William Mark

Peklo ve Vichitě

Na jihovýchodním okraji Wichity stál ,Dry throat saloon’ - saloon U suchýho hrdla. Jeho majitelka Ida Mayová měla v sobě cosi z mohutnosti bizona. Svou výřečností byla vyhlášená po celém městě.

Právě stála s vyhrnutými rukávy na nejvyšším schůdku poblíž dveří do dvora a velkopansky shlížela na muže, slunící se v prvních březnových paprscích a diskutující u velkého stolu. Stáhla obočí a křikla: „Pane Pierce! Můj kšeft se jmenuje U suchýho hrdla, ale to neznamená, že hrdlo musí suchý zvostat!” Velký, těžký muž s vyžilou tváří a zelenýma očima se vztyčil, zastrčil palce za lem své jedovatě zelené vesty a zašklebil se: „Jo, madam, to máte recht! Pošlete nám sem barmana a pět flašek!”

„Pět?” zavrčela majitelka. „Je vás přece sedům chlapů!”

Odpovědí jí byl halasný smích.

Přejela si rukou přes tvář a odešla do domu.

Abel Pierce, po celém Texasu a v půlce Kansasu známý jako Šanghajskej Pierce, praštil chlupatou pěstí do stolu. Pak si levačkou prohrábl knír a vycenil zažloutlé zuby. „Ta je teda veselá, ta stará! - Takže, pánové, do práce!” Zas zastrčil palce za vestu a zahleděl se na staršího muže, oblečeného do obnošené kůže, sedícího přímo naproti. „Hej, Grahame, takže jak to vypadá? Takže jste sem dohnali skoro tři tisíce kusů?”

„Jo, pane Pierce,” odvětil Thomas Graham. „Byly to ze začátku přesně tři tisíce. Ale to zatracený sucho, dlouhá cesta a nakonec Komančové se na stádu podepsali. Teď už je to o dvě stě padesát kusů míň.”

„Dobrá!” zaduněl Piercův hlas. Pohledem přelétl ostatní muže.

„Takže tu věc dovedeme do konce. Co byste za ně chtěl?”

Graham zůstával klidný. „Dvacet dolarů za kus.”

Pierce se předklonil a posunul si klobouk do týla. Pak se otočil doprava a nastrčil Grahamovi ucho. „Kolik to bylo, Grahame?”

„Dvacet dolarů za kus,” zopakoval starý kovboj klidně, sundal si klobouk a přejel si rukou přes nakrátko ostříhané šedivé vlasy.

Pierce se tiše usmál, pak propukl v halasný řehot, který zněl hrozivě, a vypadalo to, že hned tak neutichne.

Pohlédl na Grahama jako na psa. „Dvacet dolarů? Jestli chcete dostat dvacet dolarů za kus, tak musíte dobytek hnát eště dva tisíce mil, nahoru do Montany. Třeba tam najdete zasněženýho rančera, kterej by bral texaskej dobytek. Tady jsou, ale jiný ceny.”

„Kolik dáte?” zeptal se kovboj.

„To, co dám já, Grahame, je víc, než kolik se tu dává - já dám skoro vo dolar víc.”

„A to by bylo kolik?”

Pierce zvedl pravici a roztáhl pět prstů.

Graham chtěl vstát.

Jeho soused, také už starší muž, ho ale zadržel. „Počkej, Tome. Pan Pierce je tady největší nákupčí dobytka.”

„Pět dolarů?” zamračil se kovboj. „V severním Texasu stojí kus čtyři dolary. To jsem měl celej trail absolvovat za dolar na kuse, Lynnere?”

Pierce se zašklebil. „Nic jinýho vám nezbejvá, Grahame. Tady lidi dávaj čtyři a půl dolaru. Já dávám pět.”

Blonďatý chlapec přinesl whisky. Před každého muže postavil láhev.

Pierce se hltavě napil. Pak si říhl a řekl: „Nemusíte prodávat mně, Grahame. Můžete jít ke komukoliv jinýmu. Ale nikdo vám nedá víc než čtyři a půl.”

Graham pohlédl na ostatní muže. Klopili zrak.

V tu chvíli se otevřely dveře do dvora. Prošel jimi ramenatý muž. Měl zažloutlou tvář, vystupující lícní kosti, neklidné temné oči a těžkou, hranatou bradu. Horní ret a bradu pokrýval černý vous. Nos měl rovný a tvrdý, spodní ret široký a předsunutý. Pod širokým kloboukem vykukovaly černočerné střapaté vlasy.

Jeho kovbojské obječení bylo nové a vypadalo draze. Po každém boku měl kolt ráže 45, v pravici svíral pušku značky Parker s krátkou hlavní.

Tento muž měl do dějin Divokého západu vstoupit negativněji než kdokoliv jiný. Byl to Mannen Clements, nejstarší ze čtyř bratrů Clementsů z Texasu. Už dlouhá léta doprovázeli stáda dobytka z jihu nahoru do Kansasu.

Clements dorazil ke stolu. Muži na něj zvědavě pohlédli.

Kovboj se opřel o hlaveň pušky a obrátil se na Pierceho:

„Vy jste Šanghajskej Pierce?”

„Jo. Vo co de, pane?”

Clements si ho ostře změřil. „Dáte pět?”

Pierce přikývl. „Jo. Přived jste stádo?”

Honák přitakal.

„Kolik zvířat?”

„Dva tisíce.”

„Vodkaď?”

„Ze Silverlake.”

„Kerej ranč?”

„Cloowerův.”

Ábel Pierce vstal. „Jo, Donald Cloower? Toho znám. Ten má jenom dobrý kusy. Fajn, ten kšeft uděláme, pane?”

„Jsem Mannen Clements.”

Pierce vstal, hodil na stůl dvě bankovky a zavolal na barmana:

„Tady, Sonny, za tu whisky! No, Clementsi, takže se můžeme na to vaše stádo mrknout.”

Honák zvolal tak nahlas, že to ostatní museli slyšet: „Billy Corgeeter a Butch Stevensen jedou se svejma stádama za mnou. Maj ale dohromady pět tisíc kusů.”

„Fajn!” řekl Pierce spokojeně. „Tím budu mít poptávku pokrytou.” Zvedl ruku na pozdrav a dělal, že chce odejít. Vtom vstal i Graham: „Pierce!”

Obchodník s dobytkem se krátce otočil. „No, co eště?”

Kovboj sevřel rty a vyrazil vzduch nosem. „Mohl byste dát aspoň deset!”

Pierce se zasmál. „Vy jste vtipálek, Grahame. Konec, nemám čas.” Graham se ještě nevzdával: „Přijel jsem vod jihu se třema tisícema kusů. Skoro dva tisíce mil. Se dvanácti chlapama.”

„Je mi líto, Grahame.”

„Dejte deset!”

„To bych musel bejt blázen! Tady tendle chlap se poptal ve městě a je spokojenej s tím, co dávám já.”

Graham přikývl. „Tak dobře. Prodávám.”

Šéf dobytčího trailu Thomas Graham prodal 2750 kusů nejlepšího texaského dobytka lichváři Ábelovi Piercemu za směšnou sumu pěti dolarů za kus.

Šanghajský Pierce nebyl jen lichvář, on to byl také podvodník. Mannen Clements neměl na prodej žádné stádo. Byl to obyčejný honák, který s bratry na pastvinách hlídal stáda. V saloonu Idy Mayové se před několika dny potkal s Piercem. Pierce sám málem dorazil se stádem čítajícím dva tisíce kusů, ale přišel o ně u žlutého Creeku v boji proti Komančům. Nyní se snažil dohnat ztráty pomocí nestydatých spekulací.

Graham, Lynner a Higho, tři šéfové trailů, jež dorazily včera, mu připadali dostatečně hloupí, aby jejich prostřednictvím zazáplatoval vzniklé manko.

A Mannen Clements vypadal jako pravý muž pro pomoc při tomto nečistém kšefte.

Pierceho přitom ani trošku nezajímalo, že se Graham brzy dozví, jak ho oklamali.

Po ukončení velkého obchodu stál s Mannenem Clementsem v saloonu a poroučel velkou rundu. Každý, kdo byl v saloonu, dostal sklenku.

„Dobrej kšeft,” pravil Pierce.

Mannen přikývl. „A jestli Graham a ty druhý dva míněj tropit povyk, já už je srovnám.”

„Vopatrně, Mannene!” varoval ho obchodník. „Radši žádný střílení. Zdejší marshal je pes. Teda ani ne tak von sám jako jeho první deputy.”

„Wyatt Earp?” zeptal se Clements.

„Jo ty ho znáš?”

„Ne, ale slyšel jsem vo něm. Má bejt dost rychlej.”

„Zatraceně rychlej. Eště jsem v životě neviděl chlapa, kterej by tak rychle tasil kolt.”

Clementsova popelavá tvář chytila barvu. Byl nejen mezi svými, ale i po celém Texasu znám jako výtečný pistolník. Co jej však odlišovalo od klasických pistolníků, bylo, že s sebou neustále nosil pušku. Často se mu kvůli ní smáli a kladli mu ironické otázky, ale z toho on si nic nedělal. A pušku měl pořád u sebe.

Mannenův druhý, nejstarší bratr Gyp tvrdil, že ta puška zachránila Mannenovi už několikrát život. Někdo další tvrdil, že je v pažbě pušky schován pěkný kus zlata, a další jednoduše říkali, že s ní už přišel na svět a že by Mannen Clements bez pušky nebyl Mannen Clements.

A Mannen měl nyní před sebou další obchod. Dobrý, ale špinavý. Pierce mu podstrčil silnou ruličku smotaných dolarových bankovek. „A teď přijde další část, Mannene, dávejte pořádně pozor. Tom Graham právě dorazil. Vidím ho v zrcadle. Zastavil se a kouká sem k nám. Možná bude střílet.”

Clements sevřel pušku. Chladně pohlédl na obchodníka.

„S tím jste počítal?”

„Ne, kovboji, ne za každou cenu.”

Pak Mannen Clements vyslovil něco, co zaslechl kovář Kid Conally a co kronikář Stuart Norman posléze zapíše do análů města: „Za tři sta dolarů udělá moje puška z jakýhokoliv člověka dva kusy.”

Dokonce i otrlý Abel Pierce se při těchto slovech necítil dvakrát dobře.

Clements se pomalu otočil. Pušku držel položenou přes pravý loket. Nikoho by ani nenapadlo, že tento muž brzy někoho zavraždí. Ukazováček měl na spoušti. Nenápadně natáhl kohoutek. Hlaveň pušky směřovala k zemi.

Pierce zíral do zrcadla. Viděl jenom Grahamovu tvář. Křečí staženou, zoufalou, rozzuřenou tvář.

„No tak, dělejte něco!” sykl Pierce k honákovi, aniž by se otočil.

Mannen se chladně zasmál a sykl zpět: „Tři sta babek, Šanghajskej Pierci!”

Obchodník se nadále díval do zrcadla.

Tvář šéfa trailu vzbuzovala obavy. A jeho pravačka se vznášela těsně nad starým koltem.

„Tak co bude s tou druhou polovičkou kšeftu?” sykl Clements k partnerovi.

