William Mark

Přišel z Missouri

Bylo 18. srpna 1872. Na tento den neměl Ellsworth nikdy zapomenout.

Začalo to tím, že na Main Street vjel v oblaku prachu velký poštovní dostavník, tažený čtyřspřežím.

Kočí, vysoký mladý muž, pokrytý od hlavy k patě jemným, jakoby moučným prachem, přitáhl otěže a skřípající povoz se zastavil. Překvapeně se rozhlížel.

Na ulici nebylo ani živáčka.

„Hej! Co to má znamenat?“

Muž přivázal otěže a sklouzl dolů z kozlíku. Znovu se rozhlížel.

Ale Main Street zůstávala stále opuštěná a prázdná. Dřevěné ochozy podél domů – stepwalky – byly jako vymetené. Ani v oknech nikoho nespatřil.

Naproti v pletivových lítačkách jindy tolik frekventovaného Smokyho saloonu zívala nuda.

Muž se podrbal na bradě, oklepal si prach z rukávů a z kalhot, vystoupil po třech schůdcích nahoru na verandu a těžkými kroky, doprovázenými cinkotem ostruh, vykročil k šerifově úřadovně.

Malá místnost byla nacpaná k prasknutí. Dobře oblečení občané, muži, ostré, tvrdé tváře.

Hned za dveřmi stál dlouhán s hvězdou, šerif Cecil Whitney. Vypadalo to, že kočího zná, podíval se na něj jenom zběžně. Pak se pohledem opět vrátil do škvíry mezi záclonou a oknem a sledoval ulici.

Mladý muž to tiché shromáždění překvapeně pozoroval. Pak zlehka strčil do šerifa.

,,Hej, co se děje, Whitneyi?“

Šerif na něj pohlédl opět jen krátce.

„Dobře, že jste přijel po trase…“

„Co se to tady děje? Na ulici je jako po vymření!“

Jeden z přítomných, obtloustlý, těžkotonážní muž, přejel rukou přes svoji citronově žlutou vestu a pohrával si s masivním zlatým řetízkem od hodinek.

„Co se děje, mladíku? Peklo! Jen si počkejte!“

V ten okamžik zaznělo zvenčí několik výstřelů.

Kočí poštovního dostavníku se posunul k oknu vedle šerifa.

„Ne!“ odstrčil ho šerif. „Nechte záclonky jak jsou! Jestli uvidí, že tady někdo je, nakonec sem ještě přijde!“

„A kdo, ke všem čertům?“

Tlouštík s citronovou vestou podmračeně pohlédl k oknu. Jeho masité ruce s krátkými prstíky se třásly.

„Dvanáct mil jižně od města stojí víc než sedm set honáků,“ pravil tiše. „Dorazili sem se stády. Abysme na ně ve městě stačili, povolali jsme šerifovy pomocníky. Jako marshal je tady Brocky Jack Norton“

„Jack Norton?“ zeptal se kočí překvapeně. „Ten pistolník z Texasu?“

„Jo, přesně tak. Ten si s těma kovbojema bude umět poradit.“

,,A kdo je naproti ve Smokyho saloonu?“ Mladý kočí se otočil na tlouštíka. „Nejste vy starosta?“

„Jo,“ povzdechl si oslovený astmaticky a otřel si pot z čela. „Jo, to jsem já. Bohužel!“

„Kde je Norton?“

Přes tváře mužů přelétl zoufalý úšklebek.

„Kde by měl bejt?“ zabručel šerif. „Tam, kam marshal patří: na ulici.“

„A naproti v saloonu je Ben Thompson!“ zvolal starý muž s pergamenovou tváří a jasnýma očima.

„Thompson?“ zeptal se kočí a nechal ústa otevřená. „Hej – to je teda věc! Tak proč ho marshal nezatkne?“

Muži jej poctili jednoznačným pohledem.

Z šerifova čela v čůrcích stékal pot. Utáhl si nábojový opasek a přešel ke dveřím. Tam se ještě jednou zastavil a otočil se zpět.

„Půjdu teď naproti do kovárny a promluvím s Nortonem. Musí Bena Thompsona zatknout.“

Muži přikyvovali.

„Marshal teda trčí támdle v kovárně?“ zeptal se muž z dostavníku. „Myslel jsem, že je na ulici?“ Whitney otevřel dveře a vykročil napříč Main Street.

V jeho kanceláři se nikdo ani nehnul.

Šerif zmizel v kovárně. Po třech minutách odtud vyšel s mohutným chlapem, který měl připnutu hvězdu marshala. Oba se dívali ke Smokyho saloonu, ale rychlými kroky mizeli k uličce, jež ústila na Main Street vedle šerifova domu.

V tu chvíli práskla ze dveří Smokyho saloonu střela. Šerif udělal

ještě dva kroky a pak se před uličkou zhroutil. Marshal utíkal dál, oběhl vězení a vešel do kanceláře zadem. Muži na něj koukali mlčky a zamračeně.

Jack Norton si sundal z hlavy klobouk a otřel si zpocenou tvář. „Whitney je mrtvej,“ řekl chraplavě.

Ticho v malé místnosti bylo nesnesitelné. Kočí přistoupil ke starostovi.

„To tady teda máte bezvadný vochránce pořádku !“ řekl posměšně a otočil se ke dveřím, že půjde. „Stop!“ štěkl po něm marshal. Kočí se zarazil.

„Co to mělo znamenat?“ zabručel Norton zlostně. Muž z dostavníku k němu zvolna vykročil. „Řekl jsem: máte tady bezvadný vochránce pořádku!“ Vyslovil to ostře. Jeho blankytně modré oči se zavrtaly do marshalových očí.

Starosta si neustále přejížděl přes tvář velikým kapesníkem.

„Vám se to povídá, člověče. Tam venku leží šerif a…“

„A marshal stojí tady!“ procedil kočí skrz zuby a ukázal na Norto-na. „Město si ho najalo, protože platí za odvážnýho muže. Měl zkrotit sedm set kovbojů. Naproti v hospodě je jeden jedinej muž a von ho nedokáže ani zatknout.“

Muži se podívali na marshala.

Jeho tvář zešedla. Spodní ret se mu lehce roztřásl.

„Jo, přijelo sedm set polodivokejch kovbojů. Dneska večer budou v saloonu. Ale ten muž naproti, to je něco jiného: to je chlap, kterej vystačí za patnáct set takovejch kovbojů. Ben Thompson je bestie…“

Kočí se odvrátil a ušklíbl se.

„Dyť jsem to po vídal… máte tady bezvadný vochránce pořádku!“

A vykročil ke dveřím.

„Kam chcete jít?“ křikl za ním starosta.

Kočí se na něj podíval překvapeně.

„No, poslouchejte, pane starosto – koneckonců nenechám svůj dostavník, aby tady u vás zapustil kořeny.“

Starosta se obrátil k marshalovi a chladně se zeptal:

„Tak zatknete už konečně toho Bena Thompsona nebo ne?“

Norton polkl. Tvář mu velmi intenzivně škubala. Na čele se mu perlily drobné kapičky potu. S námahou zavrtěl svojí hranatou hlavou. „Ne. Nemůžu! To nedokáže nikdo!“

„Tak přece! Bezvadný šerifové!“ vysmál se mu kočí a rozrazil dveře, aby vykročil k dostavníku. Starosta za ním zavolal: „Ještě okamžik!“

„Nemám čas!“ zabručel mladík, ale před otevřenými dveřmi se zastavil.

Starosta Sefton Miller přistoupil k Jacku Nortonovi a strhl mu z propocené košile hvězdu. Ztěžka přešel k poštovnímu kočímu a připevnil mu ten pěticípý odznak na vestu.

„Vím, že se mi lidi vysmějou, ale teď už je mi všecko fuk. Musím využít každou šanci. I tu nejmenší. A když si někdo votevírá hubu, musí se mu nějak zacpat. Jak se jmenujete?“

„Wyatt Earp,“ pravil klidně.

„Fajn, Wyatte Earpe. Máme mizerný vochránce pořádku – to jste sám řek. Teď máte tu hvězdu vy. Jděte a zatkněte Thompsona!“

Na tváři propuštěného marshala vyvstal škodolibý úsměv.

I ostatní přítomní muži se šklebili, ale pak nevěřili vlastním očím: když se vysoký kočí otočil, přešel přes verandu a vykročil ke Smokyho saloonu.

Muž u baru měl širokou tvář, slámově blonďaté vlasy a oči, které měl od sebe o něco dál, než jak je normální. Tvrdá brada vyzývavě vystupovala dopředu, stejně jako lícní kosti. Na podsaditém, silném těle spočívala téměř masivní hlava bez krku. Ruce visely vedle těžkých revolverů, jež měl nízko v pouzdrech na stehnech.

Tohoto muže znal v Kansasu každý. Byl to hráč Ben Thompson. Už léta táhl od města k městu, většinou se svým bratrem Billem, hrál Faro, občas obchodoval s dobytkem, ale všude, kde se objevil, rozséval hrůzu a děs.

Wyatt Earp se zastavil jen na okamžik. Pak zpříma vykročil k Texasanovi, vytáhl mu z pouzder jeho kolty, položil mu pravici na rameno a vyjeveného ho vyvedl ven ze saloonu

V šerifově úřadovně se opět zatáhly záclony.

Muž z Missouri vedl Thompsona před sebou, po schodech dolů na ulici, přesně k šerifově domu. Ani na okamžik nezaváhal, rozrazil dveře, strčil banditu do otevřených dveří vězení a zavřel za ním.

Zámek zachrastil. Wyatt Earp otočil klíčem a vytáhl ho.

Zatčený si prohlížel jeho tvář.

Nikdo v té malé místnosti tehdy nemohl tušit, že je to tvář muže, který se zapíše do análů historie Ameriky. Mladý Wyatt Earp, jehož hvězda v onu hodinu právě vyšla, se stane Jedním ze skutečných velikánů Divokého západu.

Narodil se roku 1848 v rodině důstojníka armády Severu na farmě ve městě Monmouth (Illinois). Od mládí jej zajímaly státy Západu. Doprovázel kolony osadníků, táhnoucích z Východu do Kalifornie. Několik let strávil jako kovboj na velkém ranči v Texasu, v Coloradu pracoval jako dřevorubec, v Montaně střílel po buvolech, v Dakotě pracoval mezi zlatokopy a nyní chvíli pracoval jako kočí u Overlandu.

Než přišel sem do Kansasu, žil u rodičů, kteří získali kousek půdy v Missouri. Tato skutečnost mu propůjčila přezdívku, které se už nikdy nezbavil: Muž z Missouri.

Život, který tohoto mladého, velmi vážného muže čekal, byl tak různorodý a mnohotvárný, tak dobrodružný a nebezpečný, že kdyby mu o něm nějaký jasnovidec předem řekl, nevěřil by tomu ani on sám.

V pohledu mladého muže bylo něco, co zastavilo i vraha Bena Thompsona. Hluboko v očích Wyatta Earpa, připomínajících ledová horská oka, nyní banditu cosi zmrazilo.

Teprve když se v místnosti probudili k životu i ostatní muži, setřásl to ze sebe. Zalomcoval mřížemi a zeptal se: „Co to má všechno znamenat, chlapče? To přece nemyslíš vážně?!:“ Pak k mřížím přistoupil starosta.

„Ale jo, Bene Thompsone. Je to hořkej fakt. Rozhodne o vás soudce Cordell. A jednoho ponurýho rána vás nahoře na šibeničním kopci pověsej na holý větvi.“

V zažloutlých banditových očích se na zlomek vteřiny objevil studený strach. Ale rychle se vzpamatoval. Dal hlavu ke straně, přivřel oči a vrhl po starostovi zlý pohled:

„Drž hubu, tlusťochu! Mluvím tady s tím mladým vlkem! Vy všichni vostatní jste krysy, zatracený zbabělý krysy!“ Podíval se opět na Wyatta. „Takže, jak si to představuješ dál, chlapče?“

Wyatt si svým typickým způsobem založil ruce na hrudi, jazykem posunul doutník z jednoho koutka úst do druhého, rozkročil se a mírně se předklonil.

„Co byste si chtěl představovat, Thompsone? Jste vrah a budete za to souzen.“

Pak se muž z Missouri obrátil, sňal z prsou hvězdu a vtiskl ji starostovi do dlaně.

„Tady, pane, už ji nepotřebuju.“ A šel ke dveřím.

„Hej!“ zařval bandita jako zvíře, což kočího mezi dveřmi zastavilo. „Tudle hru prohraješ, hochu! Muj brácha ti přetočí vaz k Východu!“

Wyatt se obrátil. Na rtech mu hrál mírný úsměv. „Na toho si zdejší občani najmou novýho marshala!“

„Earpe!“ křikl starosta, když zjistil, že mladík chce odejít. „Vy teď přece nemůžete vodejít!“

„Proč by ne? Moje koně dostanou úžeh!“

„Copak jste neslyšel, co řek? Přídě sem jeho bratr Bili!“

„No a?“

„Copak neznáte Billa Thompsona? Ten je eště horší než Ben!“

„Tak ať je. Zavřete ho do cely vedle, aspoň si spolu budou moct zahrát pokra.“

„Mizernej skunku!“ syčel bandita.

„Nechápu vás, Thompsone. Double-poker je velmi zábavná hra. Může se hrát celý dny. Člověk přitom zapomene na šibenici.“ Wyatt se otočil a šel.

Muži za ním mlčky hleděli, ale pak přešli k oknu a dívali se, jak kráčí ke svým koním.

Ale onen 18. Srpen ještě neskončil. Ještě dlouho neměl skončit.

Wyatt Earp urazil se svým poštovním dostavníkem sotva dvacet yardů a vtom zaslechl dusot kopyt. Otočil se a spatřil za sebou skupinu jezdců. Okamžitě zvedl otěže a zastavil.

Jezdci se zarazili vprostřed Main Street před šerifovou úřadovnou. Wyatt odhadoval, že jich je přinejmenším třicet. Ostří hoši s tvrdými tvářemi, v honáckém oblečení.

Středně vysoký muž s olivovou tváří a tmavýma očima zastavil přímo před verandou úřadu. Předklonil se, opřel se levou rukou o sedlo, pravačkou o stehno a zahleděl se na starostu Sěftona Millera.

„Nazdar, tlouštíku, jak se daří?“

Starosta povytáhl obočí. Ale neodvažoval se na posměšek odpovídat.

„Ptám se, jak se daří?“ zeptal se kovboj, tentokrát o poznání výhružněji.

Starosta to vycítil a podíval se mužíka s červeným nosem, jako by od něj čekal pomoc.

Jezdec seskočil z koně a vykročil k verandě.

„Poslouchej, tlouštíku, jestli ty seš tady starosta, tak bych ti chtěl říct, že my jsme miláčkové z Texasu. Hnali jsme 17 000 kusů dobytka od Cheerbake až sem. A dolary, který jsme tak tvrdě vydělali, vezeme teď do týdle vaší všivý díry. Chápeš, starej?“

Starosta nebyl mužem dlouhých úvah, jeho počáteční strach vyprchal tak podrážděně opáčil:

„Todle není žádná všivá díra. Nacházíte se ve městě Ellsworthu, jasný?“

Kovboj se dvěma rychlými skoky octl těsně před starostou. „Poslouchej, hochu. Takhle se mnou nemluv!“ Otočil se, opřel se o nosný trám a pohlédl ke svým lidem: „Hej, hoši! To bylo milý přivítám, co? Za to jim ukážeme nějaký naše umělecký kousky, co?“

„Jasně, Gegu!“ zvolalo několik jezdců.

Kovboj na verandě měl najednou v ruce kolt, vyběhl na ulici, pětkrát za sebou vypálil do oken holičova obchodu a všechna je rozbil.

Vtom se střelec zarazil a zahleděl se na hnědého valacha, přivázaného ke sloupu v boční uličce vedle Smokyho saloonu. „Hej, jestli todle není kůň Bena Thompsona, tak s ním vlastní sedlo a ani si ho předem neuvařím!“

Ostatní si koně také prohlíželi. A zdálo se, že ho znají i oni.

„Loopy, skoč naproti do saloonu. Ben si tam možná hraje s barmanem.“

Jeden z jezdců seskočil z koně a dřevěnými kroky kráčel k saloonu.

Za minutu se vrátil. V pravačce držel revolver s dlouhou hlavní, jehož rukojeť byla zdobena dvěma kříži.

Geg se nekonečně pomalu obracel ke starostovi, vrazil si pěsti vbok, přivřel oči a vyzývavě se pohupoval na podrážkách svých holínek.

„Hej, tlusťochu! Loopy našel kolt muže, kterýho zatraceně dobře známe. Ta stříkačka patří Benu Thompsonovi. Ty náhodou nevíš, kde Bennie vězí?“

„Jo. Je ve vězení.“

Geg ustoupil o krok a svěsil ruce.

„Cos to říkal?“ tázal se zcela nechápavě.

„Že je ve vězení!“

Kovboj hvízdl škvírou mezi řezáky.

„Zvopakuj to!“

„Ben Thompson je ve vězení,“ opakoval starosta, ale už váhavěji.

Loppy mezitím přišel s Thompsonovým koltem až na verandu ke starostovi. Geg mu ho vytrhl z ruky a praštil jím do starostova ramena.

„Kde je tady vězení?“

V tento okamžik se do absolutního ticha ozval tvrdý, kovový hlas. Přicházel od poštovního dostavníku:

„Měl by ses radši zeptat: Kde je tady šerif?“ Geg se otočil a na vzdálenost dvaceti yardů spatřil hlavu a ramena kočího.

