže odtáhnu kus stranou a tam ho zahrabu. Potom s tebou pojedu do Fort Cory.”

Plukovníku Jambersovi mohlo být tak padesát, měl zdravou, hladce vyholenou tvář a světlé vlasy.

Když mu dozorčí ohlásil skupinku Indiánů, zamračil se.

„Zajistit!”

„Je s nima nějakej běloch.”

„Zajistit!”

Seržant se vrátil k bráně, dal ji otevřít a vpustil jezdce do pevnosti. Pak vydal několik rozkazů. Wyatt slezl z koně. „Hej, seržante, co to má znamenat? Chci mluvit s velitelem!” „Drž hubu!”

Marshal k vojákovi přistoupil.

„Tak poslyšte, seržante, jmenuju se Earp, jsem občan Spojených států a přijel jsem sem, abych mluvil s vaším šéfem.” „Jste zatčen. Vy i ta sběř.”

Když seržant vykřikl další povel a na Indiány se chtělo vrhnout ještě víc vojáků, Wyatt ho srazil ránou pěstí a odvlekl ho k palisádě hned vedle Navahů. Potom vyrval ze sedlového pouzdra winchestrovku.

„Stát, mládenci! Takhle by to nešlo. Chci mluvit s velitelem. Jestli se někdo z vás pohne, tak střelím.”

Nahoře se otevřelo okno.

„Zbláznil jste se, chlape? Co vás to napadá?” řval plukovník. „Tady jste v pevnosti. Mám víc než pěta…”

„Je mi jedno, kolik lidí máte, pane. Přijel jsem si promluvit s velitelem pevnosti.”

„To jsem já. A vy jste kdo?”

„Jmenuju se Wyatt Earp a…”

„Wyatt Earp?” Plukovníkova tvář před chvílí ještě brunátná vzteky se trochu rozjasnila. „Marshal Earp z Dodge? Proč jste to, sakra, ne-řek rovnou?”

„Jestli jeden musí mít u vás známý jméno, abyste ho nesebrali, pak pěkně děkuju. Navíc jsem to seržantovi říkal.”

„Ale to je úplně jiná, pane Earpe!” roztál plukovník. „Přijel jste s těmi rudochy?”

„Ano, jsou to mí přátelé.”

Jambers se trochu zašklebil, ale pak řekl:

„V pořádku. Nechte je být!”

Vojáci se rozešli. Wyatt krátce pohlédl do tváře navažského náčelníka. Měl pravdu. Jak by tady bez něho asi dopadli?

Wyatta doprovodili k veliteli. Hovořili spolu asi hodinu.

Potom marshal vyšel opět na nádvoří. Indiáni na něj hleděli a v tvářích se jim nehnul ani sval. Nic neprozrazovalo napětí, v jakém byli. Wyatt sedl na koně.

„Otevři bránu, mládenče!” zavolal na jednoho vojáka.

Skupinka opustila pevnost. Teprve po několika mílích marshal zastavil. Náčelník Navahů dojel k němu.

„Nemůže vám pomoct,” řekl Wyatt a dusil v sobě vztek.

Rudoch jenom přikývl a dlouho byl ticho, potom znovu dohnal marshala a podával mu ruku.

„I tak ti děkuji. Navahové ti to nikdy nezapomenou…”

Wyatt se s hořkostí v srdci díval, jak Indiáni zajíždějí za kopec.

Dalšího večera dorazil do Medanu, městečka s hliněnými a sluncem vysušenými domky. Největším z nich byla místní nálevna, před níž bylo uvázáno plno koní. Mezi nimi i sedm indiánských poníků.

Wyatt slezl z koně a vešel dovnitř. Záhy mu bylo jasné, že má před sebou onu bandu, která přepadla navažskou vesnici.

Vyšel zase ven. Opodál stál kamenný domek s cedulí Marshal.

Marshal byl mužík, ne o moc větší než trpaslík. Sundal si skřipec a povytáhl ramena.

„Kolik že jich je?” zeptal se pouze.

„Napočítal jsem sedmnáct.”

„No a my jsme dva, pane Earpe!”

„Jasně, jsme dva!”

Pak se však stalo něco, s čím marshal ani ve snu nepočítal. Trpaslík se rázně otočil, otevřel skříň a vytáhl pušku. Zkontroloval ji, natáhl závěr a zamířil ke dveřím.

„Takže jdeme!” řekl a rázoval si to rovnou k saloonu. Před ním se zastavil. „Vlezu tam první.”