„Bude střílet! Copak to nevidíte? Má ruku nad koltem!”

„No a? Na mě jako na prvního střílet nebude. A co mám vlastně dělat? Vždyť kvůli marshalovi nechcete žádnou přestřelku!”

Na obchodníkově čele vyvstaly velké kapky potu.

Majitelka saloonu na něj starostlivě pohlédla. „Něco se děje, Pierci?”

„Drž hubu, Ido!” vyhrkl muž hrubě.

Pak vedle sebe zaslechl honákův líný hlas: „Podívejme, starej dobrej Graham je tady taky!”

Pierce zíral do zrcadla.

Ošlehaná tvář šéfa trailu posedla.

Clements posměšně poznamenal: „Udělal jste dobrý kšefty, Tome? Nevypadáte na to!” A usmál se. „Tři sta?” zeptal se tiše souseda.

„Jo.”

Starý Graham přimhouřil oči. „Psi zatracený!” A sjel pravačkou ke koltu.

Ale nejdřív se ozvala rána od baru.

Honák prudce zvedl hlaveň pušky a stiskl spoušť.

Graham se k výstřelu ani nedostal. Rukou svíral pažbu koltu, stále ještě vězícího v pouzdře. Byl to starý kovboj, tenhle Tom Graham, vlasy mu zešedly na pastvinách, ale střelec to nebyl. Smrtelně zasažen klesl k zemi.

Pierce se ohlédl a zařval: „To byl férovej boj! Jasně! Sebeobrana!”

Lidé u baru mlčeli.

Ke dveřím vykročil velký, štíhlý muž.

„Kampak, brachu? “ozval se hrubý honákův hlas.

Muž se otočil. „Jdu pro marshala.”

Clements, jenž si mezitím znovu nabil pušku, zvedl hlaveň.

„Toho taky?” zeptal se Pierceho.

Pierce sevřel ruce do pěstí. „Počkej!” Pak se odrazil od baru a vykročil k dlouhánovi. „Co chcete, chlape?”

„Zavolat marshala!”

„Na co?”

Muž ukázal na zastřeleného. „Tady toho zabili.”

„No a? Co na tom marshal změní?”

„Co změní? To musí vědět von.”

Od baru se ozval Clementsův drsný hlas: „Uhněte mi z mušky, Pierci!”

Obchodník s dobytkem se ohlédl: „Počkej eště!”

Ale kovboj Clements vykročil k dlouhánovi sám. Zastavil se těsně před ním, před zámečníkem Leo Warrensem. „Tak co to jako má bejt?”

Muž na něj pevně pohlédl. „Zastřelil jste támhletoho muže. My tady nežijeme mezi divochama, pane. Máme tady svůj pořádek. Jmenuje se - zákon!”

Dál se Warrens nedostal.

Honák prudce otočil pušku a udeřil ho pažbou do hlavy. Warrens klesl k zemi jako podťatý.

Tlustá barmanka dosupěla na místo činu. Pohlédla na Warrense.

„Ten je taky mrtvej?”

Clements jí věnoval cynický pohled. „Ne, madam - ještě ne.”

Pak natáhl ruku s otevřenou dlaní. Pierce se rozhlédl po saloonu.

„Héj, tak tu mrtvolu konečně někdo vodneste!” křikl na tři poblíž se krčící chlapíky.

Ti tři se zvedli a odtáhli Toma Grahama ven.

Leo Warrens ležel na zemi bez hnutí.

O něj se nikdo nestaral.

Těch pár mužů v saloonu nemělo odvahu nic říct, natož něco podniknout.

Clements postrčil pažbou Pierceho a znovu natáhl ruku s otevřenou dlaní.

Obchodník dobytkem se otočil, aby nikdo neviděl, že vytahuje peníze. Odpočítal tři sta dolarů a rychle je Clementsovi vtiskl do dlaně.

Ten si je vzal beze spěchu, ale pak si výplatu za vraždu pěkně před očima všech přepočítal. Nakonec vzhlédl a zlostně zabručel: „Hej, Šanghajskej, chybí deset babek!”

Pierce po něm vztekle hodil očima. Pak ale sáhl do kapsy a vytáhl ještě jednu bankovku.

Clements si ji vzal a zastrčil do kapsy. Zašklebil se a odkráčel ke dveřím.

Jeden z kovbojů přinesl večer do tábora honáků zprávu o smrti šéfa trailu Thomase Grahama.

Patnáct mil před městem stálo první stádo. Patřilo Joe Hendersonovi, jednomu ze šesti mužů, kteří ráno seděli s Grahamem na verandě saloonu Idy Mayové.

Tom Graham mrtev!

Henderson se podrbal na hlavě. Damned! Copak se všichni zbláznili? Jak jen mohli tomu zatracenýmu Piercemu skočit na špek! Jak: jeli kolem jeho tábora a zarazili se před velkou tabulí, na které stálo: Koupím dobytek, nabízím nejlepší ceny! Pierce je pak dovedl do saloonu U suchýho hrdla. Že nikoho z nich nenapadlo jet dál, poptat se ve městě na jiné ceny! Henderson to sám nechápal. Vždyť právě Graham býval z nich všech nejméně důvěřivý. Snad za to mohla dlouhá štreka, kterou měli za sebou.

Graham, Pat Lynner a Jim Higho. Dohromady 7000 kusů dobytka po pěti dolarech.

Henderson rozmístil stráže, naskočil na koně a urazil sedm mil směrem k východu, ke stádům Jolina Griffithe.

„Héj, Hendersone co se děje?”

Henderson za Griffithem spatřil i Joma Donavona. To byl také šéf stáda, jeho dobytek čekal devět a půl mile odtud na severovýchodě. To byl onen šestý muž, co ráno seděl před saloonem.

Henderson jim prozradil tragickou novinu.

Starého Grahama znali dobře, už se s ním mnohokrát setkali.

Byl tvrdý, ale vždy ochotný pomáhat.

A zatímco on, Pat Lynner a Jim Higho svůj dobytek Šanghajskému Piercovi prodali, zbývající tři šéfové trailů rozladěni odjeli.

Nikdo z nich však zatím jiného obchodníka s dobytkem nehledal.

Ale ano, jeden přece ano.

Graham.

Ale udělal to, teprve když prodal.

Vjel do města a v South Street se zastavil u Rica Tennesseeho. „Kolik platím?” odvětil mu tlouštík Tennessee. „No jo, kámo, jestli je váš dobytek dobrej, tak po vosumnácti dolarech za kus.”

A Jeff Garlinger, co bydlel nahoře u tržnice, by dal totéž. Graham pak zcela zbytečně navštívil ještě i Hanča Crofta, obchodníka, jemuž prodal stádo před léty, ale se kterým se tehdy rozešel ve zlém.

„Co platím, Grahame? Sedumnáct. A pokud jsou to prvotřídní kusy, pak vosumnáct nebo i vo dolar víc.”

Graham nato odešel. Zdřevěnělými pohyby se vyhrabal do sedla a rozjel se k saloonu U suchýho hrdla.

Šanghajskej Pirce a Mannen Clements stáli u baru a nejevili vůbec žádnou nervozitu. Očividně oslavovali svoje špinavé obchody.

A pak se to stalo.

Lewt Hardy, jeden z Highových kovbojů, mluvil s Grahamem chvíli předtím, než si starý Graham odešel pro smrt.

Tak se informace dostaly zcela náhodně ven z města.

Henderson a Griffith rozeslali své muže do okolí, aby všem podali zprávu, co se stalo.

Za ranního rozbřesku to už všichni věděli.

Graham, Lynner a Jim Higho sedli Piercemu na lep.

S tím se už nedalo nic dělat.

Obchod je obchod.

Ale Torna Grahama zastřelili.

Jeho vrahem byl Mannen Clements.

Zatraceně chlapi ho přece znali? Ale odkud?

Mannen Clements dělal honáka u stáda, které do Texasu vedl sám

Šanghajský Pierce. Clements a jeho bratři Gyp, Joe a Jim patřili do Pierceho party.

To byl tvrdý oříšek! Mannen Clements! Jak na něj? Jeden z nejhorších texaských pistolníků. Muž, který s sebou navíc vždycky nosil pušku.

Měl pušku, dva kolty a tři nebezpečné bratry.

Kdo by se odvážil se mu postavit?

Natu Eversonovi bylo dvaadvacet.

Snad by se dožil i vyššího věku, ale to by býval musel poslechnout svého šéfa Jima Highoa. Nat byl Grahamův zástupce u stád, blonďatý, veselý chlapík s hranatou tváří, širokýma a jasnýma očima. Vynikající střelec a výtečný honák.

Nat byl fajn kluk.

A docela určitě by z něj byl jednoho dne výborný předák, kdyby si nevzal do hlavy, že se postaví zrovna nejostřejšímu texaskému koltmanovi.

Stalo se příštího večera.

Mannen Clements stál u nálevního pultu v saloonu Roryho Caddse v River Street - v malém, hezkém výčepu s červenými stěnami a novými, zeleně potaženými stolky.

I publikum tu bylo lepší než v jiných saloonech. Takových fajnových lokálů se ve městě našlo už jen pár.

Mezi všemi těmi elegantně pooblékanými hosty vypadal kovboj v uprášených hadrech jako býk v koňské stáji. Zpocený, páchnoucí dobytčími výpary a whiskou se opíral o pult baru s neodmyslitelnou puškou v pravačce.

Muži ho zeširoka obcházeli. A když se lokál v devět večer naplnil, bylo vlevo a vpravo od něj stále na tři yardy místa.

Clements se snažil vzbuzovat dojem, že si toho nevšímá. Ale v duchu ho to značně sžíralo. Přísahal si, že to těm nažehleným panákům z města pěkně spočítá.

Jo, já jim ukážu, kdo je pánem ve Wichitě. Celý město se přede mnou bude třást hrůzou!

Nat Everson neměl s vyhledáním pistolníka Clementse těžkou práci.

Krátce před sedmou seskočil před Roryho saloonem ze svého hnědáka, přivázal ho ke trámu a vystoupil na verandu.

Přes dveře, polepené barevným papírem, nemohl nic vidět, proto přešel k malému okénku, polepenému jenom do půlky.

Nat byl vysoký, nemusel si ani stoupat na špičky, aby viděl do saloonu.

Poznal ho hned.

Jo, to byl Mannen Clements, ten chlap u baru, co přežvykoval dlouhý světlý doutník.

Nat rozrazil dveře a vstoupil.

Okamžitě byl nápadný. Koneckonců měl na sobě totéž oblečení jako Mannen Clements.

Na okamžik zavládlo ticho.

Sedmačtyřicet párů očí pohlédlo na vysokého rozkročeného mladíka s pažema volně svěšenýma nad kolty. Mladý muž si podmračeně měřil kovboje u baru.

Jenom jeden muž se nepodíval ke dveřím: bandita Mannen Clements.

V levici svíral sklenku brandy, držel ji těsně před ústy a přes její okraj šilhal do zrcadla na stěně.

Nálada jako v sudu s prachem.

Bylo by slyšet upadnout špendlík.

Majitel saloonu suše polkl a v duchu pomyslel na nové, zatím jenom z poloviny splacené zařízení lokálu.