„Co chceš, polykači prachu?“ zachraptěl. „Nevotvírej si hubu, Peshaure!“ okřikl ho Wyatt chladně. „Hejl“ hvízdl kovboj mezi zuby. „Johnny z rozvrzaný bedny mě zná! To už zní líp!“

V tu chvíli udělal starosta chybu. Postoupil o krok a křikl: „Vypadněte, chlape! Nám stačí Ben Thompson!“

Geg Peshaur vytrhl kolt a chtěl jím starostu praštit do hlavy.

Vtom práskl výstřel a kulka mu Thompsonův kolt vyrazila z ruky.

Ten výstřel přišel od poštovního dostavníku.

Peshaur a jeho muži překvapeně koukali na střelce.

Kočí křikl: „Máš zatraceně špatný způsoby, Peshaure! Tys měl nechat dole v Texasu!“

Peshaur natáhl paže, zvedl je a jako raněné zvíře začal řvát:

„Ty zatracenej skunku! Ty mizernej polykači prachu…“

Kovbojové sledovali kočího v němém napětí.

Ten sestoupil z kozlíku a pomalu se vracel k šerifově úřadovně.

Miller tentokrát pochopil. Vzal z kapsy plechovou hvězdu a podal mu ji.

Wyatt si ji připevnil na vestu, pak se otočil a položil pravačku na Peshaurovo rameno: „Jste zatčen!“ A postrčil kovboje do šerifovy úřadovny.

I George Peshaur si uvědomil, co se stalo, teprve když se octl ve vězení vedle Bena Thompsona.

Starosta a jeho muži se při pohledu na skupinu jezdců na ulici neodvážili Earpa následovat dovnitř. Zírali na kovboje. Co se stane? Tohle přece kovbojové nemohli jen tak nechat!

Ale muži z Ellsworthu viděli, že kovbojové strnuli stejně jako oni. Společně zažili, jakou sílu Wyatt Earp vyzařuje.

Ještě než se první z jezdců stačil vzpamatovat, stál už Wyatt Earp opět na verandě. Byl rozkročen a paže měl založeny na hrudi. Stál a zpříma se díval na jezdce. Klobouk mu vrhal do tváře stín. „Chce ještě někdo něco říct?“ zeptal se polohlasem.

Ne, nikdo.

Otočil se, sundal z hrudi plechovou hvězdu a vrátil ji starostovi. Pak vykročil zpět na ulici. Vůbec nemyslel na to, že by se měl ohlédnout. Zastavil se u dostavníku, už natahoval ruku po kovové obruči prvního kola, aby se vyhoupl nahoru a vtom zazněl nějaký ostrý hlas.

Mladý muž, jeden z kovbojů, blonďák s jantarovýma očima, seskočil z koně, široce s rozkročil v prachu ulice. Vystřelil tak rychle, že by v tu chvíli nikdo na Main Street v kansaském Ellsworthu nevsadil na život Wyatta Earpa ani jediný cent.

Wyatt Earp ležel na zemi. Ale hlavou k jezdci. Pod okrajem kolo-bouku se blýskaly jeho oči. V levé ruce držel jeden ze svých koltů. Z hlavně stoupal tenký proužek dýmu.

Kovboj naproti ztrnule stál, ale pak mu vypadl kolt z ruky. Muž se zlomil v kolenou a tvrdě padl tváří přímo na zem.

Wyatt pomalu vstal, sundal si klobouk a oprášil se.

Obrovitý kovboj pokrčil nos, podrbal se na bradě, zvedl otěže a pustil se po ulici zpět.

Ostatní jej zvolna následovali.

Muž z Missouri zůstal na ulici sám. Před zaprášenými špičkami jeho bot ležel na zemi kovboj, který za svoji předrážděnou zděšenost zaplatil žhavým kouskem olova do prsou.

Slunce pražilo, bylo cítit prach, dřevo a pot koní. Nad střechami se chvěl rozpálený vzduch.

Na verandě rozpřáhl malý muž s červeným nosem ruce a zachraptěl: „Wyatt Earp! Peklo a ďábel! Wyatt Earp!“ Pak vyrazil na ulici, aby stiskl dlaň kočího a ještě jednou přeskakujícím hlasem volal jeho jméno.

Osm mil odtud Wyatt Earp seskočil z koně. Poklepal šedovlasému majiteli přepřahací stanice na rameno a odešel ke studni. Hodil si do rozpálené tváře několik hrstí vody a pak sledoval starce, jak vypřahá koně a přivádí z corralu čerstvé spřežení.

Vtom od hřebenu hor přijel osamocený jezdec. U studny zastavil, nabral si vodu, bez pozdravu a bez dovolení se osvěžil. Napil se a posadil na okraj studny vedle Wyatta, aby si ukroutil cigaretu.

Muž z Missouri na něj úkosem zkoumavě pohlédl.

Byl to velký, těžký chlap se širokými rameny a masivní lebkou. Oči měl trochu moc daleko od sebe a vlasy nazrzlé. Měl na sobě vybledlou modrou košili a koženou vestu bez rukávů. Hluboko pod kalhotovým opaskem seděly zkřížené nábojové pásy se dvěma kolty pětačty-řicítkami a držadly zdobenými parožím. Vpravo nahoře za opaskem mu vězel ještě malý čtyřranný revolver Cloverleaf, jenž nosívali pouze hráči, barmani a bankovní úředníci.

Jezdcovy ruce byly široké, kostnaté a silně porostlé chlupy. Wyatt nepozorovaně sledoval neohrabané prsty, umotávající si cigaretu. Najednou věděl, koho má před sebou. Věděl to ještě dřív, než se podíval ke hnědákovi na jeho texaské sedlo, jehož pravá brašna byla zdobena stříbrnými iniciálami BT.

Tento muž nebyl nikdo jiný než Bili Thompson, obávaný bratr bandity, jenž v nedalekém městě zastřelil šerifa Cecila Whitneye.

Bez přechodu a zcela obchodně Bili Thompson pravil: „Nechcete si na stanici zahrát?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nemám chuť.“

„Ta se dostaví při hře.“

„U mne ne,“ řekl Wyatt a zvedl se.

„Co máš proti hře se mnou?“ zeptal se Bili Ruce mu po pistolnicku visely poblíž rukojetí obou koltů.

„Už jsem ti řek: nemám chuť.“

„Ta přijde při hře. To jsem ti zas říkal já.“

V koutcích úst muže z Missouri hrál mírný úsměv.

„Může bejt, Bille. Ale já teď musím jet dál.“

Otočil se a udělal tři kroky dopředu. Že by ten zvuk zaslechl? To sotva. Když zkušený mexický pistolník tasil z pouzdra svůj kolt, nebylo obvykle slyšet nic.

Každopádně měl poštovní kočí svůj revolver v ruce, když se otočil zpět k Thompsonovi a ve stejnou chvíli jako on jej měl natažen.

Hráčova tvář prozrazovala bezmezný úžas, ale pak se stáhla do širokého úsměvu, jenž přešel v dunivý chechot.

„U všech čertů! Ty nejseš žádnej kočí, ty seš kouzelník, hochu!“ – Nyní se ušklíbl muž z Missouri.

„Bohužel na tebe nemám čas, Bille. Vidíš, koně mám zapřáhnutý. Solong!“ Chtěl se obrátit, ale ještě zahlédl, jak na něj Bili vyrazil.

Nedošlo k žádnému velkému boji.

Billův direkt zasvištěl nad skloněnou hlavou protivníka.

Zato ohnutý, tvrdý levý hák Wyatta Earpa trefil přesně cíl.

Neurvalým chlapem to pořádně zamávalo. Zarazil se a rozhodilo mu to ruce. Jakoby přes mlhu před sebou viděl šlachovitou postavu kočího, který říkal:

„Povídal jsem ti přece, že nemám čas. Tvůj bratr mě ve městě už dost zdržel.“

Tahle věta opět probudila v Texasanovi bojovnost.

„Ben?“ zadunělo v něm. „Ty zatracenej skunku, rozdal sis to s Be-nem – a eště žiješ! Nebesa! To hned musím napravit!“

Natáhl obě paže, roztáhl prsty a chňapl po Missouřanově krku.

Ale to bylo to poslední, co mohl Bili Thompson na dlouhé hodiny udělat.

Ty dvě rány pěstí, které krátce po sobě detonovaly na jeho bradě, jej téměř nadzvedly. Podivně pomaličku přepadl hráč na záda. Při pádu škrtl hlavou o okraj studny…

Šedovlasý Jim Duffy sledoval potyčku mezi těmi dvěma muži téměř bez zájmu.

Když Bili ležel na zemi, stařík zamrkal a kýchl. Pak pomalu vykročil k Wyattovi. „Tomu říkám jasná řeč, pane Earpe.“ Wyatt přikývl. „Bohužel to bylo nutný.“

Vzal si klobouk, přejel loktem přes dýnko, vytáhl z kapsičky u vesty dlouhý doutník a škrtl sirkou o podrážku. Stařík s chutí nasál vůni dýmu.

Aniž by se na něj Wyatt podíval, jeden doutník mu podal. „Mohl byste pro mě něco udělat, Duffy?“

Starý muž odkousl špičku doutníku, také si škrtl zápalkou, zhluboka natáhl dým a skrz modrý obláček se zeptal: „A co?“

„Dovézt dostavník do Russelu.“

„No, když myslíte.“ Wyatt přikývl.

„Vezměte si kabelu, zbraně a vyrazte. Kára je prázdná. Nemusíte chránit nic kromě sebe.“

„A koně?“

„Ty poběžej samy. Kde máte svýho?“

„Naproti, pod stříškou. Je to šiml. Nemá moc rád horko.“

Wyatt osedlal koně staničního hlídače, chvíli se díval za odjíždějícím dostavníkem, objel hospodářskou budovu a pomalu vyrazil směrem k východu.

Byla už tma, když dorazil k prvním domům Ellsworthu. Schválně jel pomalu, aby si ho nikdo z místních nevšiml.

Main Strett byla plná. Kovbojové doslova zaplavili město.

Wyatt sestoupil z koně a sunul se masou mužů. V jedné klidnější boční uličce vedle Smokyho saloonu přivázal vypůjčeného šimla.

Vtom se mu zdálo, že nevěří vlastním očím: polootevřeným oknem saloonu spatřil v nějaké místnosti několik mužů. Jedním z nich byl Peshaur.

Tentýž GeorgePeshaur, jehož v poledne odevzdal do vězení. Co se stalo? Že by kovboj utekl sám? Nebo ho vysvobodili jeho lidé?

A co bylo s vrahem, Benem Thompsonem? Wyatt přehodil otěže přes zábradlí a vydal se směrem na Main Strett.

Vtom mu cestu zkřížil malý muž.

Wyatt ho chytil za rukáv a přitáhl jej k sobě jako malé dítě: „To jsem já, Wyatt Earp! Co se stalo?“ Muž s červeným nosem zíral na kočího.

„To jste vy? Jak je to možný? Jak jste se tady vzal? Myslel jsem, že jste odjel do Russelu…“

„Peshaur je volnej,“ řekl Wyatt. „Jo. Starosta ho musel pustit.“

„Musel?“

Malý muž si posunul klobouk do týla a odtrhl si propocenou košili z těla.

„Jo – neměl jinou možnost.“

„Kde starosta bydlí?“

„Tady, na konci týdle uličky. Předposlední dům vlevo.“

„Dík,“ řekl Wyatt, otočil se a rozběhl se za starostou. Malý muž mu běžel v patách. Měl co dělat. Ztěžka popadal dech. Starosta stál ve dveřích. Velkýma očima hleděl na Wyatta. „Co vás přivádí do Ellsworthu? Já myslel, že jste už dávno na cestě do Russelu?“

„Dostavník je na cestě do Russelu. Já jsem se jen chtěl přeptat na ty dva zatčené, starosto.“

Miller suše polkl. Pohlédl na malého muže za Earpem.

Muž z Missouri tvrdě pravil: „Peshaur je na svobodě!“

Starosta přikývl. „Jo. Je volnej. Musel jsem ho propustit. Donutilo mě k tomu patnáct kovbojů a jejich bouchačky.“

„A Ben Thompson?“

„Ten eště sedí!“ pospíšil si starosta s vysvětlením. „Když honáci chtěli, abych ho pustil, řekl jsem jim, že je to vrah a připomenul jsem jim, že za vysvobození šerifova vraha je taky šibenice.“

Wyatt se obrátil na starostu.

„Poslouchejte, pane. Peshaurovi lidi toho hráče ještě dnes v noci vysvoboděj. To je přece jasný.“ Miller pokrčil rameny. „Já nevím…“

„Samozřejmě je to jasný!“ vykřik mrňous, jemuž dal příchod muže z Missouri křídla. „Ta banda Thompsona tutově dostane ven. Vo tom není žádnejch pochyb. Potmě nebude nikdo z nich k poznání.“ „Přesně,“ přitakal Wyatt. „A proto zajatec zmizí.“

„Co chcete udělat?“ pokrčil starosta čelo. „Chcete ho snad zabít?“

Wyatt se zašklebil. „Zasloužil by si to! Ale já nezabíjím bezbranný.“

„Tak co uděláte?“

„Schováme ho někde ve městě.“ Miller udělal zoufalý obličej a přitiskl obě ruce na prsa. „U mne ne! Nejsem přece šílenec, abych tady toho chlapa ukrýval!“

„Kdo to po vás chce?“ pravil muž z Missouri pohrdlivě. „Já už najdu muže, kerej má dost odvahy a dokáže bojovat ve jménu zákona.“

„Určitě!“ řekl malý muž. Wyatt na něj pohlédl.

„Pane, měl byste vy snad bezpečnou místnost, ve který by bylo možný banditu na určitou dobu schovat?“ Malý muž vypjal hruď.

„Samozřejmě! Mám pro ten účel dokonce vynikající místnost! Vzadu v mý stáji je komora na krmení, ze který by neutek ani lev. Je z kamene, bez voken a má těžký dveře z trámů. Výtečný vězení.“

„All right,“ řekl muž z Missouri.

Tři muži se vydali na cestu.

V šerifově úřadovně nerozsvěceli. Wyatt si od starosty vzal klíče. Zaslechl, jak Thompson vyskočil z pryčny.

„No to je dost,“ křikl bandita. „Už bylo na čase!“

„Psst!“ sykl Wyatt, vzal ho za paži a vedl jej zadními dveřmi ven na dvůr.

Tam teprve hráč poznal muže, který jej dostal do vězení. „Ty?“ procedil překvapeně skrz zuby. „Jo, já.“

Thompson se zastavil. „Kam mě to vedeš?“

„Na bezpečný místo.“

„Ses zbláznil? Město je plný kovbojů. Všechno lidi, co stojej za Gegem Peshaurem. Roztrhaj tě na kusy, když tě se mnou uviděj, Ear-pe!“

„Neuviděj nás, uklidni se. A pojď už konečně!“ Bandita se zhluboka nadechl a chystal se zarvat, ale jeho výkřik zadusila tvrdá rána pěstí. Thompson se na místě složil.

Malý muž s červeným nosem vyrazil a okamžitě mu spoutal ruce za záda.

„To bysme měli. Panebože, to teda byla pecka!“ Wyatt se rozhlížel. „Kde je starosta?“

„Tady,“ ozval se od vrat váhavý hlas. „Pojďte sem, musíte ho se mnou vodnýst!“

„Nemůže vám s nim pomoct pan Black?“

„Ne, pan Black nás povede a bude votevírat dveře!“ rozhodl Wyatt. „Tak už konečně pojďte a popadněte ho!“

Cervenonosý Black je dovedl uličkou na dvůr a dál do stáje.

Bennie Thompson se právě vzpamatovával, když za ním zapadla závora kamenné místnosti.

Starosta si uvolnil límeček.

„Moc dobře mi z toho teda není, to vám povím, Earpe. Je to moc vošklivá historie. Přijde Bili Thompson a bude bráchu hledat.“

„To určitě udělá. Potkal jsem se s ním na přepřahací stanici. A řekl jsem mu, že jsem se tady s Benem setkal. Určitě už je tady.“

Miller mu skočil do řeči: „Cože? Vy jste mluvil i s Billem Thompsonem?“

Wyatt přikývl.

„Ten kdyby věděl, že jste to byl vy, kdo dostal Bena do vězení, tak by vás rozcupoval!“

„Pokusil se vo to, aniž by to vo mně a vo Benovi věděl.“ „A-?“

V tu chvíli se ozvala ohlušující detonace. Do uličky vlétly úlomky kamení a dřeva. Wyatt se rozběhl ke vratům. „Co to bylo?“ zeptal se Miller třesoucím se hlasem. „Šerifova úřadovna!“ odvětil Wyatt klidně.

„To si vážně myslíte, že kovbojové chtěli Bena Thompsona vyhodit do vzduchu?“ zeptal se Black muže z Missouri.

„Ne. Jenom strhli jednu stěnu. A zaručeně tak, aby se Benovi nic nestalo, kdyby tam ještě byl.“

Wyatt se s odvážným malým mužem a se starostou rozloučil. Právě chtěl odvázat svého koně, když ze saloonu zaslechl Peshaurův hlas:

„Takže to nebylo k ničemu. Ben nás předběh.“

A pak najednou uslyšel hlas Billa Thompsona.

„Stejně je to divný. To přece není styl mýho bráchy, aby se jen tak zničehonic vypařil. Koho by se měl bát? Starosta je zbabělec, ten se mu nikdy nepostavil. A kdo jinej by ho moh zadržet?“

Peshaur namítl: „Ten pošťák, ten mizera Earp! Ten má na to pekelný nervy!“

Thompson se zlostně zasmál: „To teda jo.“

A rozhovor se za chvíli točil kolem jiných věcí.

Muž z Missouri už seděl v sedle, když zaslechl, jak Peshaur říká:

„Tak, Lade, přiveď toho rančera.“

Wyatt ihned sklouzl ze sedla a přitiskl se ke stěně. Škvírou v okně uviděl, jak dovnitř přivedli vysokého, asi pětačtyřicetiletého muže. Měl na sobě šedý oblek a široký klobouk.