Wyatt přikývl a podíval se na koně. Najednou dostal nápad. Rozběhl se k trámu a uvolnil všechny otěže. Indiánské koníky nechal uvázané.

Zevnitř se ozval příšerný hluk. Wyatt přistoupil ke dveřím. Slyšel hlas onoho obra:

„Co to tady ten trpajzlík breptá? Že prej jsme vrazi a zloději koní? Zbláznil ses, drobku? Chceš snad říct, že když jsme odklidili pár za-všivenejch rudochů a odvedli si pár koní…”

„Ticho!” zařval maličký marshal. „Jste vrazi a zloději koní. A teď pomašírujete do basy!”

V tom okamžiku marshal dvakrát vystřelil z pušky. Koně se splašili a rozeběhli se. Bandité zaslechli dusot kopyt a chtěli ven. Prcek na ně chladnokrevně zamířil winchěstrovkou.

„Uhni, mrně!” zařval obr. „Nebo tě rozmáznu!”

„Ani hnout, jinak střelím!” zasyčel malý marshal.

Vtom se rozletěly dveře a v nich stál Wyatt Earp s revolvery v rukou.

„Marshale,” pravil, „saloon je obklíčen.”

Maličký vytřeštil oči.

„Budeme střílet společně?” otázal se Wyatt. Sedmnácti banditům se najednou sevřelo hrdlo. „Koně jsme odvedli, marshale,” dodal Wyatt. Teprve teď malý marshal pochopil. „Dobře, odzbrojte ty ničemy.” „Takže, hoši, ruce vzhůru!” Ničemové zvolna zvedali ruce.

Wyatt Earp přistoupil k jejich vůdci. Ten ho nechal dojít k sobě a pak prudce mávl rukou dolů. Rána šla však do prázdna. Nikoli však Wyattova. Bandita jen zachrčel a zlomil se v kolenou. Wyatt mu vytrhl zbraň z pouzdra a odhodil ji za sebe. Potom odzbrojil ostatní.

„Pochodem v chod do basy!” zavelel.

Za pět minut se už všech sedmnáct desperátů tísnilo v cele místního vězení. Malý marshal stál přede dveřmi, sundal si snad až příliš velký klobouk a otřel si pot z čela. Potom se podíval na vysokého muže, který stál na verandě a zamyšleně hleděl na ulici.

„Krucipísek, Wyatte, to byla ta nejdivočejší chvíle mýho života.”

Wyatt se odrazil od sloupu, o který se opíral, a pomalu sešel na ulici. Sehnul se a hleděl na otisk kopyta v prachu. Potom se prudce otočil a vpadl do vězení.

Bandité se na něj kysele podívali.

„Komu patří ten kůň s deformovanou zadní podkovou?”

Nikdo z nich se ani nehnul.

„Tak dobře. Teď si vás vytáhnu jednoho po druhým a uvidí se. -Pojď,” obrátil se na obra.

„Proč já? Vem si Jima, Jeffa nebo někoho jinýho. Můj kůň to není. Kide, jdi, je přece tvůj!”

Ničemové vystrčili ze svého středu přihrblého, hubeného chlapíka.

„Ten kůň je vážně tvůj?” zeptal se Wyatt. Pak vyrval buntline z pouzdra, otevřel dveře cely, vytáhl chlápka ven a zaseje zabouchl.

„Je to tvůj kůň?” Popadl ho a vyvlekl na ulici. „Koukej na tenhle otisk. Patří tvýmu koni?”

„No, jel jsem na něm, ale můj není. Našel jsem ho v Sunsetu před saloonem… Před pár dny…”

Wyatt ho popadl za košili a přitáhl si ho k sobě.

„Teď poslouchej. Jasně mi řekneš, kdes ho sebral.”

„V Sunsetu!” zajektal chlapík. „Asi třicet mil na severozápad. Taková díra… Před pěti dny…” *

Za čtvrt hodiny byl marshal opět na cestě a za ním uháněli indiánští koníci. Vrátil je do indiánské vesnice a hned pádil dál,.

Krátce po poledni zastavil před tabulí se stěží čitelným nápisem Sunset. Sedm domů, sedm kůlen a stodol, pár corralů a jeden saloon,

„Ne, šerifa tady nemáme,” řekl mu jeden stařík.

Wyatt vešel do saloonu. Když vstoupil z oslňujícího denního světla do zasmušilé místnosti, chvíli mu trvalo, než se rozkoukal.