„Clementsi!” Eversonův hlas zněl hrubě a lámavě. Bandita se ani nehnul.

„Mannene Clementsi!” zvolal Everson ještě jednou a zaznělo to jednoznačně: potřetí už ho oslovovat nebude.

Střelec se otočil. Stalo se to tak rychle, že se návštěvníci saloonu lekli. V prodloužení jeho pravice spočívala parkerovka s krátkou hlavní a mířila přímo proti dveřím.

Bylo to jasné: kovboj Nat Everson dohrál. Odvážný chlapec, který přišel, aby vyřídil Clementsův účet, byl vyřízen.

Docela vzadu v koutě u orchestrionu dřepěl Šanghajský Pierce.

Už tam byl déle než hodinu.

Když spatřil Clementse, bylo mu hned jasné, proč pistolník přišel. Ale neměl moc chutí se s ním ukazovat na lepší veřejnosti. Mannen Clements zůstal u baru.

Obchodník seděl skrčen nad sklenicí, pohroužen do stínu, aby ho Clements nepoznal.

Rory Cadds cítil, jak se mu myšlenky divoce honí hlavou. Co mohl dělat? Ten texaský bandita mu udělá ze saloonu kůlničku na dříví.

Lékař Henry Croft sevřel ruce do pěstí a kousl do černého doutníku. Bude zle! říkal si. Clements neustoupí ani o píď. Doktor Croft tušil, že ho brzy čeká práce.

Do jiskřivého ticha zadrnčel hrubý honákův hlas: „Co je, brachu?”

Přestože hlaveň obávané zbraně mířila přímo proti jeho hrudi, kovboj u dveří chladnokrevně odvětil: „Tys zabil Torna Grahama!”

„No a?” ozval se pistolníkův ledový hlas.

„Zavraždils ho!”

Kovbojova tvář se stáhla do satanské grimasy.

Nejenom Rory viděl, jak pevněji sevřel pušku.

Vtom se dveře do saloonu rozletěly.

Stál v nich vysoký muž. Měl široká ramena, vážnou, ostře řezanou hranatou tvář, nebesky modré oči. Černý klobouk nosil hluboko do čela. Pod čistým bílým límečkem košile měl uvázanou černou sametku. Jeho černé sako bylo rozepnuto a šosy odhrnuty do stran.

Hodně lidí si při pohledu na něj oddechlo. Vycházelo z něj cosi nevyslovitelného: jistota a převaha. To musel cítit každý, kdo na něj pohlédl.

Muž odstrčil Eversona stranou a vykročil k baru. Když došel k Mannenovi Clementsovi, popadl hlaveň pušky a hrubě ji strhl k zemi. Pak šel dál, k orchestrionu, do kouta místnosti. Když vhodil niklák, rozdrnčela se drsná kansaská melodie. Potom se muž vrátil k baru.

Honák klidně hleděl za ním. Nevěděl, kdo je ten černovlasý sebejistý obr, ale tušil to.

Clements byl pekelný tvrdohlavec. Divoká krev jeho texaské země mu nedala pokoje. Znovu zvedl hlaveň pušky.

A muž v černém obleku se opět octl před ním. A zase mu strhl hlaveň k zemi.

Mannen se mu chtěl vzepřít, ale vtom na něj zableskla stříbrná hvězda marshala, kterou muž nosil na vestě.

„No jo! To jsem si moh myslet,” zavrčel honák. Zaskřípal zuby a pak přes ně procedil: „Vy jste asi Wyatt Earp, co?”

„Jo a vy můžete bejt leda Mannen Clements.”

„Přesně tak, marshale!” Bandita se podrbal ve vousech. „Těší mě. Hrozně moc mě těší, marshale. Už jsem toho vo vás hodně slyšel.” Při těchto slovech jeho neklidný zrak hledal u marshalových boků zbraně.

Wyatt rozevřel sako. „Co hledáte?”

A rychle, jak to rychlý pistolník Clements ještě u nikoho v životě nikdy neviděl, vyletěl do vzduchu těžký kolt s dlouhou hlavní a mířil mu na prsa.

Marshalovy modré oči se chladně leskly. „Chtěl jste vidět todle, Clementsi?”

Ztuhlá pistolníkova tvář zračila úžas, který se za okamžik rozpadl v posměšný úšklebek. „Skvělý, marshale! Jakej kanón! Jakej grif!”

Wyatt zasunul kolt zpět do nízko na stehně připevněného pouzdra. Zase tak rychle, že se Clements mimoděk kousl do rtu.

„Dobrý, marshale, to se mi moc líbilo. Znám jenom jednoho muže, kterej todle umí rychlejc než vy.”

„Asi Mannen Clements, ne?”

„Přesně tak. Ale vy jste levák, marshale.”

Marshal pohlédl na Clementsovu pušku. „Hm, tak mě zajímá, co máte za lubem s tou ptáčnicí?”

Snadno podrážditelný kovboj ihned zareagoval. „Co s ní chci? To vám hned řeknu, marshale: budu z ní střílet. Například na lidi, co neuměj držet jazyk za zubama. A na starý brachy, co mě napadaj. Jo zrovna včera na mě chtěl střílet takovej jeden starej fotr.”

„V saloonu Idy Mayový?”

„Přesně tak!”

„A taky jste přesně trefil, co?” Clements netušil, nač marshal naráží. Tak se jen zašklebil.

Wyatt na něj vážně a zamyšleně pohlédl. „Clementsi, zastřelil jste člověka. Pak jste dalšího zbil do bezvědomí.”

„Přestaňte, marshale! Todle tady ví dneska každý malý dítě! Vypadá to, že jste se to dozvěděl teprva teďka!”

„Máte pravdu, příteli, jinak bych si vás našel už podstatně dřív. Byl jsem u White Wateru. Honili jsme zloděje dobytka. Zlodějna dobytka je skoro stejně fajnová věc jako podvod.”

Clements se ovládal jen s námahou. „Co nebo koho tím míníte, marshale?”

„Vás, Mannene Clementsi, přesně vás. Svinsky jste podvedli tři šéfy trailů. Vy a váš boss Šanghajskej Pierce!” Wyatt schválně promluvil hodně hlasitě.

Abel Pierce, jenž sice nesnášel střílem, ale jinak se nevyhýbal žádným rozbrojům, okamžitě ystal a přešel k baru. Zastavil se těsně za marshalem.

„Kterej mizera si to právě vzal do huby mý jméno?”

Wyatt se prudce otočil a udeřil Pierceho pěstí do brady. Obchodník dobytkem přistál o pár yardů dál mezi stoly. V tu chvíli ztichl orchestrům.

Jiskřivé ticho.

Marshal pohlédl na Pierceho: „Dobře mě poslouchejte, Pierci. Už víckrát jste na sebe upozornil. Tak z toho teda nic nebude. Vy mi tady nebudete z Wichity dělat zlodějskej pelech. To se vám nepovede. Zůstaňte si doma, jestli se vám chce hrát falešnýho pokera. Tady to nepůjde. A vy, Clementsi, uděláte nejlíp, když tu svoji flintu necháte v táboře.” Wyatt přešel k Natu Eversonovi. „A co vy tu chcete?”

„Moje věc!”

„No dobrá. Jen žádný nepříjemnosti, příteli.”

A po těch slovech Wyatt vyšel ven.

Přítomní muži se uvolnili z dosavadního strnutí.

Doc Henry Croft vstal a hodil do orchestrionu další niklák. Když se ozvala řinčivá hudba, Mannen Clements se odlepil od baru a kráčel kolem Eversona ke dveřím. Než je stačil otevřít, Everson vykřikl: „Zůstaň stát, Clementsi! Otoč se a tas!”

Honák se ve zlomku vteřiny otočil. Z hlavně jeho pušky vyšlehl namodralý plamen.

Everson, jenž měl kolt už venku z pouzdra, rozbil loktem tabulku ve dveřích a pak se skácel k zemi.

Krátce nato se dveře rozletěly.

A opět tam stál Wyatt Earp.

Spatřil muže na podlaze a ihned vytrhl honákovi z ruky pušku, z jejíž hlavně se ještě kouřilo. Podíval se na doktora, mezitím pokleknuvšího k oběti.

„Mrtvej,” zamumlal doktor.

Na chvíli nastalo ticho.

Pak se marshal dutě zeptal: „Jak to bylo?”

„Legální, marshale. Každopádně tak legální, jak je tady na Západě zvykem,” zavrčel Croft.

Honák, stojící tři yardy za marshalem, cynicky podotkl: „Mojí pušku, marshale.”

Wyatt mu ji hodil. S tvrdým, sveřepým výrazem ve tváři opustil saloon.

Příští dopoledne se Mannen Clements opíral o bar saloonu ,Whisky Paradise’ Joea Costera. Napříč přes ulici stál domeček s nápisem Marshal’s Office.

Mannen usrkl ze sklenice a zavrtal zrak do plešatého barmana.

„Řekněte, Costere, to je ten váš marshal pokaždý tak velkohubej?”

Salooner udělal překvapený výraz. „Jim Rooster? To je rozumnej chlap.”

„Myslím jednoho z jeho zástupců. Nedělejte ze sebe hlupáka. Víte moc dobře, koho mám na mysli. Tady ve Wichitě je jenom jeden vlk, co si říká Wyatt Earp.”

Barman opláchl sklenku.

Vtom se kolem jeho hubeného zápěstí ovinula pistolníkova hrubá pěst. „Co chcete, Clementsi?” vyhrkl zděšeně.

„Ale tak ty mě znáš, ty starej podvodníku! No dobrá, tak ale laskavě vodpověz, když se tě na něco ptám!”

Barman prudce stáhl ruku zpět. „Chovejte se způsobně, Clementsi, nebo vás vykážu z mýho lokálu!”

Kovboj se napřímil, překvapeně si mrňouse za barem změřil a pak proupkl v hurónský smích. „Hele, brachu, ty seš ale veselej ptáček! Jak tak koukám, máš eště rovnej nos. Vypadá, že je načase, abych mu vyrobil pořádnou bouli!”

Barman hledal pohledem pomoc u tří kovbojů, popíjejících dole u stolu whisky, ale ani jednoho z nich jeho problém nezajímal. „Chlapi, ten mizera mě vohrožuje!” zakoktal barman.

Ti tři se na něj ani nepodívali.

„Vy zbabělci!” okřikl je barman. „Srdce vám spadlo do gatí, protože z toho chlapa máte strach! Protože zastřelil dva muže a.”

„Jenom dva?”

To se ozval pistolník.

Coster strachy zmlkl.

Clements se napřáhl a něžně mu přejel přes neoholenou bradu. „Ve Wichitě budou za chviličku asi už tři!”

Coster zděšeně ucukl, narazil zády do police s lahvemi a užuž byl málem u zadních dveří z lokálu, když do saloonu vstoupilo šest mužů.

Vysoké, hranaté postavy s ošlehanými tvářemi.

Kovbojové.

Barman si oddechl.

Kdyby však býval tušil, co ho nyní čeká, zřejmě by prchal hlava nehlava.

Muži usedli na opačnou stranu baru a poručili si whisky.