Geg vykročil proti němu.

„Zdravíčko, pane Roopere. Doufám, že je všecko v pořádku. Takže jste teda říkal, že Cliff Benston nahoře v Montaně platí pětadvacet babek zajeden kus texaskýho dobytka?“

Rančer měl ostře řezanou, vážnou tvář.

„Jo, přesně tak. Tudle cenu dává za každej kus, protože tam nahoře je dobytek vzácnej. Lidi tam platěj za maso neskutečný prachy.“

„Tak fajn,“ rozhodl Peshaur. „Vy jste ten kšeft zprostředkoval. Do-hodnutejch bylo pět set babek, Tady je polovina. Zbytek dostanete nahoře v Montaně. All right?“

Rančer přikývl. „All right.“

„Fajn, můžete ject. Vyřiďte Benstonovi, že jsme na cestě.“

„S kolika kusama?“ vyzvídal rančer. „Se dvěma tisícema.“ Rpoper se zamračil.

„Říkal jsem vám přece, že je to šílenství. Tak velký stádo nikdy nedostanete přes průsmyk a ani přes propasti. To už vyzkoušeli jiný chlapi před váma. Vemte si tři sta kusů, a když se vám jich povede převést půlku, máte i tak slušnej kšeft.“

Peshaur se špinavě zašklebil.

„Jo, to by byl slušnej kšeft – ale můžu udělat lepší. A já udělám lepší, pane Roopere. Vemu dva tisíce kusů!“

Rooper si nasadil klobouk. Ještě než stiskl kliku u dveří, zeptal se: „Ta zvířata jsou vaším majetkem, pane Peshaure?“

Texasan se zamračil.

„Co má ta otázka znamenat, rančere?“

„Benston by rád věděl, vodkaď jsou zvířata, který kupuje.“

Peshaur vytáhl z vesty napudrovaný doutník a zapálil si. Pak řekl: „Jo, všecko to jsou moje zvířata. Prvotřídní, silný Longhorni z Pan-handlu…“

Rooper odešel.

A vlastně měl odjet už i Wyatt. Proč by ho měly zajímat Peshauro-vy obchody? Ale zůstal. Ta poslední odpověď, kterou dal rančerovi, se mu nějak nezdála.

A sotva rančer odešel, řekl Peshaur posměšně:

„Kdyby věděl, vodkaď ten dobytek dovopravdy je, asi by měl po kšefte!“

Ostatní muži se rozchechtali s ním.

Thompson pravil: „A fakt chceš přes hory převést dva tisíce kusů, Gegu?“

„Zkusím to.“

„Nebudeš mít štěstí. Rooper měl pravdu, stezky jsou často neprůchodný. Můžeš mi věřit. Jednou jsem jel přes Teccu s Benem. A řeknu ti, že to bylo krutý.“

„To je fuk,“ řekl Peshaur tvrdě. „Ty zvířata mě nestály ani cent. Za poslední tejdny je sehnali Jeff Callagan a Charly McIntosh. Stádo je už na cestě. Ani bych ho už nestačil zastavit. A upřímně řečeno, je mi fuk, kolik kusů cestou zajde. Důležitej je kšeft. Na každým kusu vydělávám dvacet procent. A jestli Benston vážně zaplatí pětadvacet babek za kus, vydělávám na sto kusech 2500 dolarů. A protože dělám jenom se dvěma chlapama, je to velkej kšeft. Honci dostanou normální plat. No, hochu, to bude kšeft všech kšeftů…“

Vtom se otevřely dveře a vstoupil rančer.

„Peshaure, není to zrovna fajnový, když člověk poslouchá za dveř-ma, ale já to udělal. A jsem rád, že jsem to udělal!“ řekl a hodil na stůl svazek bankovek. „Tady jsou vaše prachy, příteli. Vod toho obchodu vodstupuju. Lidi v Montaně holt budou muset žít eště chvíli bez hovězího.“

A odešel.

V místnosti nastalo ticho. Pak se Geg Peshaur rozesmál.

„Dyť si teď sám vykopal hrob, ten blázen!“ vykřikl divoce. „Ty prachy bys mu přece tak nebo tak sebral, co?“ šklebil se Bili Thompson.

„Jistě. Ale až nahoře v Montaně.“

„A co chceš teď udělat?“,‚ Abe

„Clinholm?“ chtěl vědět bratr vraha Bena Thompsona. „Myslel jsem, žes ho poslal za tím Earpem?“

„Jo, ale brzy se vrátí. A pak dostane novej úkol,“ řekl kovboj a ošklivě se usmál. „Stádo potáhne dál. Co mě by mělo zajímat, že nějakej prostředník přijde cestou vo kejhák? Rooper je přítel toho Benstona. A ten ho požádal, aby sehnal chlapy, který se nebojej čerta ani ďábla. A já jsem jejich šéf. To jsem Rooperovi říkal.“

„Tys ho potkal nahoře v táboře?“

„Předevčírem k nám přijel a mluvil s Eddie Cramerem. A protože se s ním znám, hned jsem mu řek, že mám volný stádo. Stádo a parm, která ho může hnát. Rooper nabíd pětadvacet babek za kus. A bylo

to.“

Thompson přikývl. „Pak se ale postarej, aby se Clinholm rychle vrátil,“ jinak ten rančer eště ztropí nějakej povyk.“ Peshaur se zašklebil.

„Povyk? Kde? Hoši v saloonu jsou vožralí. A kromě toho jsou to moji kámoši. A ty krysy ze zdejšího města jsou zalezlý. Jedinej vlk mezi nima byl ten chlap z Missouri. Clinholm se mezitím postaral, aby už neštěk…“

Wyatt měl nejvyšší čas, aby zmizel. To, co zaslechl, jej naplnilo velkou starostí. Velkou starostí o Jima Duffyho, který místo něj vezl dostavník do Russelu.

Wyatt nasadil šimlovi ostruhy a vyrazil z města.

Wyatt pobízel starého šimla. Nechtěl ho uštvat k smrti a občas tedy udělal pauzu. Zvíře nakonec požadovalo přestávku na odpočinek stále častěji a ve stále kratších odstupech.

Bylo už dlouho po půlnoci, když Wyatt zvedl otěže.

Šiml kráčel jen pomalu kupředu a pak se zastavil před mužem, ležícím mezi stopami kol vozu na cestě.

Wyatt sklouzl ze sedla. Poklekl k bezvládnému tělu.

Byl to Jim Duffy.

Kulka jej zasáhla vlevo v zádech a asi ho shodila z kozlíku. Dostavník nebylo nikde vidět. Wyatt vstal a otřel si tvář. Nyní si dělal hořké výčitky, že nepokra

čoval v cestě do Russelu sám. Tou výměnou vehnal starce rovnou do náruče smrti.

Avšak nešlo v tomto případě o jednu z oněch podivných náhod, které nechaly muže z Missouri naživu? Musel zemřít další nedůležitý muž, aby mu umožnil dál žít. Osud si vybral Wyatta Earpa, aby žil a působil v této drsné zemi po dlouhá léta.

Ne, o tom Wyatt v tu chvíli neuvažoval. Smrt starého poštovního kočího se jej hluboce dotkla.

Když opět vyskočil do sedla a pustil se směrem na Západ, přísahal si, že si neodpočine dřív, dokud nenajde muže, který starému Jimymu Duffymu prohnal smrtící kulku zády.

Kulku, která měla patřit jemu. Tato skutečnost jeho přísahu jen potvrzovala.

Jeff Collins, šéf Overland Company, která vlastnila poštovní trasu mezi Abilene a Colemanem, si vytíral z očí spánek, když k němu muž z Missouri přišel.

„Wyatte! Tady jste! Co se stalo? Koně dorazili pozdě večer sami!“

Wyatt podal zprávu o tom, co se přihodilo.

Jeff Collins, padesátiletý muž, se zvedl z křesla a pronikavě na Wyatta pohlédl. Rukama se opřel o zelenou desku psacího stolu.

„Měl jsem vás za použitelnýho chlapa, Earpe. Každopádně za chlapa, na kterýho je spoleh. Vidím, že jsem se sakra splet. Jistě, Jim Duffy byl zkušenej kočí a určitě by sem ten dostavník bezpečně dovez. Jo, jsem si jistej, že by to moh dělat klidně eště dobrejch pár let. Ale já jsem dal jeho džob vám, Earpe. A vy jste si ho svévolně vyměnil s Duffym. Neptám se, jestli vás vo to požádal, protože vim, jak měl svůj kozlík rád…“

„Ne, tak to nebylo!“ přerušil ho Wyatt. „To já jsem ho vyzval, aby sem dostavník dovez…“

„Protože vás zajímaly vaše revolverový kšefty!“ pravil Collins ostře „Já to tušil, Earpe. Je ve vás a ve vašich vočích něco, co v sobě maj lidi, kerý žijou z rychlosti svého koltu. Asi to ve vás do dneška jen dřímalo, a teprve teď se to probudilo. Jste pistolník, Earpe…“

„Pane Collinsi!“ řekl Wyatt a přistoupil ke stolu svého šéfa.

„Ale jo, Earpe. Už delší dobu jsem se toho obával. Jste vynikající střelec a baví vás střílet a zabíjet lidi. Nemusíte se snažit. Prokouk jsem vás. Třeba za to ani nemůžete. To je snad osud…“

Wyattova dobronzova opálená tvář ztmavla.

„Mýlíte se, pane Collinsi. Lidé v Ellsworthu byli v nouzi. Považoval jsem jen za svou povinnost, abych se jich zastal. Zákon…“

„Ach jo, zákon!“ křikl šéf poštovní přepravy. „Co se staráte vo zákon? Vy nejste šerif! Co vás teda sakra zajímá nějakej zákon? Vy jste měl zůstat dřepět na kozlíku!“

„Jistě,“ pravil Wyatt dutě. „Pak bych ležel na silnici tváří k zemi jako ten stařec…“

Otočil se a šel pryč.

Muž, který v prvním šedém ranním světle dorazil do Ellsworthu, měl už jen málo společného s kočím, který sem přijel včera v poledne na dostavníku.

Ve tváři mladého muže se cosi změnilo. Kolem úst měl tvrdý, ostrý rys.

Wyatt vjel do usedlosti malého krejčího Sama Blacka. Přesvědčil se, že Ben Thompson je ještě v zajetí. Pak, když mu Black sdělil, že se šéf kovbojů usadil v City hotelu, vyhoupl se zpět do sedla a vyjel na Main Street.

Nahoře na fasádě velké dřevěné stavby zazářil první oranžový sluneční paprsek. Wyatt Earp sestoupil před stepwalkem a posadil se na schody před City Halí.

První člověk, který ho spatřil, byl kovář. Přicházel po ulici s vyhrnutými rukávy a zarazil se. Okamžitě poznal, že mladík je někdo jiný, než byl včera. Že se vrátil, aby srovnal své účty.

Když kovář viděl, že muž z Missouri nespouští oči z fasády protějšího hotelu, šel dál.

Geg Peshaur nedokázal říct, co ho v tu hodinu přitahovalo k oknu, ale vstal a ospale a bos k němu přešel.

Když naproti na schodech spatřil toho muže s tvrdýma očima, stáhl hlavu zpět jako dravý pták a vyvalil oči.

Viděl dobře? Nebyl to ten chlapík z Missouri, co ho Abe včera v noci vyřídil?

K čertu! Bez pochyby to byl on!

Kovboj se otočil, otřel si ospalé oči a ještě jednou se podíval.

Skutečně. Pochybnosti byly vyloučeny. Muž, který seděl naproti na schodech a díval se na hotel, nebyl nikdo jiný než Wyatt Earp.

Honák George Peshaur měl najednou sucho v ústech. Vrátil se do pokoje a pomalu se oblékal.

Pak zašel k Billu Thompsonovi.

Hráč se vztyčil na posteli.

„Co se děje?“

„Je dole.“

„Kdo?“

„Wyatt Earp.“

„Ty ses zbláznil!“ řekl Thompson a otřel si obličej.

„Vůbec ne. Jdi k voknu a podívej se sám. Sedí na schodech City Hallu a čumí sem.“

Thomson vyskočil z postele. Než však přešel k oknu, podíval se na kovboje a zeptal se:

„Měl jsem za to, že ho Clinholm vyřídil?“

„Jo, já taky.“

Hráč se najednou rychle oblékal.

Peshaur na něj zamyšleně hleděl. Najednou řekl:

„Na koho asi čeká?“

Thompson pohodil hlavou.

„Hej, máš snad z toho bastarda strach?“

Peshaur se zašklebil. „Ne, já ne.“ A šel ven z místnosti.

V pokoji, jehož okna směřovala do dvora, se v tu chvíli s maximální pečlivostí oblékal jakýsi muž.

Peshaur chvíli klepal na dveře. Muž si mezitím připevnil nábojový pás a uvolnil kolt v pravém pouzdře.

„Vstupte,“ řekl tiše.

Kovboj vstoupil.

„Ahoj, Abe – vyspalej?“

Muž s vápenatou tváří krátce pohlédl na příchozího, přivázal si úzké řemínky od pouzdra ke stehnu, sebral z nočního stolku pár svět-ležlutých kožených rukavic, natáhl si je a beze slova minul Peshauera, kráčeje po chodbě ke schodišti.

Kovboj jej následoval.

„Nemluví se mnou, ten ušlechtilý pan Clinholm,“ žertoval Peshaur. „Ale von tě ten splín přejde, amigo, až ti povím, kdo na tebe čeká venku.“

Clinholm kráčel dolů po schodech.

„Tam venku sedí chlap, co přelstil Bennieho Thompsona a zbil Bil-la! Ten samej chlap, co mě posadil do vězení, chlap, kerej se postavil třiceti kovbojům. Ten samej chlap, cos ho včera večer vodrovnal!“

Kovboj ty věty vypálil jako rány z pistole.

Abe Clinholm zvolna přibrzdil a zůstal stát. Pomalu otočil hlavu a pohlédl na kovboje svýma chladnýma rybíma očima. „To není pravda,“ řekl chraptivým, mírně nosovým hlasem. Peshaur vytrčil hlavu jako dravec.

„Ale jo, je to pravda. Sedí naproti na schodech City Hallu. Je to chlap, cos ho včera netrefil.“

Clinholm sklonil hlavu a zvolna se vrátil o tři schody výš. Těsně u kovboje se zastavil.

„Řekněte to ještě jednou, pane Peshaure. Abe Clinholm ještě nikdy nikoho neminul.“

Honák se bez respektu rozchechtal.

„Ale tentokrát jsi pálil vedle, brácho! Jo, to se holt v rozrušení vob-čas stane každýmu.“

„Mlčte, pane Peshaure. Dobře víte, že jsem vždycky klidný.“

„Pane! Už když to slyšim!“ nadával honák krav. „Já ty tvoje fajnový způsoby nesnáším, Abe. Říkej mi Gegu jako vostatní. Nejsem žádnej pán. Jako ty. Voba jsme špinaví psi, voba! Na tom nic nezměníš. Tam na Východě, kde se takle voslovujou, nás nemaj zapotřebí. Takže žijeme tady, ve špíně, ty se svým koltem a já s bičem. V tom neni žádnej rozdíl.“

Clinholmovy oči zůstaly bezvýrazné.

„Mezi vámi a mnou existuje značný rozdíl, pane Peshaure. A teď mě nechte v klidu posnídat. Vaše snídaně se zřejmě skládala z několika sklenic whisky. Jinak si neumím vysvětlit, že tak brzy ráno vidíte duchy.“

Majitel City Hotelu Glenn Powell si muže na protějším schodišti také už všiml. Viděl ho z okna své kanceláře. Zavolal správce budovy, obrovitého černocha, a přikázal mu: „Tome, toho chlapa tam naproti nespouštěj z vočí.“

„Yes, massa.“ Černoch vycenil velké bílé zuby a zmizel.

V Humpyho Barber Shopu stáli první ranní zákazníci za záclonou a pozorovali muže na schodech.

Holohlavý, tlustý Pat Howland si podrbal nos a strčil do mladého Eda Lambrageho. „Hej, Ede, tady bude veselo.“

Lambrage pokrčil rameny. Coby školníkova syna jej ta věc moc nezajímala. V duchu byl u Nancy Millerové, starostovy dcery. Tento mladý blonďák netušil, že ještě během této hodiny bude muset zemřít.

V General Storu Franka Holborna, přímo vedle City Hallu, stálo několik žen. O překot štěbetaly. „To je hrůza!“

„Proč nikdo nic neudělá?!“

„Tady v tom městě to de od desíti k pěti!“

Jedna hubená žena pravila: „Město bez strážce pořádku je jako svět bez Boha!“

Frank Holborn přikyvoval. Stál za záclonou a spolu se svým účetním Johnnym koukali dolů na muže na schodech.

Naproti, vedle City Hotelu, stál dům doktora 0’Connora. Lékař, postavou obr, se šedivými vlasy a knírem jako mořský lev, pokuřoval z doutníku. Palec pravé ruky měl zastrčen za vestou a pokyvoval hlavou.

„Je to prostě k pláči!“ procedil přes zuby s doutníkem.

„Nechoď k oknu!“ okřikla ho manželka, křehká, asi čtyřicetiletá brunetka. „Toho člověka přestal bavit život, jinak by se nevracel.“

„Tomu ty nerozumíš, Peggy. Jim Bleasdale mi právě vyprávěl, že zastřelili starého Jimmyho Duffyho. Sestřelili ho z kozlíku, devět mil před Russelem. Kulku dostal do zad!“

„A proto se ten muž vrátil?“ zeptala se žena.