„Co chcete?” ozval se najednou ženský hlas.

„Brandy, madam…”

Pak ji spatřil. Byla dlouhá jako tyčka a vyzáblá, ve špinavých a uválených šatech. Táhla z ní laciná pálenka. „Naleju ti tu nejlepší, mládenče.” Wyatt se opřel o špinavý pult.

„Odkud jedeš?” zeptala se ho, když před něj postavila sklenici. Sama si přihnula z láhve. „Z jihu.”

Hodil na pult stříbrný dolar.

„Dejte si na mý zdraví, madam!”

„Jaká madam?” zabručela. „Je vidět, že jsi džentlmen.”

„Tady prý někdo ukrad jednoho koně.”

„Myslím, že dokonce dva.”

„Jo, je to možný.” Znuděně dodal: „Pokud to nepotrefilo někoho slušnýho, tak se zas tak moc neděje.”

„No, Ronny Clay je docela chudej. Ale Gerrit… Nevím…” Žena si suše odkašlala.

„Clay je ještě tady?” zeptal se Wyatt.

„Ne, dělá přece na ranči u Hellmerse.”

Wyatt potáhl z doutníku. Byl ztělesněný klid a nezájem.

„Hledám práci. Že bych se tam stavil?”

„U Hellmerse? Snad jo. Občas někoho potřebuje.”

Najednou měl ten zaprášený cizinec náramně naspěch. Zaplatil a vyběhl ven.

Za dvě hodiny dorazil na Hellmersův ranč. Předák byl podsaditý chlapík s obličejem připomínajícím dobráckého psa. Když promluvil, nemohl zapřít, že je z Texasu.

„Ronny? Ten dřepí támhle u corralu, místo aby dělal.”

„Možná je naštvanej, že mu ukradli koně, co?”

„Možná. Jste jeho přítel?”

„Ani ne. Je tady už dlouho?” „Tak dva roky.”

„Byl poslední dobou někde pryč?” Předák se zamračil. „Vyptáváte se jako nějakej soudce.” „Tak co?” zasmál se Wyatt a nabídl mu doutník. Honák ukousl špičku a odplivl ji.

„No, kde by byl. Párkrát ve městě. Kam maj hoši jezdit, že jo…”

Když se Wyatt vracel do Sunsetu, už věděl, jak se jmenuje vrah Ja-cka Nortona a Sama 0’Briana.

Druhý den časně zrána zastavil u přepřahací stanice nedaleko Sunsetu. Správce byl mrzutý chlapík s krhavýma a uslzenýma očima a třesoucíma se rukama.

„Jo, dálkovej dostavník tady staví,” zavrčel. „Muž? A jak měl vypadat?”

„Silný, nepříliš velký. Zelený oči…”

Dědek zavrtěl hlavou.

Vtom se Wyatt zeptal:

„Kdy jste viděl naposled Gerrita?”

„Gerrita?” podíval se na něj správce a pak se zasmál. „Toho vidíte vždycky naposled a pak je zas najednou tady…”

Wyatt se dozvěděl, že se Dave Gerrit narodil na nedaleké farmě. Mohlo mu teď být tak třicet. Všichni ho v okolí znali, ale nikdo o něm nic nevěděl. Chvíli tu byl a chvíli zas ne. V zimě se tady ukázal a pak až před několika dny. V Sunsetu mu někdo ukradl koně. Ale peníze Gerrit asi měl, jinak by nemohl jet dostavníkem. Na sever.

Wyatt se rozjel po trase dostavníku.

Na přepřahací stanici v Tubě už Gerrita neznali. Ale muže, který by mohl být on, ano. Že prý jel dál. Do Keanu. Odtamtud přes hranici do Utahu.

V Rainbow Bridge musel Wyatt pátrat celý den, dokud bezpečně nezjistil, že Gerrit pokračoval dál na sever do Gilesu.

Odtamtud do Tidwellu a do Price. Dostavník pokračoval na sever do Santaquilu a potom do Wyomingu.

Za třiadvacet dní už mířil marshal přímo k jižním břehům Jacksonova jezera.

I tady Dava Gerrita v dostavníku viděli.

Vystoupil v Estley a tam se stopa ztratila v tajícím sněhu. Dvě neděle prohledával okolí. Nakonec stál na západním břehu a díval se na vlny, které s sebou odnesly tělo mrtvého šerifa.

Uplynuly další dva týdny.

Wyatt vjel večer do Survey. Neměl zde sice přátele, ale vždycky se mohl obrátit na okresního šerifa.