Mannen Clements se otočil a podíval se na ně.

„Hele, to je ale náhodička!” zvolal cynicky. „Neni to ten chytrák Jim Higho?”

Muž, kterého oslovil, zíral do sklenice.

Ostatní se na Clementse taky nepodívali.

Bandita se opřel zády o bar a zahýkal: „Jim Higho! No jistě, poznám tě podle tvý starý hučky!”

Texaský šéf trailu se otočil: „Drž tu svojí nemytou tlamu, Clementsi! Já se nebavím s kovbojema, který sloužej podvodníkům a který se nestydej střílet po starejch chlapech!”

Clements změnil barvu. Žluť jeho tváře přešla do šedivé. Přimhouřil oči a najednou něčím připomínal krysu. Tiše sykl: „Higho! Ty zatracenej špinavěj honáku krav! To si dovoluješ se mnou takhle mluvit?”

„Dej mi pokoj!” zavrčel Higho.

Kohoutek parkrovky cvakl.

Higho se krátce zasmál. „To si snad myslíš, že máš před sebou starce, Clementsi? Nebo si snad myslíš, že mi tvoji tři bráchové támdle u stolu naháněj strach? Asi sis je vzal do města, aby ti kryli záda, co? Já ti něco povim, Clementsi: už tě máme dost. Nechceme s tebou mít nic společnýho. Seš vobyčejnej, mizernej bandita!”

Clements strhl hlaveň pušky vzhůru.

Ale šéf trailu byl připraven.

V další chvíli vyštěklo snad šest výstřelů.

Kovbojové se všichni kryli.

Bylo přímo neuvěřitelné, jak to udělali.

Mannen bleskurychle otočil těžký stůl a schoval se za něj.

Highovi muži se krčili za opačnou stranou baru.

Mannenova puška opět vystřelila.

Higho pálil zpět. Těsně před Mannenovou tváří kulka odštípla z desky stolu velkou třísku.

Mannenova zbraň opět vyštěkla.

Jeho bratři nezůstávali pozadu.

Místností se vznášel mrak dýmu ze střelného prachu.

Bylo slyšet tiché cvakání bubínků: muži je nabíjeli.

Pak v baru vypuklo peklo.

Bratři Clementsovi stříleli jako o závod a vyběhli proti kovbojům.

Ozývaly se výkřiky.

Vtom se rozletěly dveře do saloonu.

Mannen Clements poznal přes oblak štiplavého dýmu vysokou postavu Wyatta Earpa.

„Přestaňte!” zařval Earp.

Mannen se rozchechtal. „Dávejte pozor, abyste nechytil nějakej olověnej hrášek, Earpe!”

„To by pak určitě přišel vod vás, Clementsi! Já věděl, že tady budete! No ták, vyjděte ven!”

„Zmizte!“.

„Pojďte ven, nebo si pro vás půjdu!” Nastalo ticho.

Wyatt vykročil a zastavil se před překoceným stolem.

„Stůjte!” zavrčel pistolník. „Právě bojuju. V gunfightu mě nemáte co rušit!”

Wyatt křikl: „Vy jste pořád v nějakým gunfightu! Tady ale není Texas. Konec! Vylezte ven!”

Než bandita stačil něco namítnout, Wyatt odhodil stůl stranou. Mannen před ním dřepěl na podlaze, pušku v rukou. „Sebral jste mi kryt. Ty zatracení honáci mě teď můžou vodprásknout jako prérijního králíka.!”

„To by bylo zřejmě ze všeho nejlepší!” zasmál se marshal chladně. „A teď ven! Všichni!”

Higho hodil na bar velkou minci a vyšel se svými lidmi před saloon.

Clements vstal.

„Vopatrně, Earpe!” ozval se barman. „Není sám!”

Gyp Clements nato vyskočil a srazil barmana pěsti k zemi. Wyatt pomalu odkráčel za bar.

„Samozřejmě, celá Clementsovic rodinka! No tak, džentlmeni, vylezte!”

Rozzuřený Gyp po marshalovi skočil.

Zastavil ho Mannenův ostrý výkřik: „Nech toho, Gype. Je to jenom hódnej policejní pes a jenom koná svojí povinnost!”

Muži se zvolna loudali ke dveřím. Wyatt je vyprovázel pohledem.

„Mannene!” zvolal. „Propříště vám radím, abyste si svoje gunfighty vyřizoval někde mimo město!”

Honák se jen ušklíbl přes rameno.

Večer toho dne měla Wichita okusit něco z toho, co na ni v nejbližší době čekalo.

Kolem šesté vjelo do města dvacet jezdců vedených Mannenem Clementsem.

Tentokrát si za cíl návštěvy vybrali ,Grand Saloon’ Wynna Portera: největší lokál ve městě. Byla to velká, rohová kamenná budova přímo proti marshalově úřadovně.

Kovbojové vtrhli do šenku.

Wyatt stál naproti v kanceláři za oknem. Ruce měl zastrčené za patronovým opaskem.

Starý marshal Jim Rooster seděl vzadu u stolu a ustaraně hleděl před sebe.

Vedle Wyatta stál mladý blonďák, jenž měl na hrudi také šerifskou hvězdu. Byl to Kid Kay, devatenáctiletý pomocný marshal. Podíval se na Wyatta a řekl: „Vypadá to špatně, co?” Wyatt klidně opáčil: „Ještě to jde. Patřej k sobě. Než přijede do města další spolek.”

A ten se objevil právě v tu chvíli.

Jim Higho vjel na Mainstreet s šestnácti jezdci. Když spatřil koně před Grand Saloonem, zastavil se.

„Hoši tady to je!” zvolal.

Kovbojové seskákali ze sedel a natlačili se do lokálu.

Wyatt vykročil ke dveřím.

„Earpe!” ozval se starý marshal.

„Jo?” ohlédl se Wyatt.

„Co chcete udělat?”

„Půjdu tam naproti a pokusím se nedopustit, aby to tam honáci převrátili vzhůru nohama.”

Kid Kay se za ním díval. Earp kráčel po ulici, vzpřímený jako dobře rostlý strom.

„Copak nemá strach?” řekl si mladík pro sebe.

Rooster polohlasem odvětil: „Já nevím. Každopádně je to zvláštní člověk.”

„Vy byste tam šel?”

Rooster se podrbal za uchem. „Ty máš ale otázky, Kide. Asi bych tam šel. Ale museli by si mě nejdřív zavolat.”

„Právě. A já neznám nikoho, kdo by tam šel předem jako von.”

Wyatt mezitím dorazil k saloonu. Rozrazil dveře a pohlédl dovnitř. V okamžení nastalo kolem něj ticho. Třicet šest kovbojů němě postávalo po lokále.

Wyatt objevil Mannena Clementse. Vykročil přímo k němu.

„Clementsi, chtěl bych vám připomenout moje včerejší slova. Nic víc, nic míň.”

Honák si marshala zlostně měřil. Ale nic nenamítal.

Jenom Gyp se opět neovládal. Hrdelním hlasem zvolal: „Hoši, promluvil strašák z Wichity!”

Propukl halasný smích. Smáli se i Highovi kovbojové.

Wyatt nehnul ani brvou a dal se zpět ke dveřím.

A to byla ta slabá minutka, která mohla ještě zabránit válce ve Wichitě. Ta minutka, kdy se Mannen Clements a Jim Higho společně smáli.

Avšak Clements byl zlý člověk. Když spatřil, že se směje i Higho, jeho tvář strnula do grimasy.

Barový pult se za okamžik vyprázdnil.

Jenom Clements a Higho u něj zůstali, každý na opačném konci. Barman cítil, že se mu třesou kolena. „Hoši, prosím vás,” pravil a pozvedl dlaně, aby je zapřísahal: „Jestli mezi sebou něco máte, vyřiďte si to venku!”

Clements neprodleně popadl nejbližší láhev a mrštil ji barmanovi do tváře.

Wynn Porter se zapotácel. Z obličeje mu tekla krev. Namířil si to ke dveřím pro personál.

„Zůstaň tady!” zařval Clements.

„Nech hojit!” křikl Higho.

Mannen na něj chladně pohlédl. „Co tě to zajímá, smradlavej honáku krav!” To byl signál.

Masová rvačka, která pak vypukla, byla zkrátka nepopsatelná. Když už v saloonu nezůstala žádná židle, která by měla nohy, a žádný nepřevrhnuty a nerozlámaný stůl, rozeřvaná, bijící se masa se vyhrnula ven na verandu a pak na ulici.

Občané zděšeně prchali do svých domovů.

A potom sáhl jeden z kovbojů po revolveru.

Byl to Gyp Clements.

Higho mu právě dopřál ránu pěstí na žaludek, až Gyp zesinal.

Vytrhl kolt a práskla první rána.

To byl druhý poplašný signál.

Pak následoval výstřel za výstřelem, až jich byla plná Mainstreet.

Wyatt stál ve své kanceláři za oknem se zatnutými zuby. Když vykročil ke dveřím, Rooster zařval: „Kampak, Wyatte! Zůstanete tady! Vodprásknou vás jako bizona!”

Wyatt vyběhl, běžel přes ulici a octl se v seníku Steva Owense. „Máte nahoře ještě seno, pane Owensi?”

„Jo, ale .”

Wyatt minul zrzavého muže a utíkal po schodech nahoru. V seníku vzal balík sena a hodil ho otevřeným násypným oknem ven.

Nejdřív to vypadalo směšně a Rooster nad tím kroutil hlavou. Dvě kulky se zaryly do rámu násypky.

Ale z muže za ní nebylo nic vidět.

Bojující kovbojové viděli pak stále více sena. Nakonec ho bylo tolik, že jim lezlo do tváří, do očí, do nosů a zůstávalo přilepené na zpocených čelech. Mannen Clements zanadával a skočil zpátky na verandu.

Jeho bratři ho následovali.

Highovi lidé taky přestali.

Když pak Wyatt kráčel po schodech dolů, obchodník obilím mu vyšel vstříc. „Marshale! Kdo mi zaplatí to seno? Kdo?”

„Já!”

Obchodník ho chytil za rukáv. „Earpe, poslouchejte, dělá to skoro čtyřicet dolarů!”

„Pusťte mě!” okřikl ho Earp. „Řek jsem, že vám to zaplatím! Tak co chcete? Měl jsem tu bandu nechat? Třeba by vám to tady za chvílí podpálili! A co byste dělal pak, he?”

A šel ven.

Na ulici se ještě vznášelo mračno sena.

Kovbojové společně opustili Mainstreet.

Dusot kopyt jejich koní zněl stále slaběji.

Wyatt stál vprostřed ulice a sledoval to seno. Pak sundal klobouk, vytáhl červenobíle károvaný kapesník a zvolna si otíral potní pásek klobouku.

Příští ráno přijel do města mladý, křivonohý a zahořklý James Hyanney. Měl devět mil západně od města ranč. Bylo to během krátké doby už potřetí, co přijížděl marshalovi ohlásit, že mu někdo krade dobytek.

Rooster přikývl. „Protivná historie, pane Hyanneyi. Wyatt Earp pojede s vámi.”