„Ano,“ pravil doktor. „A zatraceně – nemůžu si pomoct, je to po mnoha letech zase chlap, který mi imponuje.“

„Imponuje?“ zeptala se ho manželka hořce. ‚A bude ti imponovat, až ti bude ležet rozstřílený na stole v ordinaci?“

Lékař vyfoukl dým nosem, vzal z věšáku klobouk a vyšel ven. Přešel přes ulici a zastavil se před Wyattem Earpem.

Poštovní kočí k němu ani nevzhlédl. Nadále nespustil oči z hotelu.

Doktor odhodil nedopalek doutníku.

„Poslouchejte, Earpe, jestli budete někoho potřebovat, vzpomeňte si na mě.“

Muž z Missouri mu věnoval krátký pohled.

„Díky. Na to nezapomenu.“

Doktor se otočil a kráčel zpět ke svému domu.

Mezitím bylo už půl osmé. První sluneční paprsky rozehřívaly Main Street, zbarvovaly nehezké fasády domů po obou stranách ulice a dávaly jim příznivější světlo.

V hale City Hotelu v tu chvíli vstal bledý pistolník, posunul si klobouk více do čela, tisíckrát naučeným pohybem uvolnil pravý kolt v pouzdře a vykročil ke dveřím.

Majitel hotelu mu vyšel vstříc.

„Pane Clinholme, byl bych vám vděčný, kdybyste hotel opustil jiným vchodem.“ Pistolníkova tvář se ani nepohnula. „Kde je pan Peshaur?“

„Opustil hotel vchodem, který jsem doporučil i vám.“

„A Bili Thompson?“

Hoteliér měl zvláštní nepříjemný pocit v ústech, když zaslechl to jméno, ale zdvořile odvětil „I tento pán již opustil náš hotel.“

Pistolník měl náhle v koutcích očí posměch. Takže ho nechali napospas, zřejmě měli z toho muže tam venku veliký respekt.

Pak Clinholmova tvář ztuhla. Zkameněla natolik, že se Glenn Powell vyděsil. A když pistolník otevřel velké dveře na ulici, byla jako ze zatvrdlé sádry.

Bylo hodně párů očí, které sledovaly pistolníka, jak vychází před hotel, a které viděly, jak muž naproti vstal ze schodu.

Ruce drobného holiče Kida Humpyho, jež držely břitvu, se roztřásly.

Obchodník Holborn zadržel dech. A doktor O‘Connor se kousl do rtu.

Vzduch se nad Main Street zastavil. I čas.

Abe Clinholm přešel přes stepwalk ke schodům. Jeho bezvýrazné rybí oči visely na postavě muže, stojícího zhruba osm yardů před ním.

Wyatt Earp stál zcela klidně. Šlo o první velký souboj v jeho životě. Jistě, už se zapletl do všelijakých přestřelek, kdy i on sám střílel, ale ještě nikdy nestál v takzvaném „tichém“ gunfightu tváří v tvář, muž proti muži.

Vteřiny odtékaly do věčnosti ošklivě dlouho.

Clinholm si změřil mladíkovu postavu. A jeho chladné oči nabraly překvapený výraz, když spatřil, že jeho protivník má ruce založené na prsou.

„Clinholme!“ křikl muž z Missouri. „Čekal jsem tady na tebe. To tys zabil Jima Duffyho!“

V pistolníkově tváři se nepohl ani sval. Bezbarvá bledá tvář jako by ještě o něco více zbledla.

Muž z Missouri zvolal: „Trefils nepravého, Clinholme! A já jsem se vrátil, abych si s tebou promluvil vo smrti mýho přítele Jima Duffyho!“

Pistolník otevřel ústa. Vypadalo to, jakoby se rozbila sádrová maska:

„Nemám, o čem bych s tebou hovořil, Earpe.“

„Ale zastřelit jsi mě chtěl? A místo mě jsi dostal jednoho starýho chudáka. Střelils ho do zad, Clinholme. Seš sprostej vrah!“

„Řekls vrah, Earpe?“

„Vrah!“ zopakoval muž z Missouri tak zřetelně, že ho bylo slyšet na padesát yardů. Střelec vysunul bradu.

„To byla urážka – poslední urážka, jakou jsi v životě řek!“ Nyní musela přijít výzva: „Tas!“ Ale pak by měl kolt v ruce hned i pistolník.

Ale ještě než výzva přišla, spatřili diváci, schovám za záclonami, jak muž z Missouri vykročil směrem k pistolníkovi. „Stát!“ vykřikl Clinholm překvapeně. Wyatt Earp kráčel dál. „Stůj!“ chraptivě řval pistolník. Ale muž z Missouri šel dál.

„Stát!“ pistolníkův hlas zněl přes celou ulici. A hned poté rukou ve žluté rukavici sáhnul po koltu.

Lidé za okny zadržovali dech. Všichni viděli pohyb Clinholmovy pravé ruky, jak se přilepila ke koltu.

S nevyslovitelně zděšeným výrazem zíral pistolník do ústí hlavně v protivníkově ruce.

Nikdo neviděl, co se vlastně stalo. Skutečností však bylo, že muž z Missouri měl náhle v levé ruce kolt a že mířil přesně na pistolníkovu hruď.

Pokud byl Clinholm předtím bledý, byl nyní jako stěna. Vodnaté oči zíraly na mladíkův kolt. Pak se zkoumavě zahleděly do Earpovy tváře.

Wyatt před ním nestál ani tři yardy. Clinholm promluvil:

„Ne!“ zachrčel. „Ne – to není pravda! Ty… nemáš v ruce žádný kolt! Tys nebyl rychlejší než já…“

Chladné zděšení, nechápavost a nezměrné překvapení se odráželo v očích profesionálního zabijáka. Tohle byla krutá chvíle: někdo byl lepší než on!

To se zničehonic objeví obyčejný poštovní kočí, počká si na něj před domem a pak ho docela chladnokrevně vyřídí. Pohled muže z Missouri spočíval na Clinholmově ruce u koltu. „Dej ruce nad hlavu!“ přikázal tiše. Clinholm se nepohnul. „Ruce vzhůru, Clinholme, vobě dvě!“

Hrozivý podtón v mladíkově hlase pistolníka přinutil, že zvedl ruce alespoň do výše prsou.

Wyatt k němu okamžitě vykročil, vytrhl oba jeho kolty z pouzder a hodil je na ulici.

Clinholm neustále sledoval velký revolver v protivníkově pravačce. Kamkoliv s ním Earp pohnul, pistolníkův pohled šel za ním. Byla to první ruka s koltem, která ho porazila. Jeho vlastní kolty ležely v prachu cesty. A tím byla síla Abeho Clinholma zlomena. Bez revolveru byl ničím, nýmandem, nepoužitelnou nickou. V tu chvíli to s hrůzou pociťoval.

Wyatt jej popadl za paži a posunul kupředu.

Rovnou směrem k šerifově úřadovně.

Noční výbuch sice poškodil stěnu budovy, ale stěny cel nepoškodil. Pistolník Abe Clinholm se tak octl v cele, ve které včera seděl Ben Thompson.

Ale tahle horká hodinka nebyla ještě u konce. Když muž z Missouri vyšel na ulici, utíkal mu v ústrety doktor. „Všechno v pořádku?“ zeptal se, když stál vedle Wyatta. Earp přikývl, a když se pootočil, spatřil na rohu šerifova domu postavičku krejčího Blacka. Malý muž se na něj křenil. A pak se to stalo.

Wyatt, jenž kráčel k hotelu, aby si to rozdal s Peshaurem, se náhle prudce otočil a jeho revolver zařval.

Přes balustrádu vedlejšího domu přepadlo tělo nějakého muže. Puška, kterou držel, dopadla na zem vedle něho.

Všechny oči na něj pohlédly.

Byl to Bili Thompson.

Byl mrtev.

Doc O’Conner ho ani nemusel prohlížet.

Wyatt Earp stál čtyři yardy před stepwalkem hotelu, a vtom se rozpoutalo peklo. Z hotelových oken, ze střechy, zpoza nedalekého rohu – odevšad se ozývala střelba.

Muž z Missouri se jedním skokem octl za nosným trámem.

Čtyři muži, které Geg Peshaur rozestavil, nebyli mistrovskými střelci, ale pálili ostošest.

Kulka, kterou vyslal šestadvacetiletý texaský kovboj Owen Brastrup, se odrazila od kovového štítu se jménem majitele hotelu, zabzučela křížem přes ulici a roztříštila sklo v okně Barber Shopu.

Ed Lambrage, stojící za ním, se tiše složil. Zbloudilá kulka jej zasáhla smrtelně.

Tlustý Pat Howland si přejel rukou přes pleš.

Doktoru O‘Connorovi kulka roztrhla kůži na rameni. Nadávaje vběhl do domu, ke zděšení manželky strhl ze stěny winchestrovku a vystrčil hlaveň z okna.

Ve stejný okamžik spadl na ulici dlouhý, uprášený chlapík.

Vinou kulky ze zbraně muže z Missouri.

Ale zbývající tři střelci pálili ze zálohy dál jako zběsilí. Tihle tři byli v hotelu, pokud se počítá i kovboj Jefff Hutkins, který ležel nahoře na střeše.

Wyatt se pod stepwalkem odplazil k ústí uličky, opustil úkryt, nabil kolt novými náboji, tasil i pravý kolt a k úděsu pozorovatelů vyskočil přímo na ulici.

Byly to přesně tři rány, které bezmyšlenkovitě vypálil. Tři bleskové výstřely.

A zbraně zákeřných střelců zmlkly.

Obyvatelé Ellsworthu na tuto odvážnou přestřelku nikdy nezapomněli. To, co osamělý muž, cizí poštovní kočí, dokázal ráno dne 19. srpna 1872, vstoupilo do historie. Tento příběh bude vyprávěn ve stovce knih. Spisovatelé si ho budou přikrašlovat a děti z Ellsworthu budou při vyprávění pamětníků nevěřícně kroutit hlavou.

Že by se to tehdy skutečně stalo? A byl onen Wyatt Earp skutečně tak rychlý a jistý, tak odvážný a chladnokrevný?

A přece, přátelé, bylo to tak. Dokázal to a byl takový. I když se dnes podobně vypráví o tuctech podobných mužů Divokého západu, takového, jakým byl Wyatt Earp, viděl Západ jenom jednou.

Od této chvíle se jeho jméno neslo přes planiny, daleko přes prérii, nahoru do hor k táborovým ohňům kovbojů a dřevorubců.

V tu chvíli se narodil velký, skutečně historický hrdina Divokého západu. V malém kansaském městě Ellsworthu. Jistě, existovali muži, kteří nezlomně stáli na straně zákona a mnozí, kteří pro něj nasadili život. Ale jenom ve Wyattu Earpovi jediném se sešlo tolik předností najednou.

Ano, o čtyři roky později na sebe dole v Dodge City upozornil muž, který ve střelbě dosáhl téměř stejných úspěchů jako Wyatt Earp. Jmenoval se Doc John Holliday. Přesnost zásahů tohoto nejednoznačného muže byla však jedinou vlastností, jež měl s Earpem společnou. U muže z Missouri se k ní přidružovalo vystupování, zjev, jeho pohled, železná vůle, rozhodnost a síla, a v neposlední řadě i jeho moudrost a spravedlivost.

Přesně v osm hodin nastal ve městě klid.

Mrtvý hráč Bili Thompson byl odnesen pryč.

Čtyři kovbojové, které Wyatt vyřadil z boje, ještě žili. Tři z nich měli prostřelenou ruku, jeden byl zasažen vpravo nahoře do hrudj.

Ze by náhoda?

Ne, to nebyla náhoda.

Z Barber Shopu vynášeli mrtvého Eda Lambrageho, zasaženého zbloudilou kulkou jednoho z kovbojů.

Wyatt se ani příliš nedivil, že Peshaur opustil hotel a zmizel z města jako pára nad hrncem. Uštědřená lekce mu prozatím stačila.

Doc O‘Connor se domníval, že se možná vrátí s nějakými dvaceti muži.

Wyatt zavrtěl hlavou.

„To určitě ne. Nemá na to čas. Ten mizera má za lubem něco docela jinýho.“

A jeho názor byl správný. Peshaur se musel starat o stádo dobytka, jež se už dávno nacházelo na cestě do hor. Město Ellsworth nemělo divokého honáka už nikdy spatřit.

Bylo po poledni.

Vedro jakoby se nad Main Street zastavilo. Nebylo jí dopřáno žádného osvěžení, ani v podobě mírného vánku.

Wyatt seděl ve stínu na verandě šerifovy úřadovny a díval se po ulici směrem na západ, odkud se v oblaku prachu přibližoval povoz.

Poštovní vůz společnosti Overland.

A když se čtyřspřeží zastavilo před poštovním úřadem, z kozlíku seskočil muž, kterého Wyatt dobře znal, majitel poštovní přepravy, Collins osobně. Nenašel nového kočího a musel jet sám, aby dodržel smlouvy s městy.

Vysoký muž zahlédl Wyatta a vykročil k němu. „Ahoj!“

‚Ahoj,“ odvětil Wyatt, ale neznělo to příliš přívětivě. Collins usedl vedle něho. „Nehledáte náhodou práci?“ Muž z Missouri zavrtěl hlavou.

„Ale! Nebuďte tak tvrdohlavej. Byl jste muj nejlepší muž. Trochu jsem to přehnal. Horká hlava. Starej Reep mi včera večer připomněl, jak jste na osamělý trase sám zneškodnil ty tři desperáty, co vás přepadli. Je to prostě tak, Wyatte, já si nemůžu dovolit propustit ani jednoho muže. A tak dobrýho už vůbec ne. Ta včerejší přestřelka byla jistě náhodná, a já jsem si jistej, že po koltu hned tak zase nesáhnete.“

Wyatt vstal a pohlédl na Collinse.

„Mýlíte se, pane Collinsi. Dnes ráno tu byla další přestřelka. Dva lidi přišli vo život a čtyři jsou zraněný.“ Collins pomalu vstal. „Co se stalo?“

„Střílení. Vždyť jsem vám to řek.“ Collins pokrčil rameny. „To se mne netýká. Střílí se všude na Západě…“

„To já jsem střílel,“ dodal Wyatt. „Jednoho jsem sestřelil ze střechy a čtyři další zranil.“ Poštmistrovy oči se rozšířily. „Ne…“

‚Ale jo,“ pravil Wyatt tvrdě. Pak se obrátil a cinkaje ostruhami vykročil k nájemné stáji, kde měl svého poníka.

Doc O‘Connor stál o pár kroků dál. Znal se s Collinsem a nyní se mu přiblížil.

„Propustil jste ho?“

Collins se díval směrem, ve kterém Wyatt zmizel, na vrata nájemné stáje. „Jo, přesně tak.“

Doktor žvýkal zápalku. „Pěkný hlupák,“ zabručel.

„Kdo?“ otočil se k němu Collins.

„Vy!“

„Proč? Je to pistolník!“

Nato doktor položil jednu ze svých lopatovitých dlaní na poštmis-trovo rameno.

„Mýlíte se, Collinsi. Možná bojuje s kolty v ruce a slušela by mu hvězda – ale pistolník to není.“

„Zabil jednoho muže a další čtyři zranil. Sám mi to řekl.“

„A řekl vám taky, jak se jmenoval muž, co ho v sebeobraně zastřelil?“

„Ne.“

„Ten muž se jmenoval Bili Thompson.“

„Cože –?“ řekl Collins a ústa mu zůstala otevřená. „Bili Thompson? To není možné!“

Doktor velkým obloukem vyplivl zápalku na ulici.

„Ale je, Collinsi. Dostal Billa Thompsona. Ten bandita dřepěl na balustrádě a střílel po něm. Všude kolem se rozmístili kovbojové a taky po něm stříleli. Jedna jejich kulka proletěla oknem holičova krámku a zabila jednoho z mužů uvnitř. A ještě něco, abyste věděl, proč se Wyatt vrátil: zatkl vraha Jima Duffyho. Abeho Clinholma.“

„Clinholma?“ vyhrkl poštmistr nevěřícně. „Pistolníka z Kansas City?“

„Přesně tak. Je zavřen támhle v jailu. So long!“ řekl doktor, otočil se a kráčel pryč.

Ve stejnou chvíli vyjel ze stáje muž z Missouri a pustil se směrem na Východ.

Prastarý indián zvedl hlavu, když se jezdec vedle něj zastavil. Jeho hnědé oči pohlédly nejdřív na koně a pak na bílého muže.

Wyatt shlížel na starce oděného v cárech.

„Znáš rančera jménem Rooper?“

Stařec přikývl.

„Kde leží jeho ranč?“

Indián zvedl ruku a ukázal k jihu.

„Musíš jet dvakrát jednu hodinu a pak u červených kopců uhnout na západ. Tam se potkáš s jeho jezdci.“

Wyatt podal starci doutník a ke svému zděšení spatřil, jak ho stařec rozlomil a zastrčil do úst.

Žvýkal, šklebil se a mával za odjíždějícím Wyattem.

Když Wyatt vjel do dvora Rooperova ranče, bylo odpoledne.

U vrat stál světlovlasý mladý muž s tvrdým výrazem ve tváři a šedivýma očima. Posunul si z čela bílý klobouk a změřil si jezdce.

„No, přítelíčku? Kampak?“ zeptal se, nedbale se opíraje o veřeje vrat.

„Chci mluvit s rančerem.“

„Není tady.“

„Pak chci mluvit s předákem.“

„Ten tady taky není,“ šklebil se mladík drze.

Wyatt sesedl a přistoupil k němu. Očima se mu zavrtal do tváře.

„Kde je rančer?“

„Na pastvinách.“

‚A předák?“

„Taky.“

Wyatt odvedl koně k napajedlu a pak se vyhoupl do sedla. „Jak rančera najdu?“

„Netuším. Naše farma je hodně rozlehlá, pane – a váš kůň zatraceně malej.“

Wyatt opustil dvůr a vyrazil směrem na západ. Asi po půlhodině uviděl u malého corralu dva muže, sedící na plotě.