McNally však byl zrovna pryč. Vrátil se až další den.

„Nazdar, Jime!” pozdravil ho Wyatt.

McNally se zašklebil:

„Nazdar,” a ukázal na židli: „Posaďte se.”

McNally si zavolal pomocníka, aby jim uvařil kávu, potom se znovu podíval na marshala: „Pořád ho ještě honíte? Našel jste nějakou stopu?” V tom okamžiku vpadl do kanceláře majitel saloonu. „Jime, mám tam rvačku. Pojďte honem! Jé, marshal je tady taky!” McNally vstal.

„Hned se vrátím, Wyatte. Pak dáme hlavy dohromady. Třeba vám teď už dokážu pomoct.” „Jasně, už nesněží a oteplilo se.” McNally vycenil zuby. „Přesně tak. Takže za chvíli.” A vyšel ven.

Wyatt vstal, přistoupil k oknu a chvíli se díval na ulici. Potom přecházel po místnosti a přemýšlel. Najednou mu za zády zavrzaly dveře a vešel podmračený muž.

„Mám donýst to kafe?”

„Jak chcete.”

Muž nechal dveře do dvora dokořán a zmizel v přístavku na dvoře. Wyatt přistoupil ke dveřím a podíval se ven. O dveře stáje se opíral jakýsi kluk a brousil si kamenem nůž. Marshal se na něj chvíli díval a potom k němu přistoupil.

„Ukaž, jinak ho zničíš.”

Několika ráznými tahy nůž nabrousil.

Kluk se rozzářil.

„Vy jste Wyatt Earp, že jo?”

„Jo, a kdo jsi ty?”

„Mac Blieker.”

Wyatt nahlédl do stáje. Stáli tam tři koně. Chvíli se na ně díval a poklepal je po zaprášených krcích. Pak se podíval do posledního stání a jen polkl úžasem. Na písku viděl známý otisk podkovy.

„Kde je ten kůň, co tady stál?” zeptal se kluka.

Ten pokrčil rameny.

„Nevím, ale táta je pomocník. Třeba to bude vědět on.” Do stáje nakoukl onen navrcený chlap. „Kafe je v kanceláři, pane Earpe.” „Komu patří kůň, co stává tady?” Muž svraštil čelo.

„Stával tady McNallyho kůň, ale přišel o něj na jedný cestě, není to tak dlouho.”

Wyatt se zhluboka nadechl a pak rázně prošel kolem otce a syna. Rvačka v saloonu skončila stejně rychle, jako začala. McNally vyšel na verandu a majitel mu uznale poklepával po rameni. Šerif zamířil houpavým krokem ke kanceláři. Vtom za ním Wyatt zavolal: „Gerrite!”

McNally se prudce otočil a ruka mu sjela ke koltu. Když před sebou spatřil marshala, ztuhl. Wyatt třímal v ruce obrovský buntline.

„Prve jste se mě ptal, jestli jsem našel nějakou stopu. Takže našel. Naprosto jasnou stopu a vraha k tomu.”

Šerif se na něj náhle zadíval přimhouřenýma očima. Potom se vrhl stranou a vystřelil. Jeho střela se však zaryla tři metry před marshalo-výma nohama.

Z buntlinu zaburácel výstřel a kulka zasáhla McNallyho do prsou…

Nikdo ve městě nemohl pochopit, že jejich šerif byl zločinec, dokonce i vrah. Když McNally, vlastně Dave Gerrit, konečně mohl vstát z vězeňské pryčny a s obvazem kolem hrudi ho vedli k soudu, všichni se na něj dívali s odporem.

Doznal všechno. Že pochází ze Sunsetu, že Nortona znal z Arizony, že ho Norton jednou zranil v přestřelce, a proto jel za ním do Montany, kde tu holku postřelil, aby ho naštval. Doznal, že ho Norton zadržel u Medvědího jezera a že se mu podařilo osvobodit se na jižním konci Jacksonova jezera. Zastřelil Nortona jeho vlastní zbraní a pak ho hodil do vody u břehu. Mrtvý tam však bohužel zůstal, voda ho neodplavila…

Přiznal se i k vraždě 0’Briana. Když marshal a starý šerif pátrali kolem jezera, sledoval je a jenom čekal na vhodnou příležitost… Porota se usnesla na trestu smrti oprátkou.

Wyatt Earp opustil město hned po přelíčení. Odjel na jihovýchod, snad do Kansasu.