Kid Kay mu skočil do řeči. „Neměl by Wyatt raději zůstat ve městě, pane Roostere?”

Marshal si podrbal šedou lebku. „Jo, to by teda měl, takže pojedeš ty, Kide!”

„Ne!” odporoval rančer. „Pošlete se mnou Wyatta Earpa, marshale. Muži tam venku z něj maj respekt. Tůdle jen tak ze špásu předváděl, jak umí střílet, a když se Gil Balby chtěl ukázat se svým boxerským kumštem, Wyatt Earp ho jedním jediným levým direktem srazil k zemi. Tomu chlapci to hrozně zaimponovalo!”

„Věřím,” odvětil marshal s povzdychem. „Aleje to tak, pane Hyanneyi, že ve městě máme momentálně sami dost značný starosti.”

„Ale vy tady přece máte Hala Westa, Billa Pottse a Kida. A pak jste tady eště vy sám.”

Kid tvrdohlavě zavrčel: „Město potřebuje Wyatta Earpa a pravděpodobně ho potřebuje víc než vy.”

Rančer zpražil mladého pomocného marshala nelítostným pohledem: „Co vy vo tom víte, Kide? Zas mi ukradli víc jak vosumdesát kusů! To mi je snad chcete nahradit?”

„A Wyatt vám je nahradí?”

„Ten najde zloděje. Ne. Ne. Prostě jinak to nejde. Musí von. Je jedinej, na kterýho ta banda dá. Jinýho k sobě ani nepustěj.”

Kid pohlédl na rančera: „Proč si držíte partu kovbojů, který sám říkáte banda?”

Rančer do něj hrubě strčil. „Ty zelenáči co ty tomu rozumíš? Jiný lidi neseženu. A voni zas na druhou stranu nemakaj špatně.”

„Tomu nerozumím,” namítal marshal. „Vaši muži by přece měli přivítat každýho ochránce zákona…“

„Měli by, ale bohužel. Kromě toho si můj předák Macintosh myslí, že na ten úkol stačí sám.”

„Tak ať ho splní!” zavrčel Kid.

Vtom vešel Wyatt Earp, doprovázený dlouhým Halem Western.

Rančer právě říkal: „Macintosh je palice dubová. A kromě toho mu nedůvěřuju jako těm vostatním. Zatím se mi ztratilo jedenáct set kusů dobytka. A Macintosh nechytil jednoho jedinýho zloděje. Musím otevřeně přiznat: obávám se, že můj předák se zlodějema dobytka spolupracuje.”

Roostler se podíval na Wyatta. „Pan Hyanney si vás chce vzít s sebou na ranč.”

Wyatt přikývl. Vzal ze stojanu winchestrovku a pomalu vykročil ke stáji. Jeho plavák byl za okamžik osedlán. Wyatt pak zasunul winchestrovku do scabbardu a vyjel na ulici. Když pak jel bok po boku s malým zamračeným farmářem, jenž jako by nedůvěřoval celému světu, musel myslet na to, jak s ním už jednou jel. Tenkrát přesně v tu dobu zastřelil bandita Jack Donegan soudce Gennana ze Sheridanu přímo v marshalově úřadovně.

Slim Macintosh byl vysoký, těžkopádný muž se zbrázděnou ošlehanou tváří a očima posazenýma nepřirozeně daleko od sebe. Jeho chlupatá předloktí, která nikdy nebyla pod košilí, vypadala hnědá jako země kolem. Na pravém stehně měl přivázané pouzdro s těžkým koltem značky Arizona, ráže 45.

Přemýšlel o Earpovi a o svém rančerovi. Earp našel místo, kudy zloději dobytka vyháněli z Hyanneyho pozemku. A rančer vyjádřil Maclntoshovi nedůvěru.

Pouhou hodinu po Earpově odjezdu z města se nad Wichitou stahovala temná mračna.

Mezi náhrobky na pahorku východně za městem stálo šest mužů. Přestože pršelo, drželi klobouky v ruce a němě hleděli do čerstvě vykopané jámy, do níž byla právě spouštěna rakev s mrtvým texaským kovbojem Thomasem Grahamem.

Reverend Pal Jefferson otevřel ohmatanou bibli a přečetl verš, vztahující se k soudnému dni. Pak knihu zaklapl a pravil nahlas, aby ho každý do vzdálenosti třiceti kroků dobře slyšel: „Musel zemřít, protože jsou tu lidé, kteří nemají před životem úctu. Ale ani oni neukniknou spravedlivé odplatě Boží!”

Doc Croft přikyvoval. Jo, tak todle reverend řek dobře. I marshal Rooster souhlasil.

Podobně smýšlel i starosta Jim Hope.

Pomocní šerifové Bill Potts a Hal West byli stejného názoru. Kid Kay s nimi nebyl, musel zůstat v úřadovně.

Když pak těch šest mužů opouštělo hřbitov, před branou stál němý hlouček jezdců.

Rooster ihned poznal Mannena Clementse.

Honák křikl na duchovního: „Vaší zbožnou prosbičku jsem slyšel až sem, reverende! Moh byste mi vysvětlit, co a především koho jste měl na mysli?”

Reverend zvedl hlavu. „Ano, pane Clementsi. Právě vám to chci říct jasně: myslel jsem tím to, že muž, který zastřelil starého Grahama, neunikne spravedlivému trestu. A tím mužem jste vy, Mannene Clementsi!”

Reverend kráčel dál a zaraženému pistolníkovi nevěnoval už ani jediný pohled.

O čtvrt hodiny později se na rohu Cross Street a River Street rozléhaly výstřely. Zahájily bitvu, která měla trvat dlouhé hodiny.

Nikdy se nedalo přesně zjistit, co se tam vlastně stalo. Clementsovi lidé zřejmě narazili na Highovy muže. Slovo dalo slovo a pak někdo tasil kolt.

Každopádně netrvalo dlouho a propukla ostrá přestřelka. Kulka stíhala kulku a vystrašení občané spěchali do bezpečí svých domů.

Učitel Herter přeběhl přes dvůr, přelezl dvě zdi a na konci Douglas

Avenue vyběhl na ulici. Přestože i tam už stáli kovbojové s puškami v rukou, utíkal dál. Jeden nervózní kovboj po něm vystřelil, ale kulka Herterovi jenom zahvízdala nad hlavou. Učitel utíkal dál k marshalově úřadovně.

Kid Kay mu vyšel vstříc. „Kde se střílí, pane Hertere?”

„Dole, na rohu Cross Street a River Street, Kide! Rychle! Banditi to tam brzy rozmlátí a rozstřílejí na cimprcampr!” Rooster, Hal West, Bill Potts a Kid Kay vyrazili.

Jeden z kovbojů, co utíkal po Douglas Avenue, srazil koněm starého marshala k zemi.

Hal West ihned vypálil.

Kovbojův kůň klesl a položil se. Kovboj ještě v pádu z koně seskočil, utíkal k nejbližší verandě a zmizel za rohem.

Rooster byl v bezvědomí.

Kid Kay ho odtáhl zpět do úřadovny.

West a Potts utíkali dál.

To, co spatřili, jim na okamžik vzalo dech. Uprostřed Mainstreet kovbojové překotili velký krytý vůz, schovali se za něj a pálili jako posedlí.

Odevšad se ozýval řinkot skla a křik žen a dětí.

Hal West a Bill Potts vyrazili kupředu.

O osm minut později dorazil mladý Kid Kay na místo, kde byl sražen marshal Rooster. V tu chvíli proděravěla kulka jeho klobouk. Hodil sebou k zemi a skutálel se pod verandu. Schoval se tam před neznámým střelcem.

Kid ho nikde neviděl.

A kde zůstali druzí dva marshalovi pomocníci?

Že by padli?

Kid vyskočil a v předklonu utíkal po verandách.

Ještě dvakrát pleskla kulka neznámého střelce těsně vedle něj o dřevěné stěny.

Pak i Kid spatřil převržený vůz a kovboje za ním.

Zastrčil dva prsty do úst a pronikavě hvízdl.

Když nastalo krátké ticho, zařval: „Konec, chlapi!”

U vozu se jeden z kovbojů zasmál a vypálil směrem k pomocnému marshalovi. Kulka rozhoupala kovový štít obchodu.

„Nechte toho, chlapi!” křičel Kid. „Nebo se na vás podíváme zezadu!”

„Zatracenej slídile!” ozval se jeden z kovbojů. Jestli budeš střílet, podpálíme celý město!”

Vtom z balustrády protějšího domu zazněl mohutný hlas Hala Westa: „Je to tak, hoši, nechte toho, nebo se potkáte s velkým množstvím žhavýho olova!”

Kovbojové se otočili a začali divoce pálit proti balustrádě. Pak střílel i Kid.

A ode dveří jednoho z protějších domů začal střílet i Potts. Toho využila protistrana, Clementsovi lidé. Vyběhli na ulici a hnali se proti vozu.

Byl to šílený obraz: půl stovky mužů šlo ostře do další rvačky.

A ještě stále se poblíž ozývaly výstřely.

Kid Kay se vrhl mezi rváče.

Potts a West následovali jeho příkladu.

Bojující strany se zvolna oddělovaly.

Ještě stále mírně mrholilo.

Vtom kdosi zvolal: „Utlučte je, chlapi! Zašlapte je do země! My jsme pány Wichity!”

Kid zvedl hlavu.

Byl to Mannen Clements. A vedle něj bojovali jeho dva bratři. Kid měl co dělat se dvěma silnými honáky, jinak by se pustil do půtky s Clementsovými bratry. Mladý Kay byl tvrdý a dobrý boxer. Ale najednou po něm skočil obrovitý muž a strhl ho k zemi.

Jim Higho!

„Ty zatracenej osle!” řval na něj Kid. „Utrhnu ti uši. Co chceš?”

„Do země, zašlapu tě do země!” Higho opakoval Clementsova slova a sveřepě zápasil s mladým deputym.

Vtom Mainstreet prořízl jasný sluneční paprsek.

V ten okamžik jakýsi jezdec přeskočil převržený vůz a zastavil se vprostřed rváčů.

„Wyatt Earp!” zařval Mannen Clements a v jeho krysích očkách se zajiskřilo.

„Wyatt Earp!” zvolal i Kid Kay. Ale ten zvolal s nadšením. Viděl, jak Wyatt nadzvedl nejbližšího z Clementsových bratrů a uzemnil ho ranou pěstí. Pak objel partu rváčů a zmizel v postranní uličce.

Boj zuřil dál.

Ale už jenom pár minut.

Z balustrády domu Phila Jonkerse začal pršet písek. Písek, písek, nic než písek.

Rváčům se dostal do úst, do nosu, do uší. Prskali, nadávali a řvali vzteky.

Vtom seshora zazněl kovový hlas Wyatta Earpa: „Konec, pánové! Zatknul jsem Cola Winterse a Gypa Clementse. Z každý strany jednoho. Jestli tam dole nebude hned klid, dám voba voběsit!” Kovbojové se zarazili.

Mannen Clements pozvedl pušku a zuřivě pálil proti neviditelnému Earpovi nahoru na balustrádu.

„Zatracenej pse! Pojď dolů! Kde je Gyp?”