Dojel k nim, pozdravil je a zeptal se na rančera.

Jeden z kovbojů měl zrzavé vlasy a širokou býčí tvář. Nos měl na placku a oči zelené, prozrazující irský původ.

Druhý muž byl starý, měl ošlehanou tvář a nepěstovaný knír, jehož konečky smutně visely kolem úst dolů.

Zrzavý muž pohlédl na starého kovboje.

„Co bys řek, Ede, povíme mu to?“

Oslovený pokrčil rameny.

Pak muž s býčí tváří přikývl. „My to taky nevíme.“

„A kde je předák?“ zeptal se Wyatt. „Ten nemá čas.“

„A proč ne?“

„Musí hlídat tydle hříbata. Jsou nemocný.“

Wyatt sklouzl ze sedla a posadil se vedle zrzka. Zapálil si doutník a podal po doutníku i oběma kovbojům. „Takže vy jste předák?“ Zrzek zavrtěl hlavou. „Ne, ale rád bych byl. Ed má něco proti.“

Wyatt si změřil druhého kovboje. Jak mohl být starý? Šedesát docela určitě. Hadry na něm plandaly a klobouk byl v zoufalém stavu. Stařík sklouzl z plotu a vykročil k jednomu hříběti.

„To on je předák?“ zeptal se muž z Missouri a ukázal levým palcem na starce.

„Jo. Máte něco proti?“

Wyatt se podrbal za uchem a pak taky seskočil z plotu, aby se dal za starcem. Ten se otočil. „Co chcete?“

„Musím s váma mluvit, Ede.“

„Jmenuji se Rake, jasný?“

„Jasně, poslouchejte, pane Rake. Rád bych udělal rančerovi návrh. Jde o stádo dobytka.“

Stařec, který mezitím poklekl k hříběti, zase vstal. Bezvýrazné oči spočinuly na Wyattovi.

„Vo stádo?“

„Jo, o stádo do Montany.“ Rake vykročil k plotu.

„Macu, řekni šéfovi, že je tady někdo, kdo s ním chce mluvit.“

Zrzek poživačně vychutnával doutník a právě před sebe vybafl velký oblak dýmu. Nevypadal, že by chtěl někam jít něco vyřizovat.

Pak se stalo něco zvláštního: něco, co by Wyatt do starce nikdy neřekl.

Rake chytil hranatého kovboje za holínku, strhl jej z plotu a vrazil mu řádnou facku. Stařec sám však přitom stál docela klidně, jenom v mírném předklonu.

„Řek jsem, že to máš jít vyřídit šéfovi!“

Zrzavý Mac přikývl, zvedl ze země doutník a odspěchal.

Stařec s Wyattem mlčky opět usedli na plot. „Máte lidi dobře pod palcem,“ pravil muž z Missouri. Předák přikývl.

„Jo, je to nutný. Ty skunkové dostávaj čtyřicet dolarů měsíčně a nejradši by nehnuli prstem. Není jednoduchý sehnat tady v Kansasu kovboje. Chlapi chtěj všichni vydělávat prachy. Kdo umí zacházet s koltem, přidá se k nějaký bandě nebo se nechá najmout jako tělesnej strážce. Pořádnou práci v sedle nechce nikdo dělat.“

Ano, bylo to tak. A zdálo se, že starý předák Rake našel recept, jak na to. Dával každému svému kovbojovi měsíčně ještě deset dolaru ze své kapsy, a tím získal morální právo nad mužstvem. Zvláštní, ale nikoliv hloupý způsob, jak je držet na uzdě.

Nebyl příliš mluvný, starý Rake. Wyatt se od něj dozvěděl pouze to, že šéf je někde poblíž, někde v kopcích.

„To jste mě tam klidně moh poslat.“

„To teda ne. Někde tam sedí a přemejšlí – a když přemejšlí, nechce, aby ho někdo vyrušoval.“

„Ale Mac ho teď přece vyruší?“

„Mac? To je beran. Tomu nevadí, když ho někdo seřve,“ řekl stařec a ztichl. Uplynula půlhodina.

Nad pastvinami ztěžka viselo vedro a spalovalo špičky vysoké trávy.

Na západní straně se páslo velké stádo.

Stařec najednou zvedl hlavu. Aniž by se obrátil, zabručel: „Už jede.“

„Kdo?“

„Šéf.“

Wyatt se otočil, ale široko daleko nespatřil žádného jezdce. Stařec sestoupil z plotu a ukázal k jednomu z pahorků. Skutečně se tam nyní objevila jezdcova hlava. O pár minut později se odtud na ryzákovi vynořil rančer Wyann Rooper. Dvacet yardů za ním jel na těžkém hnědákovi zrzavý Mac. Rooper tázavě pohlédl na předáka a změřil si cizince. Rake palcem ukázal na Wyatta. „Chce s váma mluvit, šéfe.“

Rančer seskočil a přistoupil k Wyattovi, který už také sklouzl z plotu.

„Jmenuju se Wyatt Earp…“

Rooper si prudce posunul klobouk z čela.

„Wyatt Earp?“

„Jo.“

„Muž, kterej zastavil Thompsony?“

Wyatt přikývl. „Pane Roopere, včera večer jsem náhodou zaslechl váš rozhovor s Gegem Peshaurem.“

Rančer mávl rukou, vytáhl si z brašny kuřivo a ukroutil si poměrně neforemnou cigaretu.

„Ani mi to nepřipomínejte,“ pravil zamračeně.

Wyatt se opřel o plot.

„Mám za to, že váš přítel Benston pevně počítá s tím jejich stádem?“

Rooper pohlédl na své lidi a pak přitakal.

„Jo, je to podstatně složitější, než tušíte. Dlužím Benstonovi peníze. Dva tisíce dolarů. Platí za dobytek víc, než kolik jsem řekl Peshaurovi…“

„Třicet,“ řekl Wyatt.

Rooper vzhlédl. „Jak to víte?“

„Myslel jsem si to.“

Rooper upustil sotva zapálenou cigaretu a zdusil ji podrážkou. „Dva tisíce dolarů, víte, co to znamená?“

„Máte přece dobytek.“

„To jo, ale když ho tady prodám, je ze mne chudák. Tady jsou za kus čtyři dolary, pane.“

„To jo. A nahoře v Montaně třicet.“ Rooper zkoumavě pohlédl na muže z Missouri. „Co tím chcete říct?“

„Odveďte tam přece stádo sám!“

„Já?“ zasmál se Rooper hořce. „Poslouchejte, Earpe, já jsem železniční inženýr. Ten ranč jsem si před pěti lety koupil z úspor, protože jsem si myslel, že to bude lepší džob. Ale je to špatný. Já nejsem honák. S dobytkem to neumím…“

„A to jste to vydržel celejch pět let?“

„I kdyby.“

„No, pane, kdo pět let udrží ranč, ten už to umí. Jsem přesvědčenej, že jinak byste už dávno hodil flintu do žita a dělal někde u dráhy.“

Rooper se ošíval. V očích měl překvapení , dokonce mírný úsměv.

„Jo, příteli, v něčem máte docela pravdu. Život na pastvinách miluju nade všecko. Ale jsem v koncích. Půjčil jsem si od Benstona peníze. Setkali jsme se v Abilene. Dřív taky dělal u dráhy. Ty peníze jsem potřeboval, protože jsem vinou sucha přišel o hodně kusů. Teď už mám zase všechno v pořádku. Ale na řadě je Benston. Teď potřebuje dobytek on.“

„A peníze.“

Rooper mávl rukou. „O penězích nenapsal ani slovo. Potřebuje hovězí dobytek. V Montaně není maso.“

„Jo, já vím. Proto jsem k vám přijel, pane Roopere. Geg Peshaur je s dobytkem už na cestě. Je to dobytek, kterej nakrad dole v Texasu…“

„To nebyl blbej nápad!“ ozval se zrzek.

„Ale byl!“ pravil Wyatt tvrdě. Pak se otočil k rančerovi. „Jestliže Peshaur skutečně převede přes průsmyk dva tisíce kusů, pak sice nebude mít Montana dostatek masa, ale Benstonova nouze bude na čas ukojena.“

„A já mu budu dál dlužit dva tisíce dolarů.“

„Správně. A proto jsem vám chtěl navrhnout, abyste do Montany vypravil stádo sám.“

„Já? Ale, člověče – vždyť jsem vám říkal, že nejsem žádnej kovboj!“

„Máte přece partu!“

Rančer pohlédl na předáka a na zrzka.

„Jo, partu tří lidí.“

Wyattovi se zdálo, že nerozuměl.

„Tři lidi? Nechcete mi snad namluvit, že tohle všechno – ranč, dobytek a pastviny – udržujou jenom tři lidi?“

„Jo, přesně tak.“

„Předák, zrzavej Mac a chlapec na ranči – to je celá vaše parta?“

„Jo, bohužel,“ odvětil rančer a kopl špičkou boty do plotu. „Kdysi jsem měl víc lidí. Ale Geg Peshaur mě zničil. O transportu dobytka do Montany se mnou jednal už loni. A aby mě zbavil hloupých myšlenek rovnou si ve Smokyho saloonu naverboval sedm mých konbojů. Jenom těžko jsem za ně sehnal dva nové, ale i ty mi předevčírem taky sebral.“

Wyatt změnil na starce, zrzka a chlapce z ranče názor. Zůstalí svému rančerovi věrni. Byli to tedy muži, kteří prokázali, že mají charakter.

Rančer to potvrdil svými dalšími slovy:

„Můj předák Ed mohl mít devadesát dolarů, kdyby přešel ke Gegovi. Verbíři za ním byli čtyřikrát. A Mac Ferguson odmítl dvě nabítky. Hal McLean, co jste ho potkal na ranči, verbířovi vymlátili zuby.Jo pane, takhle to u mě vypadá.“

Wyatt se kousl do rtu.

Tohle byla čertovská věc. Geg Peshaur si svoje kšeftíky připravoval do detailu. Tohle tedy chystal už od loňska. Rančer byl nyní prakticky na dně. Při nedostatku kovbojů tady nahoře to pro něj bude těžké. Byla to doslova tragédie.

„Kolik máte dobytka?“ zeptal se Wyatt.

„Skoro tři tisíce kusů,“ zabručel předák. „Když odečtu ty, co nám minulou noc ukradli.“

„Peshaur…“ pravil muž z Missouri.

Rančer přikývl. Kolem úst mu vyvstala hluboká vráska.

Wyatt založil ruce na hrudi a na okamžik zamyšleně hleděl na rančera. Pak řekl:

„Je nás pět. Mohli bychom to stádo do Montany dostat.“

Ti tři zvedli hlavy.

Rooper křikl: „To je nesmysl!“

Wyatt pokrčil rameny. „Můj návrh. Nic víc.“

„Jak byste to chtěl udělat? Peshaur má na dva tisíce kusů dvacet kovbojů. Ten to možná dokáže. A přesto dovede jenom část dobytka. A má před námi náskok mnoha dní. Podle mých informací je jeho dobytek už dva týdny na cestě. Ty nemůžeme nikdy dohnat!“

„Ne,“ odporoval Wyatt. „To bych ani nechtěl.“

‚A co tedy? Když dva týdny po nich dorazím s ubohým zbytečkem mého stáda k Benstonovi, ten už bude mít po největší nouzi. Za moje kusy mi zaplatí podstatně míň než Peshaurovi. A co já? Stádo pryč, prachy žádný, a pořád ten dluh!“

„Přesto zůstávám u svýho návrhu. Nenechal jste mě domluvit, pane Roopere. Jestli se stádem vyrazíme, budeme v Montaně před Peshaurem.“

„Co –?“ vykulil rančer oči.

Zrzavému Macovi spadla brada.

A starý předák si jednoznačně poklepal na čelo.

„Znám cestu, která nás tam dovede rychlejc,“ řekl Wyatt.

„Cestu?“ namítal Rooper. „Tak to já vám něco povím, chlapče. Yul Benston žije v Rocktownu, což je díra u Craylingu nahoře v severovýchodní Montaně. Musíme přes Kansas, přes kousek Colorada, napříč Wyomingem a pak do vysokých hor. Průsmyk Tecca je zatím všechny vrátil, i ty nejlepší! Třikrát jsem vyslal odvážné muže na cestu. Ti první ztroskotali u Sympatie Creeku, další ve skalách Lumbaca Roundsu a ty poslední rozbil průsmyk Tecca. Jimmyho Cahoona. Peshaurovi jsem navykládal, že prošel se třiceti kusy dobytka. Lhal jsem. Cahoon zemřel v průsmyku. Strhnul ho do propasti splašený dobytek. Přežil to jenom jeden chlap, kerý se stačil schovat mezi skalami. Od něj to všechno vím. Ten muž na vlastní oči viděl, jak zvířata nahoře na stezce najednou zneklidněla. Když se jedno zvíře splaší, chce zpátky nebo začne být tvrdohlavé, začíná drama. Nastane panika, zvířata se v zoufalství sama vrhají do propasti a strhávají sebou honáky. Ten muž si prožil, jak to vypadá, když čtyřista kusů Long-hornů skáče do propasti a jak sebou bere nejlepší kovboje.“

„Kde je ten muž dnes?“ chtěl Wyatt vědět.

Rooper zvedl hlavu a pokynul ke starému předákovi, opřenému o plot a sledujícímu hříbě. „To on. Vrátil se docela sám.“

Wyatt němě hleděl na starce. Nyní mu bylo jasné, že je téměř nemožné přesvědčit rančera o svém záměru. Přesto to zkusil ještě jednou.

„Peshaur vás zničil. Už nemáte lidi. A jen tak nějaký neseženete. Vo muže je bída, i u Overlandu, v mlejnech a vůbec všude.

Peshaur vás chtěl zničit, protože jste toho vo jeho kšeftech věděl příliš. A nejradši by vás zabil, to sám víte nejlíp. Teď žene nakradený stádo nahoru do hor. Benstona už nestačíte varovat. Ta věc vypadá beznadějně. Ale není. Já znám cestu, která nás dovede do Rocktownu před Peshaurem. Nás a stádo. Samozřejmě, že nějaké kusy ztratíme, ale ne tolik jako on. Každopádně vám jich zbyde dost na to, abyste vybředl z úzkých. A bude jich možná dokonce tolik, že vám zůstane zisk.“

Rooper zavrtěl hlavou.

„Neznám vás a ani vás nechápu. Ed Rake zná tu trasu. Zná celou cestu a především hory. Kudy chcete hnát? Vzduchem?“

„Ne,“ odvětil Wyatt. „Před třemi roky jsem byl v horách s mým bratrem Morganem. Stříleli jsme tetřevy. Dole v Santa Fé za jejich péra jeden Angličan platil celej majlant. Tenkrát jsme dlouhý měsíce prolejzali okolí průsmyku Tecca. Znám stezku, kudy mohou jet vedle sebe dva jezdci, a která je jenom jednou v dýlce zhruba třiceti yardů přímo lemovaná propastí…“

„Kde to má bejt?“ přerušil ho předák.

„Na konci plošiny Selone jdou hory zase do vejšky. Stezka u průsmyku Tecca vede jihozápadně do hor…“

„Souhlasí.“

„Moje stezka je víc severně.“

„Severně?“ tázal se stařec nevěřícně. „Tam jsou přece kolmý stě-ny.“

„Já vím. Je tam zakrytá průrva mezi skalama. Objevili jsme ji s bratrem náhodou. Tou průrvou poženu tři tisíce kusů dobytka sám, když to bude muset bejt.“

Wyatt chytil rančera za paži.

„Pane Roopere, je to vaše jediná šance. Jestli zůstanete tady, nikdy se vám nepodaří vrátit Benstonovi ty peníze. Se třema kovbojema ranč neudržíte.“

Rooper vrtěl hlavou.

„Já neumím hrát vabank. Co vy na to, Ede?“ Starý předák se kroutil.

‚Znám to. To můžeme rovnou podpálit statek a zvířata naházet do starýho lomu u Ypernay. Vyjde to nastejno.“

Zrzavý Mac se najednou už netvářil tak hloupě jako předtím a řekl:

„Bojujeme vo ranč jako lvi, pane Earpe. Nemůžete čekat, že vsadíme všecko na jednu kartu…“

„Přesto,“ pravil rančer, „děkuju vám za dobrou vůli, pane Earpe!“

Wyatt přikývl a šel ke svému poníkovi. Silné, rychlé zvíře ho pomalu neslo přes pastviny směrem na severozápad.

V boardinghousu Roba Cunningse si najal pokoj. Když se umyl, odešel do saloonu na večeři.

Seděl a žvýkal stejk. Přisedl si k němu malý krejčí.

„Smím?“

Wyatt přikývl.

Krejčík si odkašlal a pak řekl:

„Mluvil jsem s Collinsem. Našel Duffyho. Vykopal jste mu sedlovou lopatkou hrob, že?“

Zatímco malý muž vykládal o mrtvém Duffym a o ranním souboji, Wyatt mlčel.

Konečně krejčík vyslovil to, co měl vlastně na srdci: „Pane Earpe, co teď budete dělat? Collins říkal, že se k němu nevrátíte, je to tak?“

„Jo.“

„A co teda budete dělat?“

„To ještě nevím,“

„Hm – já bych věděl vo přesný práci pro vás.“ Wyatt na něj pohlédl tázavě.

„Snad mě nechcete zaměstnat ve vaší krejčovský dílně?“

„Ne, přirozeně ne. Ale město potřebuje šerifa…“ Muž z Missouri mávl rukou. Ale mrňous trval na svém.