Wyatt se objevil nahoře na střeše. Vysoká postava ve sluneční záři.

Muži na něj překvapeně hleděli.

„Schovej si tu flintu, Mannene Clementsi! Už se tady střílelo až moc! A dobře mě poslouchejte. Všichni!”

Ticho na ulici bylo téměř strašidelné. Kid Kay úkosem pohlédl na Highóvu zkrvavenou tvář.

A pak Wyatt Earp řekl pár vět, které jsou dnes zapsány v každé učebnici amerických dějin:

„Okamžitě zmizte z města, chlapi. A kdo se bude chtít vrátit, ten nechá svůj kolt venku v táboře. Vod dnešního dne je nošení zbraní ve Wichitě zakázaný. Jděte teď, alou!”

Muži nerozhodně postávali a koukali jeden na druhého.

Wyatt se přehoupl přes balustrádu a ke Kidově zděšení seskočil na ulici. Přistál přímo před Mannenem Clementsem.

Ten na něj nechápavě zíral.

„Zmiz!” houkl na něj Wyatt.

Honák ustoupil a pomalu se otočil. Váhavě kráčel po ulici dolů, a když došel na roh corralu Doca Blacka, chraplavě zvolal: „Earpe! A co bude s mým bratrem Gypem?”

„To teď záleží na tobě! Zmiz!”

Mannen Clements vyklidil pole.

Velký bluf chladného a rozhodného muže vyšel.

Kovbojové jeden po druhém opouštěli bojiště. Vyzvedli si koně v corralu poněkud podivné osoby doktora Blacka a ujížděli z města.

Wyatt, Hal West, Bill Potts a Kid Kay se dali do uklízení. I obrovitý Doc Croft se objevil na ulici a kroutil starostlivě hlavou.

Nebylo jasné, jak se stalo, že v tom děsivém boji padli jenom dva muži.

Zraněných však bylo dvaadvacet.

Lékař měl plné ruce práce.

Wyatt se vrátil do domu Phila Jonkerse a poděkoval mu za pomoc Pak pomalu sjížděl po Mainstreet.

Starý Rooster ležel ve své úřadovně na lůžku a měl zavřené oči. Když uslyšel vcházet Earpa, zvedl se na lokte.

„Je to zlý?” zeptal se Wyatt.

„Už ne. Ta kobyla mě zasáhla do čela. Bylo to dost špatný. Jak to vpadá dole na River Street?”

„Je po všem.”

„Aha. Pro dnešek, co?”

Wyatt postavil pušku do stojanu. „Už se to asi nebude opakovat.”

Rooster se hořce zasmál. „Ach, Earpe, já jsem už starej chlap. Velkou hvězdu by měli dát tobě. Já už se pro tuhle práci nehodím. Sám ďábel si usmyslel, že přijde do Wichity. V klidnějších dobách bych snad eště moh bejt marshal, ale teď už ne. Mannen Clements se sem určitě vrátí.”

„To jistě. Zatknul jsem jeho bratra Gypa.”

Rooster vyjel: „Co žes to?”

„Zatknul jsem Gypa Clementse,” odvětil Earp klidně a položil klobouk na stůl.

„Gypa Clementse? Copak ses zbláznil?”

„Proč?”

„A kde je?”

„U Phila Jonkerse. V malý, bezpečný místnosti.”

„U Jonkerse? Jo, ale. “

„V noci ho přivedu sem, do cely.”

Rooster nahmatal bolavé čelo, vstal a potácivě došel k Earpovi. „Ale to se Mannen vrátí docela určitě! Zaútočí na Marshal’s Office!”

„Možná.”

„Já tě nechápu.”

„Zatknul jsem i jednoho z Highovejch mužů. Nebyla jiná možnost, jak to šílenství zastavit.”

„Co se to vlastně stalo? Proč proti sobě stříleli?”

Wyatt pokrčil rameny. „Neschopnej honák Mannen Clements si vzal do hlavy, že se stane pánem ve Wichitě.”

Příští den byl plný slunce.

Přesně v devět ráno vyrazil Mannen Clements s padesátkou kovbojů k městu. V noci k těm mužům držel ohnivou řeč. Vysvětloval jim, že jsou svobodní, že si nemají nechat líbit, co jim Earp přikázal. A druhý den je chtěl vést do Wichity zpátky, a to ozbrojené.

Poslouchali ho nejenom jeho vlastní lidé, ale i Highovi a další muži. Tihle primitivní chlapci ještě nikdy neslyšeli takovou řeč. Věřili, že jde o velkou věc, a tak Clementse slepě následovali: „Vzhůru do Wichity!”

Kovbojové nebyli skutečnými nepřáteli. To jim Mannen dokázal vysvětlit. Patřili dohromady: byli to králové pastvin. A proto jim musela patřit i Wichita. Tak to Mannen řekl.

Slíbil jim whisky, co hrdlo ráčí, a slíbil jim všecko, co se bandě polodivokých chlapu slíbit dá. Co je měli zajímat občané města? Pryč s nimi a s Earpem taky!

Tohle dopoledne se mělo stát nejtvrdší zkouškou pomocného marshala Wyatta Earpa.

A tento den nebyl ve městě nikdo, kdo by na Earpa vsadil děravý groš.

Mannen Clements pomaličku vjížděl na Mainstreet. Bez křiku, bez divokosti, bez výstřelů.Jel pomalu.

Jel dvě koňské délky před skupinou zamračených mužů jako vládce. Pušku měl položenou křížem přes roh sedla.

V tu chvíli vrazil do šerifovy úřadovny Hal West: „Wyatte, je tady!”

„Kdo?” zeptal se Rooster.

Wyatt ale jen přikývl. Pak se obrátil na Kida. „Půjdeš zadem ven a poběžíš na East Street. Zůstaneš tam a budeš dávat bacha!”

„Jo!”

„Vem si s sebou pušku!”

„All right!”

„Bille, ty taky vyběhneš zadem a poběžíš na Northern Avenue. Taky si s sebou vezmi pušku.”

„Dobrá.”

„Hale, ty na každej pád zůstaneš tady v kanceláři, jasný?” Hal West přikývl. „Jasný, Wyatte!”

Wyatt si vzal nábojový pás s kolty a vykročil ke dveřím. Rooster běžel za ním. Pohlédl do tvrdé, rozhodné tváře.

„Earpe, co chceš dělat? Zastřelej tě jako…”

„Jako prérijního králíka, já vím, pane Roostere. Nebo jako bizona.”

„Ale když tě vodprásknou, tak… tak… “

„Tak co?”

„Tak co pak budeme dělat?”

„Pak je Hal vaším prvním pomocným marshalem. Jak prosté.” Wyatt se otočil a otevřel dveře.

Mahnen Clements mezitím projížděl po Mainstreet.

Právě míjel saloon Billa Ronneye, hráčské doupě zvané Keno House. Za záclonou u okna stál majitel saloonu a vedle něj Šanghajskej Pierce s rukama hluboko v kapsách. Šklebil se.

„Teď ho vyříděj.”

„Kdo koho?” zeptal se salooner.

„Mannen Clements marshala.”

„Myslíte Wyatta Earpa?”

„Přesně toho.”

Ronney pokrčil rameny. „Jistě. A co tím získá?”

„Hodně, můj milej. Budeme si tady moct votevřít kšeft, kterej pojede až do rána. A když bude někdo hrát falešně, dostane kulku a nikdo neřekne ani ň. A najmeme si tanečnice. Třeba deset. A my si určíme, jak budou voblečený. Vůbec si ve Wichitě začneme dělat, co se nám zlíbí. Chápete? To bude život!”

Salooner se zatvářil pochybovačně. „A Clements? Co bude s ním?”

Šanghajskej Pierce mávl rukou. „Je to jen malej kovbojíček. Až se vyřádí, pošlu ho zpátky.”

„Kam?”

„Do Texasu.”

„Jestli bude chtít.”

„To nechte na mně.”

I Doc Croft stál v tu dobu za oknem. Zlostně si prohlížel přijíždějící bandu. „Zatracenej ksindl!” ulevil si pod vousy.

V prvním patře rohového saloonu Wynna Portera stál za oknem muž a díval se na ulici. Přijel ten den ráno poštovním dostavníkem. Byl to vysoký, štíhlý muž kolem třicítky. Měl úzkou, hranatou tvář a ostříží, ocelově modré oči. Tyhle oči byly na něm nejvýraznější. Nos měl rovný a jemný, ústa energická a na horním rtu nosil malý, čistě zastřižený knírek. Vlasy měl blonďaté, polodlouhé. Nápadně vážný výraz ve tváři byl těma výraznýma očima podtržen. Ruce měl opálené, štíhlé a jemné. Se zájmem se díval na ulici.

Tenkrát nikdo nemohl tušit, že se jméno tohoto muže zapíše do dějin Západu téměř stejně velkými písmeny jako jméno Wyatta Earpa. A že se cesty těchto dvou mužů víckrát setkají. Že je po celé jedno desetiletí bude spojovat podivné, tiché přátelství.

Wyatt by v tuto chvíli rezolutně popřel, že se jednou spojí s nejchladnokrevnějším pistolníkem celé Ameriky a že ho jednou za sedm let dokonce osobně vytáhne z postele, aby ho požádal o pomoc.

Tento muž, který se měl objevit ve Wyattově životě, měl dvě vlastnosti, kterých si vážil i kritický Bat Masterson: byl to nejlepší pistolník, jaký kdy nosil po Západě sixgun: těžký šestiranný kolt. A byl téměř fatálně nebojácný.

Dole v hotelové knize hostí se zapsal pod jménem J. Holliday. Nikdo si tohoto jména ani nevšiml. Ještě nebylo slavné. Hvězda skutečně vystudovaného doktora Johna H. Hollidaye teprve vycházela. Jakýsi zvláštní, nevypočitatelný vítr ho sem zavál z Texasu právě v tento den a v tuto hodinu. Začínalo velké dobrodružství, které ho spojilo s mužem zcela opačné povahy, Wyattem Earpem, aby pak společně vstoupili do historie USA. Stál za oknem hotelového pokoje a chladnýma, ocelovýma očima hleděl na ulici.

Díval se přesně tam, kde texaský kovboj Mannen Clements zastavil své muže.

Wyatt pomalu sešel z verandy a zastavil se vprostřed ulice. Přesně v tu chvíli Clements dorazil.

Wyatt na něj hleděl s naprostým klidem.

V celém okolí nebylo snad jediné okno, za kterým by nikdo tuto scénu nesledoval.

Teď to byl Earpův konec. Jak ještě mohl uniknout? Mannen Clements ho jednoduše odpráskne.

Na ulici zavládlo hrobové ticho.

Clements držel v pravici parkerovku. Hlaveň ukazovala sice dolů, ale banditův ukazováček už obepínal spoušť. Kohoutek byl natažen.

Wyatt to viděl.

Pak přelétl pohledem i ostatní kovboje.

Ještě stále nikdo nepromluvil. Ticho napínalo nervy.

Doc Holliday si seshora prohlížel marshalovu chladnou tvář. Rty se mu rozehrály do tichého, obdivného úsměvu. Potom pohlédl na již méně impozantní zjev kovboje Clementse a jeho půlstovku mužů. V tu chvíli tasil Doc Holliday svůj kolt a nehlučně otevřel okno. Čekal.