„Přesto potřebujeme šerifa. Podívejte, Wyatte, ten bledej pistolník sedí v jailu, a – „zašeptal: „Bennie v mojí stáji. Kdo je zejtra ráno vodvede k soudci?“

„Na to pár mužů seženete.“

‚Ale Ellsworth přesto potřebuje šerifa.“

„Já nejsem šerif, pane Blacku.“

„Eště ne. Ale můžete jím bejt jmenovanej. Zkoušku jako pomocníka marshala jste včera už složil. Budete si moct vybrat. Council vás možná jmenuje šerifem pro celej okres. Nebo se starosta zeptá guvernéra, jestli vás může jmenovat town-marshalem. Úkoly budou stejný.“

„Já vím.“

„Koukněte,“ řekl Black, „támhle u stolu sedí starosta. Čeká, až ho zavolám. Spolu s ním tam sedí celá městská rada. Ty lidi jsou jednohlasně pro vás, Wyatte.“

Muž z Missouri vstal. „Rozmyslím si to do zítřka do rána.“ A šel ven.

V nájemné stáji pohladil po krku svého věrného poníka a ještě se šel projít městem, v

Když druhý den ráno seděl u snídaně, Black opět přišel. „Pane Earpe, už jsem zas tady!“

Wyatt přikývl. „To vidím. A venku přede dveřma čekaj vostatní, co?

„Jak to víte?“ zeptal se krejčí překvapeně. „Umím si to představit.“

„Musíte to chápat, Wyatte, ta záležitost nám leží na srdci. Potřebujeme strážce pořádku. Zákon to má v tomdle hrubým městě těžký. Potřebujeme někoho, kdo má respekt, koho si lidi vážej a bojej se ho. A vy jste přesně to, co potřebujeme.“

Wyatt zamyšleně hleděl na své ruce. Ve chvíli, kdy zvedl hlavu a chtěl krejčímu odpovědět, rozrazil dveře starý, hubený kovboj s tmavou tváří, ovislým knírem a potrhanou krempou na klobouku. Kráčel přímo k muži z Missouri, zaťukal mu na klobouk a hlubokým, chraplavým hlasem pravil:

„Všechno je připravený, pane Earpe.“

Muž z Missouri vstal. Mírně se naklonil do strany a tiše se zeptal: „Všechno?“

„Jo. Rančer čeká s Mačem, Halem a dobytkem před městem.“ Přes Earpovu tvář přelétl sluneční paprsek, který tam pronikl oknem.

„All right, Ede, přinesu si pušku!“

Odešel nahoru, přinesl si pušku a své věci, zaplatil účet a odešel do stáje pro koně.

„Ještě moment, Ede!“ křikl na starého honáka. A odklusal k verandě před boardinghousem.

Tam stáli: krejčí, starosta a sedm starších mužů. Všichni na něj hleděli.

„Je mi líto, pane Blacku,“ řekl Wyatt. „Skutečně jste se snažil. Jestli ze mne má bejt jednou někdy šerif, zeptám se nejdřív v Ellsworthu, jestli pro mě nemaj náhodou místo. Dobře hlídejte ty dva vrahy. Vzal jsem džob u Wyana Roopera. So long!“

Jenom krejčík měl to srdce, aby odjíždějícímu muži zamával…

Kdyby tehdy Ellsworth tušil, jakého jednou provždy ztratil šerifa, určitě by udělal všechno pro to, aby jim tak snadno neutekl…

O mnoho let později, když se muž z Missouri stal slavným marshalem v Dodge City, když byl znám od sněhem pokrytých hor Kanady až po žhnoucí písek Mexika, řekne malý krejčí Black svému starostovi: „Kdybych byl tenkrát starostou já, byl by dnes tady a naše děti by mohly v Bostonu, New Yorku a San Franciscu vyprávět, že pocházejí města, kde je marshalem Wyatt Earp…“

Už několik týdnů se velké stádo pohybovalo prérií na severozápad.

Před Fort Morganem nahoře v Coloradu navrhl Wyatt rančerovi třídenní přestávku.

Wyan Rooper z toho byl nervózní. Mimoděk sledoval zapadající slunce.

„Můžeme si vůbec tak dlouhou pauzu dovolit, Wyatte?“

„Myslím, že ano.“

„Peshaur a jeho stádo budou už dávno ve Wyomingu.“

„Určitě. Ti už jsou v horách.“

Rančer si sundal klobouk a přejel si hřbetem dlaně přes rozpálené čelo.

„Netuším, kde ho chcete předehnat.“

„Důvěřujte mi, pane Roopere. Zvládneme to. Sice to bude kus tvrdý práce, ale zvládneme to.“

Hnát dobytek až sem bylo samo o sobě těžké. Pět honáků padalo každý večer ze sedel polomrtvo únavou. Ale systém muže z Missouri se ukázal být důmyslným. Nikdo neměl pevné místo. Pořád se točili, takže nikdo nemusel pořád polykat ten nejhorší prach. U černého vůdce stáda se neustále střídal kovboj, který jej měl přivázaného lasem k sedlu. Byla to krutá práce, a přitom je to nejhorší teprve čekalo: hory.

Zatímco blonďatý Hal sbíral dřevo na táborový oheň, Wyatt se znovu vytáhl do sedla. „Kam?“ vyzvídal rančer. „Do města. Musíme koupit pár věcí…“

„Smím jet s váma?“ zeptal se zrzavý Mac, zřejmě zlákán myšlenkou na hlt whisky.

Wyatt pohlédl ke stádu. Zvířata byla klidná. I ona byla po dlouhé cestě poměrně vyčerpána.

„Pro mě za mě můžete.“

Lehkým cvalem vyrazili k Fort Morganu. Kolem staré pevnosti vyrostlo za posledních pět let městečko. Oba zaprášení jezdci vjeli na Main Street se západem slunce. Když Wyatt míjel Sheriff Office, zastavil se. Pohlédl na malý plakát, jenž byl připevněn na dveřích. Pak seskočil z koně, podal Macovi otěže a kráčel k budově.

Spatřil to už na prvním schodě. Rozeznal dvě tučně vytištěná jména: Ben Thompson a Abraham Clinholm, hledáni pro vraždu.

Wyatt si promnul oči.

Ti dva tedy utekli! A zřejmě už před delší dobou, jinak by tu místní šerif docela určitě ještě neměl zatykač. Wyatt se vrátil ke svému druhovi. Ten se na něj tázavě zahleděl. „Něco zvláštního?“ Muž z Missouri zavrtěl hlavou. „Nic extra.“

Takže s nasazením vlastního života zatkl hráče a nebezpečného pistolníka a dokonce ulehčil práci občanům Ellsworthu a sám je odvedl do vězení. A oni je nechají, aby jim utekli. Celé město nemělo dost síly je zadržet.

Během nákupu v General Store Wyatt uvažoval: Ti dva svoji prohru nehodí jen tak za hlavu. Pojedou v jeho stopách. Především zlý Ben Thompson bude chtít pomstít smrt svého bratra. Ale i bledolící pistolník bude chtít odčinit porážku. Koneckonců jeho „renomé“ tím značně utrpělo.

Wyatt zaplatil a vyšel s Halem ven.

Takže proto musel do města. Vedl ho sem nejasný pocit. Nyní si to uvědomil.

Thompson a Clinholm byli volní. Určitě se mu přilepili na paty. A určitě nebylo těžké sledovat stopu třítisícového stáda.

Jezdci si zabalili sůl, kávu a zápalky do sedlových brašen a nasedli.

Ve Fergusonově tváři to zaškubalo.

Wyatt si všiml, že se rozhlíží a hledá nějaký bar.

„Tam naproti, Macu, to je saloon „U mrtvýho indiána“ Tam maj dozajista nějaký brandy!“

Přes kovbojovu širokou tvář přelétl vděčný výraz.

Wyatt si během uplynulých týdnů uvědomil, co ve Fergusonovi je, co je v něm i v těch ostatních. Především šedovlasý předák se ukázal být excelentním kovbojem.

„Zvu vás na sklenku!“ řekl Ferguson a zašklebil se.

„Díky, já nepiju. Ale rád s váma půjdu,“ řekl Wyatt.

Přivázali koně k příčnému trámu a prošli příliš úzkými dveřmi do temné místnosti.

Tady už vládla zábava. U stolů seděli muži a hráli poker. U zdi naproti dveřím stál starý orchestrion a vyhrával coloradské songy.

Ferguson si to namířil přímo k nálevnímu pultu. Wyatt ho následoval.

Vpředu se o pult opíral muž s postavou gorily. Bezesporu mestic. Obrovitý, s rozložitými rameny, nízkým čelem, mohutnou hřívou a těkavým pohledem.

Právě obrátil do krku plnou sklenku brandy a pak se zvědavě otočil ke dvěma příchozím.

Mac objednal láhev kentucké whisky a hned zaplatil.

Wyatt taky dostal sklenici a dopřál si slabý doušek, aby propláchl hrdlo.

To bylo pro gorilu znamením, aby vypukla v nezřízený řehot. „Hej, hoši!“ řičel. „Viděli jste to? Ten chlap si dal naší nejlepší kořalky jen náprstek! Asi mu náš drink není dost fajnovej!“ Wyatt si ho nevšímal a vzal si z baru černý doutník. Ferguson rychle vyprázdnil svoji sklenici.

Vtom do něj gorila drcla. „Ty, jak je to s tím tvým kámošem? Von nesnáší alkohol?“ Muži u pokerových stolů se rozesmáli. Maac do sebe obrátil ještě jednu sklenku.

„Hej, mluvím s tebou. A kdybys náhodou chtěl vědět, kdo jsem, tak ti to řeknu: já jsem Ted Bahoo!“

Zrzavý kovboj se zašklebil. A gorila ho vší silou udeřila.

Mac se octl na zemi, třepal hlavou, vstal, a tak si naběhl na další ránu.

Pak už nevstal.

Wyatt na gorilu chladně pohlédl. Sáhla po Fergusonově láhvi. „To bych nedělal,“ řekl Wyatt ostře. Bahoo pustil láhev a povytáhl obočí.

„Slyšeli jste to, hoši? Chlapec se zlobí! Ale no ták, dej Tedáčkovi lahvičku. Pochop, celý tejdny jsme v Camp Croku poráželi stromy. To dělá pořádnou žízeň…“

„To je možný,“ odvětil Wyatt ledabyle. „Ale ty nebudeš pít z lahve, kterou zaplatil ten muž.“

Obrovi spadla čelist.

„Co –? Řekni to ještě jednou, ty skunku!“

„Skunk seš nejspíš ty, když saháš cizím lidem na majetek!“ Bahoo napřáhl od boku k prudkému háku, ale Wyatt v poslední chvíli uhnul a obrova pěst narazila do dřeva baru. Obr zařval a napřáhl ke strašlivé ráně pravačku.

Wyatt jej bleskově předešel a vrazil gorile ránu mezi oči. Ta rána by omráčila vola, ale Bahoo se jen zapotácel, opřel se o bar a vyvalil oči.

Hospodský mu chrstl na hlavu sklenici vody.

„No tak, Tede, už seš zase fit, nadělej z něj třísky!“

Dřevorubec vydal zvířecí výkřik a vyrazil. Dvě, tři, čtyři rány minuly Wyattovu hlavu, pátá narazila na kryt.

Pak gorila dostala hákem do žeber, ale vztekle se rozběhla na protivníka a bušila do něj hlava nehlava. Pravý direkt jen zasvištěl těsně kolem Wyattova ucha a další rána se mu usadila na žaludek. Předklonil se a z posledních sil vyslal na obrovu bradu dva krátké údery za sebou.

Pravý ho hodil doleva, přímo do rány levačce. A v levačce byla soustředěna všechna jeho síla. Byla to rána, jakou ve Fort Morganu ještě neviděli.

Bahoo stál chvíli bez pohybu, pak mu klesly ruce, tupě zíral před sebe a potom se bezvládně složil na zem. V saloonu zavládlo ticho.

Všechny pohledy spočívaly na muži z Missouri. Lidé z hor měli nos na mimořádné lidi – a tenhle muž s vážnou tváří a chladnýma očima mimořádný byl. Rána, která srazila obrovitého dřevorubce, byla rychlá a zničující jako úder tlapy kočkovité šelmy. Kdo by u toho štíhlého chlapíka čekal takovou sílu?

Wyatt si vzal klobouk a otřel si tvář.

Mac Ferguson už dávno přišel k sobě. S otevřenou pusou sledoval ten souboj. Ani on ještě něco takového neviděl. Nyní vyskočil na nohy.

„Hej, Earpe! To byla rána jako z kanónu. Damned, na to nezapomenu, ani když mi bude devadesát…“

„Jdeme.“

„Jo“ řekl Ferguson. Vychutnával si vítězství. Určitě tu nebyl nikdo, kdo by si to s Bahooem mohl rozdat tak jako Earp. „Jo“ řekl ještě jednou. „Tak mužem jít, brácho,“ pravil a rozhlédl se po přítomných. „Zřejmě tu už není nikdo, kdo by po nás něco chtěl!“ Vzal z baru voji láhev a následoval Wyatta.

Muž z Missouri se venku zhluboka nadechl. Ještě lehce omámen přešel přes verandu, sešel ze schodů a vtom zaslechl zvolám, které mu proniklo až do morku kostí:

„Earpe! Zůstaň stát!“

Wyatt se otočil. V obou dlaních držel kolty. Nahoře vedle dveří do saloonu stál muž se sádrovou tváří. Abe Clinholm, hledaný zločinec.

I on držel dva kolty. Stál tam jako socha.

V očích muže z Missouri se třpytily ledové jiskry.

Mezi Clinholmovým zvoláním a Wyattovým otočením uběhl pouze zlomek vteřiny.

Střelec byl bleskovou reakcí zaskočen, ale také jen na zlomek vteřiny.

Vtom ze schodů zařval Ferguson: „Pozor, Wyatte, naproti!“

V dalším okamžiku zapráskaly nad Main Street ve Fort Morganu tři výstřely.

Jako žhavý kus železa škrábla kulka muže z Missouri přes spánek.

Naproti přepadl přes zábradlí verandy muž. Kolt mu vypadl z ruky a skončil na zemi vedle jeho hlavy.

Wyatt sledoval Abeho Clinholma. Přestože ho vinou rány bolela hlava – měl střelce pevně v zorném úhlu.

Pistolníkovy ruce s kolty klesly. Z ústí pravého koltu stoupal slabý proužek dýmu.

Mac Ferguson viděl, jak z obou Wyattových koltů stoupá dým. Celou vteřinu se na ulici nic nepohnulo. Muži tam stáli jako zkamenělí.

Potom se to stalo: pomaličku, jako tažen neznámou silou, klesl bledý střelec z Abilene na kolena a potom udeřil hlavou o prkna stepwal-ku.

Teprve pak Wyatt zasunul kolty do pouzder. Napětí se uvolnilo.

Mac Ferguson skočil na ulici první. Popadl svého druha za ruku. „Wyatte, dostal jste je!“

Wyatt zvolna přešel k nehybné pistolníkově postavě.

Všude ve dveřích a v oknech stáli lidé a plni strachu a úcty sledovali vysokého muže, stojícího nad mrtvým protivníkem. Nikdo se k němu nepřiblížil, nikdo neřekl ani slovo.

Muž z Missouri se ohnul, zvedl oba kolty mrtvého pistolníka, dvěma údery o kamennou zeď saloonu jim ulomil kohoutky a hodil je do prachu cesty.

Vtom se Wyatt otočil a spěchal za malým mužem, stojícím s ostatními na verandě, chytil ho za límec a stáhl ho stranou.

Muž měl zarudlou tvář, odstávající uši a zákeřná očka, ve kterých byl nyní vepsán strach.

Wyatt na něj zasyčel: „Kde je Peshaur?“

„Já nevím!“ zakoktal mužík.

„Nelži, chlape! Dobře tě znám z Ellsworthu. Kde je Peshaur!“

„Není tady, pane…“

„A kde je?“

„Řekl jsem vám pravdu… ne vím to!“

„Ty tady přece nejseš sám!“

„To ne, jsem tady s…s…“

„Já ti povím s kým: přišels sem s Abe Clinholmem a s mužem, který leží támhle opodál!“

Mužík zděšeně hleděl na Wyatta.

„Jo, ale nevěděl jsem, co Abe a Randy chtěli udělat.“

„Tak teď už to víš. Zřejmě jsi měl při přepadu taky svoje úkoly.“

„Ne. Měl jsem támdle v uličce hlídat koně. Abe Clinholm mi to přikázal.“

„Takže mě sledoval?“

„Jo… nevím. Myslím, že jo. Najednou uviděl vašeho koně a zblednul mu nos – jo, tak to bylo. Přísahám.“ Wyatt kovboje přitáhl blíž k sobě. „Kde je Peshaur?“

„Dole u řeky.“

„Takže mě sledoval a teď se chystá na stádo. To jsem si moh myslet. A Ben Thomspon je s ním, co?“

„To vám nemůžu říct. To fakt nevím.“

Wyatt odhodil třesoucího se skrčka k zábradlí.

„Zmiz. A jestli potkáš Gega Peshaura nebo Bena Thompsona, tak jim můžeš povyprávět ten smutnej příběh, cos tady viděl. A nezapomeň jim vyřídit, že pistolník stál přede mnou a jeho komplic za mnou. A že jsem je i přesto dostal.“

„Jo.“

„Jestli se Thompson chce ukázat, ať veme Peshaura rovnou sebou!“

„Jo.“

Malý muž zmizel v uličce u svých kom. Wyatt a Mac nasedli a za chvíli byli z města pryč.

Viděli a slyšeli to už na dálku: stádo bylo přepadeno.

Wyan Rooper a jeho předák se schovali v křoví a střídavě stříleli z různých pozic.

Wyatt popohnal svého indiánského poníka do rychlejšího cvalu a dorazil ke stádu ještě natolik včas, že stačil sestřelit ze sedel tři jezdce, kteří se snažili poplašit stádo.