Ať se dole přihodí cokoliv, Mannen Clements se nedostane k oslavě vítězství.

Ale přišlo to jinak, docela jinak.

Jo marshal neměl žádnou šanci.

Jakou může mít šanci jeden jediný muž proti padesátce zdivočelých kovbojů?

Žádnou.

To bezesporu tak bylo.

Ale Wyatt Earp přece jen jednu šanci mel. Spočítal si ji. Byla to spíš myšlenka na šanci než šance.

Zničehonic vykročil kupředu.

Mannen Clements sebou trhl. „Stůj, Earpe!”

Wyatt šel dál.

„Řek jsem, že máš zůstat stát!” řval bandita.

Wyatt kráčel dál.

Honák strhl hlaveň pušky a namířil ji na marshalovu hruď. Ale Earp šel dál.

Možná si toho všimli pouze Wyatt Earp a Doc Holliday, ale Clementsova pravačka se roztřásla. Chladný marshalův pohled spočíval na banditově tváři s ochromující silou.

„Stát!” zaječel Clements na nejvyšší míru rozrušen.

Marshal byl však už u něj. Klidně zvedl levačku, odsunul hlaveň pušky stranou, pravačku položil ztěžka na banditovo rameno a chladně pravil: „Mannene Clementsi, jste zatčen.” Dřív než mohl někdo něco namítnout, Wyatt chytil zaskočeného kovboje za paži a posunul ho kupředu.

Mannen Clements se vzpamatoval teprve ve vězeňské cele, když za ním zapadl těžký zámek.

Wyatt stál před mřížemi a držel v ruce banditovu pušku. Podal ji Halu Westovi. „Ukliď to železo vedle do komory.”

Pak šel pryč.

Na ulici bylo vše jako před chvílí. Nikdo se ani nehnul.

Wyatt se zastavil vprostřed Mainstreet.

Vtom jeho levačka bleskurychle sjela k boku a pak už svíral v ruce těžký kolt značky Buntline.

V tu chvíli zasunul usmívající se muž nahoře za oknem Porterova saloonu svůj kolt zpátky do pouzdra.

Wyatt si měřil kovboje chladným pohledem.

Každý viděl, že se hlaveň jeho koltu pohybuje zvolna zprava doleva a pak zpátky, ale nikdo nevěděl, kam míří.

„Muži!” zvolal Wyatt. „Nosem zbraní je ve městě zakázaný. Včera jsem to vyhlásil. Asi jste na to už zapomněli. Kdo teda chce zůstat ve městě, ten mi teď odevzdá svoje zbraně. Kdo to nemíní udělat, ať okamžitě opustí město!”

Hal West stál ve dveřích úřadovny a napjatě sledoval tváře mužů, kteří si do Wichity přijeli pro jisté vítězství.

Jim Clements, nejmladší z bratrů, si rozepnul nábojový pás a pustil ho na zem.

Jeho bratr Joe ho následoval, přestože se netvářil příliš nadšeně.

Hal je sesbíral.

Jim Higho vzal za otěže a otočil koně. Pomalu vyjížděl z města. Ostatní se vydali za ním.

Joe a Jim Clementsovi osaměli.

Wyatt se na ně ještě jednou podíval, pak otočil v ruce kolt, nechal ho sklouznout do pouzdra a vrátil se do marshalovy kanceláře.

Doc Holliday vytáhl z kapsy stříbrné pouzdro a vzal si z něj cigaretu. Zapálil si ji a požitkářsky nasál kouř.

Starý doktor Croft byl první, kdo vyběhl na ulici. Zvedl ruce nad hlavu a volal: „Bravo! Bravo! Ať žije Wyatt Earp!”

Pak vycházeli i další vystrašení občané a přidávali se k němu. Wyatt Earp se jim ale schoval. Nesnášel povyk kolem své osoby.

Takže Wyatt Earp vrátil městu Wichita klid a mír. Krátce nato tiše seděl ve svém pokoji nad saloonem Wynna Portera a bránil se bolesti. Včera, při divoké jízdě po River Street, se udeřil do brady a od té doby měl pekelné bolesti.

Ale s nikým o nich nepromluvil.

Zatraceně, snad nemám rozbitou čelist.

Wyatt otevřel dveře pokoje a kráčel po chodbě ke schodišti.

„Wynne!”

Porter se ihned ukázal. „Ano, Wyatte?”

„Můžete mi donýst láhev whisky?”

Saloonerova ústa zůstala otevřená. „Co… ?” zakoktal. Že by marshal najednou onemocněl? On, který si jinak nedal ani hlt, chtěl nyní celou láhev?

„Láhev whisky!” zopakoval Wyatt.

„Jo, samozřejmě, Wyatte, jak si přejete!”

Nejmladší majitelův syn přinesl láhev okamžitě nahoru. Wyatt vytáhl zátku a řádně si zavdal. Whisky ale nepolkl, převaloval ji v ústech.

Hlavou mu projela bodavá bolest.

Pak se položil na postel, ruce zkřížené za hlavou.

Nat Porter za sebou nedovřel dveře, když odešel.

Ale Wyatt si toho nevšiml.

Bolest byla nesnesitelná.

Posadil se, položil hlavu do dlaní a zíral na fošny podlahy. Vtom na nich spatřil naleštěné špičky dvou elegantních holínek.

Pomaličku zvedal hlavu a pak se podíval do ocelových očí, které v sobě měly cosi magického, hypnotického.

Bylo to poprvé, co se Wyatt Earp podíval do tváře Doca Hollidaye.

Sundal ruce z obličeje, zamračil se a pravil: „Co chcete?”

„Jmenuju se Holliday,” odvětil cizinec zvonivým hlasem.

„A jak jste se dostal dovnitř, pane Hollidayi?” zeptal se Wyatt značně nepřívětivě.

„Dveře byly otevřené, marshale. Říkal jsem si, jestli nepotřebujete pomoc.”

„Pomoc?”

„Ano. Jsem lékař.”

Wyatt vstal a rozesmál se. Pak sáhl po lahvi. „Já nepotřebuju mastičkáře. Bolej mě zuby.”

„Myslel jsem si to,” pravil Holliday klidně. „Jsem totiž zubař.”

Wyatt nechal láhev pomalu klesnout a v tu chvíli se netvářil zrovna chytře. „Co? Vy jste zubař?”

„Jo, marshale. Jestli chcete, pojďte vedle do mýho pokoje. Mám tam nástroje.”

Wyatt si vjel rukama do vlasů. „Nástroje? Nesmysl! Na co? Vono se to poddá. Za celej svůj život jsem nemusel k zubaři.”

„No tak to je teď už načase,” pravil Holliday nelítostně.

„Ale na mně toho moc nevyděláte, doktore.”

„Kdo tvrdí, že na vás chci vydělat? Právě jsem měl to štěstí, že jsem mohl sledovat vaše vydařené představení dole na ulici, a tak vám na oplátku rád zadarmo vytáhnu zub.”

Wyatt se zamračil. „Vytáhnout mi zub? Zbláznil jste se? Já svý zuby potřebuju!”

Holliday jej vzal zhurta za paži a táhl ho za sebou do svého pokoje. Tam ho nekompromisně usadil do křesla pod oknem. Když Wyatt zaslechl cinkot nástrojů, s nedůvěrou pravil: „Hej, Docu, nechte ty vaše lopaty a kleště klidně v kufříku, mně se nic tahat nebude.”

Ale to už byl doktor u něj. „Otevřte ústa!” přikázal.

Wyatt nerad poslechl.

A potom propadl zvláštnímu kouzlu podivného muže. Oči doktora Johna Hollidaye ho upoutaly.

„Poslední stolička vpravo se uvolnila.”

„Co?”

„Musí ven.”

Netrvalo dlouho a doktor Wyattovi přikázal, aby si vypláchl ústa.

„Doktore, vždyť už to krvácí! A co teprve, až ten zub vytrhnete!”

Doktor zvedl ruku s malými kleštičkami. Držel v nich vytrženou stoličku.

Wyatt na něj zíral. „Cože?” vykoktal. „To bylo všecko?”

„Co jste si myslel?”

„Vždyť jsem si toho ani nevšim. Můj bratr Morgan mi vyprávěl, že je to, jako když má člověk v těle kulku, nebo eště horší.”

„Většinou to tak bolí, marshale. Dopřejte si pár pořádnejch loků whisky. Hodinu nic nejezte. Na shledanou.”

Wyatt se omámeně zvedl. Vrtěl hlavou. „No, víte, Hollidayi, vy jste přinejmenším divnej patron.”

„Vy taky,” odvětil doktor.

Chvíli na sebe hleděli a pak se Wyatt vyptával. Dozvěděl se, že se doktor chystá do Dodge.

Earp netušil, co má Holliday za sebou. Nevěděl, že slibnou kariéru mladého baltimorského zubaře ukončila infekce tuberkulózy. Holliday se zřejmě nakazil od některého ze svých pacientů. Přítel mu poradil, aby se přestěhoval do suchých končin Západu, kde mu bude dobře a kde bude moci klidně ještě vykonávat svoji praxi.

Nejdřív se usadil v texaském Dallasu. A Wyatt Earp se jednoho dne také dozví, co odtud Doca Hollidaye vyhnalo: tam se z mladého zubaře stal karetní hráč a nebezpečný pistolník. První setkám Earpa s Hollidayem bylo velmi krátké. Druhý den si Earp nechal vyprávět, jak doktor dlouho do noci hrál karty a brzy ráno odjel z města.

Uteče ještě hodně vody a mnoho let, než se znovu setká s tím démonickým Docem Hollidayem.

Dny ve Wichitě se uklidnily.

Wyatt Earp patřičně postrašil bratry Clementsovy a propustil je s tím, že mu slíbili, že se už nevrátí.

Ale tím Earpova práce neskončila.

Když objevil, že některé kusy dobytka ze stájí Šanghajského Pierceho jsou označeny vypáleným znamením Hyanneyho farmy, poslal na Hyanneyho farmu Hala Westa.

Ale Hala tam zabili. Zabil ho předák, kterému se Hal svěřil.

Wyatt však netušil, kdo Hala zabil, protože jeho mrtvolu nalezli daleko od Hyanneyho ranče.

Pak se na tento ranč vydal sám Wyatt.

Na dvoře ho přivítal sám rančer.

„Cože, Wyatte? Hal West? Mrtvěj?”

Wyatt pohlédl úkosem na předáka Maclntoshe. „To vám předák ani neřekl, rančere?” „Já?”

„Jo, vy, Slime.” „Proč já?”

„Protože jste byl ráno u kováře pro dvacet předkovek a mluvili jste o tom.”

Po krátké přestřelce, ve které Earp vyhrál, protože zasáhl Maclntoshe do ramene, bylo po všem. Netrvalo dlouho a Macintosh se přiznal.

Vypadalo to, že je vše vyřešeno.

Ale nebylo.

Ten nejnebezpečnější muž zůstal nadále na svobodě: Abel Pierce. Liška, která za všecko mohla.

Bylo dlouho po půlnoci.