Zůstali zraněni na zemi.

Byli to Peshaurovi kovbojové. Wyatt jejich tváře znal z Ellsworthu.

Za chvíli k nim dorazili Rooper a jeho předák.

„Tomu říkám pomoc za pět minut dvanáct,“ řekl rančer a seskočil z koně. „Byla tady banda rustlerů. Minimálně sedm chlapů. Zaplať Bůh dostal jste je, Wyatte. Takže lumpové se vyskytujou všude…“

„To jsou Peshaurovi lidi,“ pravil Wyatt chladně a pohlédl na jednoho z kovbojů. „Je mi líto, chlapče. Kulka ti sedí ve stehně. Musíš rychle do Fort Morganu, tam určitě najdeš nějakýho doktora. A vem si svoje kámoše sebou. Můžeš bejt rád, že jsem tak špatnej střelec. Taky jsem vám moh ty vaše zatracený palice rozstřílet!“

Kovboj se vyhrabal a odkulhal ke koni. Zbylí dva následovali jeho příkladu.

„A nezapomeň vode mne pozdravovat Gega Peshaura a Bena Thompsona. Určitě si užijeme zábavnou jízdu do hor! A ať ti dva nezapomenou navštívit ve městě hrob Abeho Clinholma!“

Kovbojové ujížděli.

„Abeho Clinholma?“ vyhrkl starý předák a sdílel s rančerem překvapený pohled.

„Jo, Abeho,“ zašklebil se Mac. „A druhým koltem sestřelil ještě jednoho chlápka, co tam na něj číhal v zádech.“

„Ve stejnej okamžik?“ zakrákoral předák. „Vypadalo to tak. Rány vyšly zároveň.“ Předák a rančer Rooper vrtěli hlavami. Wyatt se k nim otočil. Jeho tvář byla vážná.

„Nedali mi jinou šanci. I tak jsem vystřelil jako poslední. Clinholm vystřelil první. Ale moje rány nevyšly zároveň. Není možný cílit na dva různý cíle zároveň…leda krátce po sobě…“

„Záleží na tom, jak krátce po sobě,“ řekl Mac. „U vás to zaznělo jako zároveň.“

Wyatt Earp zavrtěl hlavou. „Není vo co stát. Už jsem ztratil několik zaměstnání jen proto, že střílím tak rychle…“

„Snad by pro vás bylo nejlepší, kdybyste nosil hvězdu, Wyatte,“ podotkl rančer. „Pak by vaše střelecké umění lidi obdivovali a neodsuzovali.“

Wyatt se unaveně usmál.

„Jo, možná máte pravdu. Ale přesto by bylo pořád spousta lidí, který by toužili vidět mě střílet za každou cenu…“ A měl pravdu.

Stádo se znovu vydalo na cestu k severozápadu. Nekonečně vyčerpávající úsilí pěti mužů pokračovalo.

Hal McLean si mlčky plnil povinnosti. I při útoku u Fort Morganu setrval do poslední chvíle u stáda. Peshaurovi lidé ho naštěstí neobjevili, tak mohl utíkající kusy výstřely z revolveru zastavovat a vracet zpět.

Mac Ferguson ztrácel řeč čím více se blížil k horám, ale i on rozhodně setrvával u stáda. Předák Ed Rake se držel nejlíp.

Wyatt nevycházel z údivu. Rakemu muselo být už dost přes šedesát. Ale v sedle se cítil jako mladík, neznal únavu a každá chvíle odpočinku jakoby pro něj přicházela zbytečně brzy.

S námahou transportu se nejhůře vyrovnával rančer. Neustávající zahánění unikajících kusů, ten příšerný prach, jenž se spolu s odpařujícím potem zvířat lepil na obličej a na plíce, mu dával zabrat. Ale zatnul zuby a vůbec nepomyslel na to, že by se vzdal.

Ale před jedním mužem smekali v duchu všichni: před mužem z Missouri. Vedl stádo, utíkající kusy velice šikovně zaháněl zpět, neustále hledal a nacházel lepší cestu i napajedla. Byl vpředu a po stranách a stále se snažil ostatní povzbuzovat úsměvem a přívětivými slovy. Člověk by málem uvěřil, že stádo patří jemu…

Ale čím výše se dostávali do hor, tím pomaleji postupovali kupředu.

Půda byla samé kamení, pak holá skála, už se nestoupalo zvolna, ale zostra, takže Wyatt musel hledat cesty oklikou.

Už neexistovala cesta zpět. Museli stále kupředu.

Pod dvou žíznivých dnech muž z Missouri objevil vodu: v noci, když všichni ulehli, vyrazil. Vrátil se brzy ráno, když se ostatní probouzeli se slepenými rty a pálícíma očima, na koni vyčištěném v říčním písku.

„Čtyři míle odtud,“ řekl jen.

Mac Ferguson na něj hleděl rozbolavělýma očima.

„Voda?“

„Jo, voda. Pojďte se mnou.“

Tentokrát je i stádo následovalo s chutí. Zvířata větřila vodu. Ráno dalšího dne si kolem deváté hodiny Hal čehosi všiml. Zavolal Wyatta.

„Hej, co je to?“ zeptal se a ukázal nahoru k horám, kde od hřebenů stoupal na několika místech dým.

„Indiáni!“ zavrčel starý předák.

Rooper, který byl nedaleko, se zděšeně zarazil.

„Indiáni?“

Muži se shromáždili kolem Wyatta. „Je to pravda?“ zeptal se rančer. Wyatt přikývl.

„A?“ zachraptěl Mac. „Co je to za rudochy?“

„Čejeni.“

Starý předák vyvalil na Wyatta oči. „Nemohli by to taky bejt Siouxové?“

„Bohužel ne.“

„Proč bohužel?“ vyzvídal Rooper. „Chcete tím říct, že jsou Čejeni ještě horší než Siouxové?“

„Jo, mnohem horší…“

„Co po nás můžou chtít?“ Wyatt pokrčil rameny a mírně se usmál. Rooper zbledl.

„Vy si myslíte, že by rudoši chtěli stádo?“

„Já nevím, pane Roopere.“

„Stádo?“ zabručel stařec. „Jo, to taky.“ Rooper a mladý McLean zbledli ještě víc. Mac polkl. Vtom rančer zařval: „Ale o tom všem jste přece musel vědět, Earpe!“

Wyatt na něj chladně pohlédl.

„Jo, rančere – věděl jsem, že v horách jsou Indiáni. A vy jste to taky věděl.“

„Ale já jsem nevěděl, že nám překříží cestu!“

„To nemohl vědět nikdo.“

Hal McLean stáhl mimoděk hlavu mezi ramena a zahleděl se na hory.

„A co teď uděláme?“ zabručel Rooper. „Potáhneme dál.“ Kouřové ohně je sledovaly. Až do večera.

Pak vyhasly spolu se sluncem. Wyatt se postaral, aby měl stráž přes půlnoc. Hal McLean ho probudil. Hlas se mu třásl, když ukázal k siluetám hřebenů hor.

„Jsou tam nahoře, rudoši zatracený. Viděl jsem je, Earpe. Jasně jsem je viděl.“

„Lehněte si, Hale.“

V duchu ani nepomyslel, že by měl za dvě hodiny probudit Mac Fergusona. Držel stráž až do rána. Kolem páté se probudil předák. Pak vyskočil. „Chlapi! Vstávejte!“

Tři jeho druzi se potácivě a ospale stavěli na nohy. „Kde je Wyatt?“ vykřikl Ferguson.

Ale to už se muž z Missouri objevil za blízkou skálou. V levé ruce držel pušku a v pravé velké bílé pero, jehož špice byla krvavá. „Co to je?“ zakoktal rančer. „Pero z čejenskýho šípu,“ pravil Wyatt klidně. „Ze šípu?“ vyhrkl McLean. „Vy jste nějakej našel?“

„Bohužel ne.“

„Takže ho po vás vystřelili?“

„Jo.“

Od této chvíle jim bylo jasné, že mají v patách nepřátelsky naladěné Indiány. Že jsou pozorně sledováni a neustále pozorováni.

Velké stádo neumožňovalo pěti mužům proti tomu nic podniknout. Tady nahoře museli zvířata hlídat podstatně pozorněji.

Ale jednu výhodu to mělo. Ve skalách se od kopyt dobytka už téměř neprášilo. Zato začínali bojovat proti chladu. A dunění kopyt se v horách ozvěnou mnohonásobně zesilovalo a měnilo v neustálé dunění.

Když se Wyatt pozdě odpoledne zastavil před úzkou soutěskou, dojel k němu Rooper. „Co chcete dělat, Earpe?“

„To přece vidíte.“

„Vy chcete do téhle soutěsky?“

„Jo.“

„A proč? Vstup nemá do šířky ani dvacet yardů. Rudokožci nás můžou zhora umlátit jako mouchy.“

„To jo. Ale my musíme dál.“

„Ne. Tohle je moje stádo!“ V rančerových očích vyvstal hněv. A z hlasu mu zazníval strach.

Dorazili i Ferguson a předák.

„Pustíme se jinudy,“ řekl rančer.

Oba kovbojové pohlédli na Wyatta.

„Ne,“ řekl Wyatt. „Musíme touhle soutěskou.“

„Už jsem řek: je to moje stádo!“ rozhodoval rančer. „A kdo je proti mně, může se klidně spakovat!“

Wyatt pomalu zavrtěl hlavou.

„Nejsem proti vám, pane Roopere. Ale trvám na tom, že pojedeme touhle soutěskou. Indiáni nás můžou napadnout kdekoliv. A na druhý straně za soutěskou se můžeme držet pod skalním převisem. Tam na nás zeshora vůbec nebudou moct. Ale jet kvůli Indiánům takovou oklikou, jakou si představujete, to teda nemůžeme.“

Rooper pohlédl na svého předáka.

„Co vy myslíte, Rake?“

Stařec se podrbal.

„Wyatt má recht.“

Rančer podmračeně přikývl.

„Jo. Takže jedem.“

Za čtyři hodiny měli soutěsku za sebou. Vyšlo to.

Wyatt cítil, jak má košili potem přilepenou k tělu. Věděl, že ostatní na tom nebyli nijak líp.

Překonali soutěsku i strach z ní, ale to nejhorší na ně teprve čekalo.

Za soutěskou se skály rozestoupily do náhorní plošiny, porostlé vysokou zelenou trávou.

Wyatt tu nařídil zbudovat tábor.

Po jídle si rozdělili stráže.

Wyatt měl službu od tří hodin.

Když otevřel oči, stály už na nebi hvězdy.

Wyatt napjatě naslouchal do noci.

Stádo bylo klidné.

Opodál zafrkal kůň. Možná to byl jeho poník.

Wyatt nevěděl co to je, ale najednou měl zvláštní pocit. Pocit, který mívají mimořádně citliví lidé, když se nacházejí v blízkosti nebezpečí.

A to nebezpečí bylo blízko, velice blízko.

Mělo rudou pleť, modročené dlouhé vlasy a pružné tělo, oblečené do jelení kůže.

Indián postupoval kupředu a tasil přitom nůž.

Ale ostří projelo přikrývkou a zapíchlo se do země.

Bílý muž, který pod ní ještě před okamžikem ležel, tam už nebyl. Bleskurychle se překulil na bok a udeřil Indiána tvrdou pěstí do hlavy.

Indián tiše padl na tvář.

Ale pak zapraskala větvička v místech, kde byli ostatní. Wyatt vytrhl revolver a vypálil tím směrem tři rány.

Jeden Indián vykřikl – a pak propuklo peklo.

Rudoši naladili svůj bojový pokřik.

Do něj se mísily rány ze zbraní bělochů.

Ten děs trval čtvrt hodiny.

A přitom se ztratil Hal McLean.

Wyatt ho našel při ranním rozbřesku nedaleko soutěsky se šípem v zádech. Hal McLean byl mrtev…

Mrtvého kamaráda pochovali a táhli dál. Bez ranní kávy. Hrdla měli sevřená. Věděli, že i dál mají Indiány v patách.

V poledne, když vystupovali na další náhorní plošinu, strhl Wyatt zničehonic pušku z pouzdra a vypálil přes rameno nahoru ke skalnatému výběžku.

Ozvěna rozechvěla vzduch.

Z výšky se zřítilo tmavé tělo a za ním se snášelo pero. Wyatt sklouzl ze sedla, pero zachytil a zastrčil si ho za klobouk. Když se mu rančer podíval do očí, lekl se ledového chladu, který v nich spatřil.

Následující noc zemřel Mac Ferguson.

Wyatt nezamhouřil ani oko. Neustále kroužil kolem tábora a hlídal. A přesto neslyšel přicházet Čejena, který na Maca vyslal smrtící šíp. Zaslechl jen tiché zabzučení tětivy, a klokotavé chrčení zasaženého druha.

Kolt muže z Missouri pak dvakrát krátce štěkl. Netušil, zda zasáhl, střílel podle odhadu směrem, odkud zaslechl tětivu.

Raději tam vyslal ještě další tři rány, znovu nabil kolt a utíkal ve směru, kudy střílel. Za jedním balvanem našel zkroucenou postavu Indiána. Pak utíkal zpět do tábora.

Rooper napřímil sténajícího kovboje. Předák šel Wyattovi naproti s puškou v ruce. „Dostal jsem ho…“ řekl Wyatt temně.

Kovboj Mac Ferguson zemřel teprve s prvními paprsky ranního slunce. Zemřel s úsměvem na rtech.

„Wyatte,“ pravil s námahou, „já…já…bych tak rád s váma do Montany…“

Pak jeho rty ustrnuly a oči se skelnatě zadívaly do slunce.

O hodinu později muži mlčky hleděli na malou mohylu navršenou nad jeho hrobem.

Wyatt vyrobil ze dvou kusů dřeva a z koženého řemínku kříž a na něj narazil kovbojův klobouk.

A transport šel dál.

Tři honáci.

Kolem poledne se rančer náhle zastavil.

Byli ve skalnatém, nepřehledném prostředí. Za každým balvanem mohl číhat Indián.

Rooper zařval na Wyatta: „To je přece šílenství! Odrovnají nás jednoho po druhém a pak si beze všeho seberou celé stádo!“

Ozval se předák.

„Tenkrát to přece taky nebylo jinak, šéfe.“

„A dál se nejede!“ křičel rančer. Bylo na něm vidět, že je na konci svých psychických i fyzických sil. „Já – já už prostě nemůžu! Vědomí, že každou chvíli budu já – nebo vy – nebo Rakc,je to k zbláznění!“

Sklouzl ze sedla a zůstal ležet na zemi tam, kam dopadl. Wyatt mu dopřál trochu whisky, kterou našel ve Fergusonově sedlové brašně. Rančer otevřel oči. Ruce se mu třásly. Vstal a zděšeně se rozhlížel. „Kde jsou?“ ptal se. „Kde jsou?“ Stádo se zastavilo.

Blízké vrcholky hor nabraly namodralý nádech. „Odpočineme si tady,“ řekl Wyatt, ale sám odešel k poníkovi a vyhoupl se do sedla. „Kam jede?“ ptal se rančer nervózně. Rake pokrčil rameny. Neustále se zkoumavě rozhlížel. Muž z Missouri se vrátil až za tři hodiny. „Musíme okamžitě vyrazit.“

„To nejde!“ křičel rančer. „Musíme,“ okřikl ho Wyatt.

„Ale já nemůžu, Earpe! Mějte přece konečně slitování. Jsem úplně vyčerpaný! Musím si pár hodin dáchnout. A už je taky večer…“

Tvář muže z Missouri byla jako z kamene. V hloubi očí se mu jiskřilo.

„Musíme okamžitě vyrazit, rančere! Máme už jenom jednu šanci!“ Předák sténaje vstal a šel ke svému koni. Wyatt vzal laso s vůdcem stáda.

Rančer na ně na oba hleděl. „Vy nejste člověk, Earpe! Vy jste buvol! A ten staroch k vám docela pasuje!“

Skřípaje zuby vstal a vyhrabal se do sedla. Seděl tam v hlubokém předklonu, opíral se rukama o sedlo a zíral na Wyatta. Byl v koncích.

„Je mi líto, pane,“ řekl muž z Missouri tvrdě. „Ale ještě pět mil!“ Wyatt vzal vůdce stáda a vyrazil. Pomalu se stmívalo.

Stádo se blížilo novému skalnatému údolí. Ostře na sever, daleko od kurzu.

Vtom se Wyatt vynořil za oběma muži.

„Co to má znamenat?“ zaprskal rančer. „Kam nás to vedete?“

„Nejspíš do pekla,“ zabručel starý předák.

Stádo mezitím pronikalo do soutěsky. Když do ní vběhla poslední zvířata, vytrhl Wyatt kolty a několikrát vypálil do vzduchu. Stádo přidalo do kroku. Rake pohlédl na Wyatta, pochopil a začal také střílet.

Stádo se hnalo soutěskou.

Najednou se zarazilo. Soutěska byla ucpaná.

Wyatt i předák dál stříleli.

Rooper nic nechápal, ale střílel pak společně s nimi. Muž z Missouri pak konečně přestal. „Honem, zpátky!“ Rooper vystrčil nevěřícně hlavu. Oči mu vylézaly z důlků. „Cože máme?“ zpátky!“

Wyatt se otočil a hnal se soutěskou nazpět. Oba kovbojové a stádo jej následovali. Nikdo nepromluvil.

Starý předák pochopil, co se stalo. I rančer začínal mít temné tušení. Podíval se na Wyatta: „To nebyl průchod?“

Jezdec zavrtěl hlavou. Očima visel na vchodu do soutěsky, ve které se pomalu začínal usazovat prach zvířený posledními zvířaty. Stádo bylo venku.

„To byla slepá ulička!“

„Jo!“

Rančer pochopil.

„Stádo! Rozdupalo Čejeny?“

Wyattova tvář byla zaprášená, šedá, tvrdá a neústupná. „Jo. Byla to naše poslední šance.“

Rančer zíral do soutěsky. Pak sklouzl ze sedla, vyhodil klobouk do vzduchu a vyrazil radostný výkřik. Ledy se prolomily. Starý Rake seskočil z koně, běžel za svým šéfem a objal ho. V očích obou mužů se objevily slzy.

Muž z Missouri tedy objevil indiánský tábor, zjistil, že leží na konci slepé soutěsky a dostal nápad, že na zákeřné rudochy pošle vyděšené stádo dobytka.

Když se na něj oba muži opět podívali, už zase jel na čele stáda směrem k západu.

Setřásli krvežíznivé Čejeny. Zbavili se neustálého strachu. Už mohli volněji dýchat. Námahu a potíže s transportem stáda snášeli teď podstatně líp.

Muž z Missouri vedl stádo s náměsíčnou jistotou ve dne v noci po stezkách, úzkými soutěskami, údolími a po hřebenech hor, nahoru, dolů a zase nahoru.

A pak konečně dorazili na náhorní plošinu Salone, k průsmyku Tecca, v blízkosti 4000 metrů vysokého Black Mountu.

Stařec ukázal ke stále rychleji se blížícím skalnatým stěnám.

„Tam vlevo, vedle tý prolákliny, začíná průsmyk.“

Wyatt přikývl. „A my si to namíříme na támhletu bílou skálu, co je napříč protkaná červenou žílou.“

Když k ní další den dorazili, považovali předák s rančerem soutěsku za ní za neprůchodnou.

Ale ona byla průchodná, pomalu se zvedala, nabízela dokonce i možnost táborem a navíc umožňovala, aby tak velké stádo hnalo jenom pár mužů.

Wyatt zůstal vpředu, druzí dva byli za stádem.

Dva dny se horami táhl had z dobytčích těl.

Pak Wyatt nařídil odpočinek. Ale v tom místě nebyla ani tráva ani voda. Přesto udělal jednodenní odpočinek mužům i dobytku dobře.

Pak se šlo dál.

V jiném místě se několik kusů dobytka zřítilo.

Rooper ztratil hlavu a začal střílet z pistole.

Raker mu ji vytrhl a hodil dolů za splašeným dobytkem.

Ropper ho okřikl: „Co to má znamenat, Rake!“

Ale starý muž se nedal:

„Wyatt Earp sem za neuvěřitelné námahy a vypětí dostal tři tisíce kusů dobytka, pane Rooperr! Tak si myslím, že je nevodpustitelný je z pouhý nervozity zahnat do propasti. To jsme mohli zůstat doma, a to všecko si ušetřit!“

Stádo se uklidňovalo jen pomalu. Ztráty byly naštěstí ale velmi nízké.

Wyatt na to drama musel nečinně shlížet z vyvýšeného ohybu nad propastí.

Večer toho dne seděli muži mlčky u táborového ohně.

Rake připravil prosté jídlo. Ten den obnovili u horského pramínku zásoby vody.

Muž z Missouri si už několik dní nezapálil doutník. Vyčerpám jej připravilo o chuť. Mlčky dřepěl vedle Rakeho a koukal do ohně. Vtom starý předák promluvil.

„Už musí mít průsmyk za sebou. Bude někde na plošině Fluor v Yellostonu.“

Rooper zvedl hlavu. „Peshaur?“ Na toho ani nepomyslel. „Jo – musí mít průsmyk už za sebou,“ řekl stařec. Wyatt stále zíral do ohně.

„A co když to všecko bylo na draka?“ zeptal se rančer chraptivě. „Všechno na nic? Tento šílený trail, smrt Hala a Maca? Celé to utrpení, štrapáce…“

„Byla to vaše jediná šance,“ řekl muž z Missouri tvrdě, vstal a odešel na kontrolu stáda.

„Myslím, že dobře ví, co dělá,“ zabručel předák.

„Jak to může vědět?“ nadával rančer. „Peshaur je dávno za průsmy-kem! A my? Někde v horách!“

„Ale vo hodně mil severnějc, šéfe. Blíž k hranici s Montanou.“

Přespříští den zastavil Wyatt před stádem svého poníka.

Vlevo se ve skalní průrvě otevíral rozhled daleko do horské krajiny směrem k jihozápadu, kde klesala a vybíhala do nekonečné roviny.

A vprostřed této roviny se jako had táhla světlá čára.

Wyatt přesně věděl, co znamená.

Tam dole táhlo stádo dobytka.

Stádo Gega Peshaura.

Muž z Missouri pak pokračoval v cestě.

Ale když si Peshaurova stáda po chvíli všiml rančer s předákem, dostal rančer další amok a začal ječet, volat po Earpovi a rozjel se za ním.

Ale vtom se stezka před nimi rozestoupila do šířky několika set yardů. Dobytek se po plošině okamžitě rozutíkal. Vpravo a vlevo vedly k nebi kolmé skalní stěny. Vpravo a vlevo a vpředu taky! A muž z Missouri si to mířil pořád za nosem! Rooper pohlédl na předáka: „Copak se zbláznil?“ Stařec pokrčil rameny.

„Kam to chce? Je po všem! Konec! Zase slepá soutěska! Přímo pod mraky! A cesta vede jenom zpátky! Do náruče Indiánů! Skončili jsme!“ Rančer se hystericky rozchechtal.

Ale Wyatt Earp jel dál ke skalní stěně.

Rančer na něj volal, ať se zastaví, ať se vrátí, ale Earp se zastavil až před skálou, která byla od kolen jeho koně dolů sice průchodná, ale takovou škvírou by se protáhl snad jen člověk, v žádném případě však stádo dobytka.

„Zdržte stádo dál odtud!“ křikl Wyatt na Rakeho a naznačil mu, aby si vzal vůdčího černého býka.

Rake uposlechl a zahnal stádo zpět.

Za zděšeného rančerova přihlížení Wyatt seskočil z koně, cosi vytáhl z brašny, pak si s tím chvíli hrál u skály, nakonec se rozběhl ke koni, vyskočil do sedla a uháněl ke stádu.

Ještě u něj nebyl, když se ozvala ohlušující detonace a skálu zahalil dým a odletující kamení.

Wyatt dojel k předákovi, seskočil z koně a zapálil si doutník.

Všichni tři pak čekali, až se dým rozestoupí.

„Jupííí!“ zvolal rančer jako první, když ve skále spatřil široký průchod a za ním…

Za ním širokou přírodní stezku, vedoucí přímo dolů do nížiny!

I předák vyhodil klobouk do výšky:

„Šéfe, podívejte, kde jsme my a kde je ten bandita! Máme před ním náskok půlku tejdne! Víte, co to znamená !“

Rooper si otřel čelo. Nic nechápal. Jak jen tohle mohl ten podivný Wyatt Earp vědět?..Ale vždyť přece říkal: Znám cestu přes hory, sice plnou překážek, ale…

Tak to řekl, přesně tak.

„Wyatte, chtěl bych vám něco říct,“ pravil později rančer u ohně. „Chci vám poděkovat, Wyatte. Dal jste mi za vyučenou…“ řekl rančer, ale víc už říci nedokázal.

V Rockwoodu prožili několik příjemných dní ve společnosti farmáře Benstona, překvapeného a šťastného, protože mu přivedli dva a půl tisíce kusů dobytka. Wyatt Earp odmítl vzít od farmáře víc peněz než kolik dostal i starý předák. Byl zásadový jako vždy.

Když pak jednoho tichého večera seděli v Benstonově domě u krbu, zeptal se ho Rooper:

„Proč jste se vlastně hned nevrátil, Wyatte. Vždyť jste přece člověk, který není zvyklý nic nedělat.“

„Však já tady neodpočívám. Já čekám.“

„Čekáte?“ vyzvídal Benston.

„Jo. Čekám na Bena Thompsona.“

„Já to věděl!“ vykřikl rančer a zbledl.

„Proč to děláte?“ ptal se Wyatta Benston

„Ben Thompson je vrah šerifa, pane Benstone.“

„Jo, já vím, hledají ho v Kansasu a v Coloradu.“

„Právě. Ale tady jeho zatykače nevisejí. Proto tady na něj čekám. Beztak po mně jde.“

„Je s ním i Peshaur,“ namítal Benston.

Muž z Missouri se pousmál.

„No, to je možný.“

„Čekáte tu i na něj?“

„Jo. Poslal vraha na starýho Jima Duffyho. To stádo, co ho sem vede, nakrad. Najal si lidi, který vysvobodili z vězení, Abeho Clinholma a Bena Thompsona. Mám teda dost důvodů, abych tady čekal i na něj.“

„Neděláte si tou svojí neúprosností život těžším než je?“ Wyatt zavrtěl hlavou, vstal a rozloučil se. I předák vstal.

„Nerozumíte mu, šéfe. Je to muž zákona. Měl jste pravdu, když jste mu v Coloradu říkal, že by měl nosit hvězdu…“

O devět dnů později se od jihu k městu přibližovalo další stádo. Bylo malé, potrhané, vyhublé a doprovázelo ho dvanáct honáků.

Vpředu jeli dva muži. V jejich tvářích byla vepsána nekompromisní tvrdost. Geg Peshaur a vrah Ben Thompson.

„Neleze mi do palice, že jsme ho nikde v horách neviděli,“ bručel Thompson.

Peshaur vrtěl hlavou.

„Říkal jsem ti, že nepřejde. Umí střílet a rvát se, ale to ještě neznamená, že je taky dobrej honák.“

„Hm“ bručel hráč. „Já bych do něj řek i to.“

„Je to satanův syn, ale přes hory nepřešel. Myslím, že dostal šílenej nápad nějak vobejít průsmyk Tecca. Ale to není možný. Zůstal někde trčet. Jimmy Jirjahlke zná hory jako svý boty. Říkal mi už v Coloradu, že to nedokáže. A kromě toho, vo co ti vlastně de? Uděláme tady svůj kšeft, posilníme se a potáhneme zpátky do hor. Tam ho určitě najdeme a napumpujem do něj olovo.“

Thompson přitáhl otěže.

„Já, Gegu, to já ho napumpuju olovem. Já sám! Doufám, žes mě pochopil!“

Kovboj nebyl někdo, koho bylo snadné zastrašit. „Vyčkej času, Bene. Až se mi dostane před stříkačku, nadělám z něj řešeto!“

Hráč na něj pohlédl se smrtelnou nenávistí.

„To neuděláš, Gegu. Jestli ho zastřelíš, seš můj nepřítel.“

„Seš idiot, Bene! Zaslepenej idiot! Budeš rád, až bude ten chlap mrtvej! Dostal tě do lochu. A jednoho dne bude mít na prsou určitě stříbrnou hvězdu. Vo tom jsem přesvědčenej. Ale ty seš tupec, Bene, jinak bys na to dávno přišel sám. Všechno, co Earp udělá, je promyšlený. Vyhecoval Roopera, aby hnal stádo do Montany. Tím mě chtěl porazit. Ze se mu to nepovedlo, byla smůla. Ale přežije to, vo tom jsem přesvědčenej. Ten chlap patří k plevelu, kterej jen tak něco ne-vykoření. Žije – a číhá na nás. A hlavně na tebe. Protože seš vrah šerifa…“

Hráč se napřáhl. Rána shodila kovboje ze sedla.

Peshaur ležel na zemi a z úst mu vytékal pramínek krve.

Thompson seskočil z koně s s podlitýma očima si měřil kovboje.

A kovboj udeřil pěstí přímo do té chlupaté tváře.

Ale hráč zůstal stát. Pohled měl skleněný.

„Ty blbej pitomče! Ty falešnej hráči!“

Thompson zařval a vrhl se na Peshaura.

Ostatní kovbojové se zastavili a pobaveně sledovali bojující muže. Stádo se také zastavilo.

Boj skončil nerozhodně. Byli stejně silní, stejně nebezpeční a stejně sprostí. Jeden druhému nic neodpustil. Pak se vyhrabali na nohy a ještě na sebe chvíli nenávistně hleděli. Peshaur se jako první otočil a odpotácel se ke koní.

Thompson pak také nahmatal otěže a nasedl. Stádo se opět dalo do pohybu.

Ten den pozdě odpoledne muži pod sebou v údolí spatřili střechy městečka.

„To je Rockwood!“ zařval Peshaur s tváří napuchlou po rvačce s Thompsonem.

Hráč, jehož obličej byl také opuchlý a posetý podlitinami, zabručel: „Vodkaď to víš?“ Peshaur se otočil a přivolal jednoho ze svých honáků: „Jimmy, vidíš to město před náma?“

„Jo, šéfe. To je Rockwood. Znám to tam moc dobře.“ Stádo táhlo dál.

Ještě než dorazili k prvním domům, Peshaur si všiml louky před městem. Krátká tráva byla zdupaná tisíci dobytčích kopyt.

Byl honák a hned věděl, kolik uhodilo.

Ale byl dostatečně škodolibý, aby to před hráčem zamlčel.

Přesto neměl ani Ben Thompson vejít do města nevarován.

Na osaměle stojícím domě, stojícím sto padesát yardů před městem, byl přilepen veliký plakát. A palcovými písmeny na něm stálo:

Bene Thompsone, vrahu šerifa, čekám na tebe ve městě!

Gegu Peshaure, zloději dobytka a nájemce vrahů, taky na tebe čekám!

Doufám, že jste ve Fort Morganu navštívili hrob vašeho přítele Clinholma. Wyatt Earp

Oba bandité na sebe překvapeně pohlédli.

Kovboj měl najednou kolem žaludku zatraceně nepříjemný pocit. Odplivl si a pohlédl k Main Street.

Hráčova tvář zešedla. Jeho žluté oči se stáhly do škvírek.

„Takže je tady,“ zašeptal.

„Jo,“ hlesl kovboj ,,Je tady a čeká na nás. Na tebe a na mě. A nebude mít moc času.“ Thompson si měřil prázdnou Main Strett. „Vyřídil Billa…“ Peshaur ukázal na Main Street.

„Vidíš, nikde ani noha! Čekaj na tebe! Na Bena Thompsona! Všude, kde se vobjevíš, jsou vymetený ulice! Tos zatím dycky dokázal!“ Hráč vytrhl kolt z pouzdra.

„Drž hubu, Gegu! Nebo tě vodprásknu dřív, než tě tamten vlk roztrhá na kusy.“ Peshaur se jen ušklíbl. „Jen střílej, Bennie. I tak mu neutečeš.“ Zvedl ruku.

Na toto znamení přihnali kovbojové zbytek stáda, které sem, na louku před město, za neskutečných útrap a velkých ztrát, dovedli přes Teccu.

Oba jezdci seděli v sedlech a dívali se do města. Thompson se ohlédl za kovbojem. Ten se na něj jen zakřenil.

„Dávám ti přednost, Bene. Seš slavnější. Na tebe se víc těší!“

„Ty mizernej zbabělče! Ty zatracenej, špinavěj honáku krav! Ty smradlavej zloději dobytka!“ Peshaurův úsměv se ztratil. Tvář mu ztuhla. „Konec, Bene! Jeď. Jeden musí začít!“ Hráč se zahleděl před sebe.

Zapadající slunce vrhalo na ulici nazlátlé svazky světla. Nebylo vidět ani človíčka. Z ulice na muže zívala prázdnota.

A v tento okamžik se opět prokázala zvláštní síla magického jména Wyatt Earp. Stalo se něco, co se v této kruté zemi stane ještě tisíckrát: mužům, kteří se nebáli ani smrti ani ďábla, běhal po zádech mráz, když si uvědomili, kdo na ně ve městě čeká. Vysoký muž s tvrdou, hranatou tváří, hlubokýma modrýma očima, černými vlasy a dvěma starými revolvery v pouzdrech.

Magie muže z Missouri, Wyatta Earpa, začínala.

A přesto zločinec Ben Thompson pomalu přijížděl. Jel prostředkem Main Street. Už se neohlížel za svými druhy.

Vtom se zarazil.

Zdálo se mu to?

Jak se ten muž zničehonic dostal doprostřed ulice? Stál tam vzpřímeně, ruce založené na prsou, černý klobouk stažen hluboko do čela.

A přece hráč viděl na vzdálenost čtyřiceti yardů, jak se mu ty oči třpytí.

Začínala poslední minuta života Bena Thompsona. Mohl utéci. Ale byl to hráč.

Možná věděl, že tentokrát prohraje.

Ale byl to muž, který se nevzdával.

Dvacet yardů před Wyattem Earpem seskočil z koně.

„Jsem tu, Earpe!“

„Jo!“ zaznělo mu tvrdě v ústrety.

A pak už hráč vystřelil. Bylo to unfair, ale udělal, co dělal vždycky: podváděl.

Kulka proletěla muži z Missouri nad hlavou, protože při výstřelu sebou hodil na zem a sám levou rukou vypálil.

Ale ani touto kulkou by protivníka nepřipravil o život. Zasáhl ho do prsou vpravo nahoře, podtrhl mu tou ranou nohy, odhodil ho a Ben padl nešťastně hlavou na kámen.

Když k němu Wyatt došel, spatřil, jak se bandita dívá mimo něj někam do nočního nebe.

Šerifův vrah, Ben Thompson, byl mrtev. Nesmyslný, zločinecký život skončil.

Wyatt se otočil a kráčel k hotelu.

Čekal.

Ale ten druhý muž nepřicházel. Ani v noci nepřišel.

A když muž z Missouri druhý den ráno vyjel na koni před město, našel jen opuštěné stádo.

Geg Peshaur se svými muži uprchl. Uviděl padat Bena Thompsona a ztratil se.

Wyatt Earp ho měl znovu spatřit až o mnoho let později, dole v Dodge City v Arkansasu…