Na Lincolnstreet stál muž s hvězdou na prsou. Opíral se o stěnu ve stínu jednoho z domků.

Už čtvrt hodiny sledoval muže, který se svěšenou hlavou vyšel z hráčského saloonu ‘Keno house’ a zmizel na verandě naproti u banky Neegles.

Wyattovy na temnotu zvyklé oči ho brzy znovu objevily.

Muž ohmatával rám dveří a potom okna.

Zcela bez pochyb se snažil dostat do banky.

Marshal ho chvíli nechal, ale když zaslechl štípání dřeva, přeběhl úzkou uličku a poklekl vedle verandy.

Muž pracoval s nožem v ruce u dveří.

Wyatt náhle křikl: „Hej, pane co to tam děláte?”

Muž se prudce ohlédl, k smrti vyděšen hledal, kdo to na něj zavolal, pak vytrhl kolt a okamžitě střílel.

Wyatt se ale už dávno kryl.

Klid noci rozčíslo šest ran.

Potom Wyatt vyskočil a v momentě se octl u toho muže.

„Tak, pane, postaral jste se vo parádní ohňostroj. Jen je na něj příliš pozdě, bych řek. Podívejte, támhle naproti se rozsvítilo. Lidi si myslej, že se vrátil Mannen Clements. Rychle, pryč odtud!”

Táhl bránícího se muže naproti k šerifově úřadovně.

Když ho dostal až dovnitř, zastavili se. Wyatt překvapeně zíral.

„Rifflin?” pravil.

Muž přešel k sedátku a ztěžka na ně dosedl. Rozkročil se, aby si ulevil.

Bylo mu zhruba čtyřicet, byl čistě oblečen, měl řádné, vyčištěné boty. Z propadlé tváře vyjeveně hleděly dvě šedé oči.

„ Jo Rifflin,” vyhrkl muž. „To zíráte, Wyatte, co?”

Wyatt se k němu zvolna blížil. „To teda zírám.”

Rifflin zvedl své úzké dlaně, obrátil je k sobě a pozoroval je. „Tímhle jsem se chtěl vloupat do banky Sama Neeglese. Jo, jako nějakej zloděj. Já, ctěnej kupec John Rifflin!”

Wyatt mlčel. Zaskočilo ho to.

John Rifflin byl majitelem General store v Colorado Avenue a měl největší obchod ve městě.

Wyatt poodešel ke zdi a odložil si klobouk. Pak se uvelebil za svůj psací stůj a zapálil si doutník.

Ticho v místnosti bylo nesnesitelné.

Vtom obchodník vztyčil hlavu.

„Co vám mám vysvětlovat, pane Earpe?” zvolal chraplavě.

„Jsem hotovej…, hotovej! Zavřete mě do tý vaší klece a postarejte • se, aby mě soudce Jewett dostal do solidního vězení.”

Wyatt mlčky pohlížel na muže, který vstal a vytáhl z pouzdra svůj kolt. „Tak tímdle jsem na vás střílel, zrovna na vás!”

Wyatt suše dodal: „Ale netrefil.”

Rifflin se hořce rozesmál. „Ne, naštěstí teda ne. Je mi jedno, co se mnou provedete, já jsem v koncích. Ale kdybych vás zabil, byl bych do konce života nešťastnej.”

„To s tím zabíjením nejde tak rychle.”

Obchodník se opřel o stůl. Jeho tvář byla najednou stará a bledá. „Jsem zrujnovanej, marshale.”

Wyatt potáhl z doutníku a vyfoukl dým ke stropu.

„Vy mě neposloucháte?” zeptal se Rifflin.

„Ale jo. Vy jste hrál.”

„Hrál? V životě hrál už každej, ale já jsem prohrál! Všecko jsem prohrál! Všecko! Dům, obchod, pozemky, koně, majetek, všecko… všecko.”

Muž klesl zpátky na sedátko.

Nyní se k němu naklonil Wyatt: „Vy jste hrál v ,Keno house’?”

Rifflin přikývl.

„V noci, se Šanghajským Piercem, nahoře na pokoji?”

Rifflin vzhlédl. Jak to víte?”

„Domyslel jsem si to. Mezi lidma se povídá, že tam nahoře se hraje ještě i v noci. Hrál jste jenom s Piercem?”

„Jo, nahoře se smí hrát jenom s ním.”

„A pak jste si chtěl dojít pro prachy do banky.”

Rifflin chvíli mlčel.

Teprve po chvíli promluvil: „Udělal jsem to ze zoufalství, Earpe, věřte mi.”

Wyatt vstal. Vzal revolver a obchodníkovi ho vrátil. „Tady, vezměte si to a běžte domů. Myslím, že bude nejlíp, když se nejdřív ze všeho vyspíte.”

Rifflin na něj nevěřícně zíral.

Wyatt ho dovedl až ke dveřím. „A nikomu ani muk!”

„Ale co ty výstřely? Lidi je přece museli slyšet?!”

„Jistě. Něco nás snad napadne. Dobrou noc.” Rifflin se nedokázal zbavit němého úžasu: „Earpe, ale dyť já na vás střílel!”

„Už jsem přece řek, že jste mě netrefil. Zkusíme na to zapomenout, dobrou noc!”

Druhý den večer si Earp počkal, až o půlnoci zavřou podnik ,Keno house’.

Po půlnoci bylo zamčeno a zhasnuto.

Ale hned nato se nahoře v patře rozsvítila tři okna.

Wyatt se vrátil do kanceláře, vyzvedl si laso, a když se přesvědčil, že na Mainstreet nikdo není, postavil se pod ,Keno house’. Za chvíli se octl na balkoně a snadno se dostal pod to pravé okno.

Nakoukl dovnitř.

Byla to nízká místnost, jejíž stěny byly potaženy těžkou purpurovou tapetou. Dveře a lampa byly natřeny zlatě. Pod lampou stál zeleným suknem potažený stůl a kolem něj pět mužů. Na stole karty, sklenice s whisky a peníze. V místnosti ještě postávaly dvě silně nalíčené blondýny.

Přímo proti oknu seděl Šanghajský Pierce. Stále vyhrával. Wyatt si ho pozorně hlídal, ale nedokázal objevit žádnou nepravost.

Pak si prohlédl Pierceho soupeře: byl tam Yul Douglas, syn movitého kožešníka, starostův syn Lewt Hope, barman z ,Keno house’ Mat Dooter a ještě bohatý budižkničemu Ric Booth. Někteří z nich za chvíli své peníze prohráli a odešli. Odešla i jedna z blondýn.

Zůstal jen Šanghajský Pierce, barman a Lewt Hope.

A pak si toho Wyatt všiml: vždycky, když se Pierce měl rozhodnout, krátce vzhlédl k té blondýně. Ta mu nějak musela radit. Barman Booth neustále zíval, ten tam byl jen do počtu.

Lewt Hope nakonec všecko prohrál.

Proto sáhl do kapsy, vytáhl bloček, cosi napsal, vytrhl lístek a podal ho Piercemu. Ten si ho přečetl, pak přikývl a hrálo se dál. Během nedlouhého času putovaly k Piercemu tři takové lístky.

Wyatt sklouzl dolů na ulici a zmizel v úřadovně.

Příští ráno sledoval mladého Lewta Hopeho na jeho cestě na strýcovu farmu. Lewt tam zjistil, že strýc s tetou odjeli nakupovat zásoby, a tak mohl nerušeně udělat, co zamýšlel. Pronikl do farmářových místností a v jedné z nich se snažil rozbít jakousi větší dřevěnou kazetu. Rámus, jaký při tom dělal, umožnil Wyattovi, aby se dostal až k němu.

Když Lewt zjistil, že kazetu ani nerozdupe, ani nerozbije, když ji vší silou mrští proti zdi, tasil kolt a chtěl rozstřílet její zámek.

„Já bych to nedělal,” ozvalo se náhle za ním.

Chlapec ztuhl, pak se zvolna obrátil: „Vy, Earpe?”

Lewt ještě držel v ruce kolt.

Okamžitě mu došlo, že šerif vše pozoroval.

Natáhl ruku a na Earpa namířil.

Wyatt na něj chladně pohlédl. „Jen mě klidně zastřelte, Lewte. Pierce po vás i pak bude chtít prachy. Nepomůžete si.”

Lewtem to trhlo.

Wyatt k němu vykročil.

Chlapec se zpotil. Natáhl kohoutek a třesoucí se rukou dál mířil na marshalovu hruď. „Vy zatracenej čmuchale! Co tady vlastně děláte?!”

Wyatt se k němu zvolna blížil. „Jsem jenom zvědav, jak daleko vás Pierce dostane. Nejdřív jste prohrál všechny peníze, pak jste mu podepsal nějaké směnky, na které nemáte krytí. Takže se z vás stal podvodník, Lewte. Možná že nakonec budete i vrah.”

Revolver se v ruce mladého muže stále více třásl. Nakonec mu vypadl na podlahu, ozval se výstřel a kulka se zaryla do stěny. Lewt ještě zvedl pravici, jako by v ní stále držel zbraň, ale ruka se mu roztřásla tak, že si ji přitiskl ke tváři.

Rozvzlykal se.

Wyatt trpělivě čekal.

Za chvíli spolu ranč opustili.

Lewt konečně prolomil mlčení. „Co bude teď?”

„Co by jako mělo bejt?” odvětil Wyatt, aniž by se na něj podíval.

„Myslím jako se mnou?”

„S vámi? Co by s vámi mělo bejt?”

„Vy, vy mě nezavřete?”

Wyatt zavrtěl hlavou. Mladík ho za to chytil za paži.

„Pane Earpe, to vám nezapomenu, já se musel zbláznit. Máte pravdu. Pierce mě ve hře úplně vyřídil. Má tři moje směnky po dvou stech dolarech.”

„Tolik?” ujelo Wayttovi.

„Jo, tolik! A málem se kvůli nim ze mě stal zloděj a vrah!”

Wyatt se usmál. „Je dobře, že to tak vidíte.”

„Vidím. Strejda Rob žádný prachy nemá. Kdyby v tý truhličce měl nějakejch tři sta dolarů, tak by to byl zázrak.”

„Otec vám nemůže dát nic?”

„Ne. A i kdyby moh, tak by nedal. Má svý zásady.”

„A co vy? Místo abyste něco pořádnýho dělal, vysedáváte u karet!”

Lewt svěsil hlavu.

Wyatt neustále o něčem uvažoval. A pak to měl: „Poslouchejte, Lewte. Dám vám ještě jednu šanci. Ušetřil jsem pět set dolarů, zbejvajících sto někde seženu. A vy půjdete dnes večer do ,Keno house’ a postaráte se, aby to prostřední vokno zůstalo trochu pootevřený. Neměl by to bejt žádnej problém, je tam věčně nakouříno.”

Bylo krátce po půlnoci.

Bohužel pršelo. Wyatt byl už za čtvrt hodiny mokrý až na kůži. Když muži vešli do tajné herny, Šanghajský Pierce se rozchechtal. „No copak, old fellow, copak jste si těch šest set babek sám vyrobil?”

„Ale ne, pane Pierce, měli jsme nějaký úspory.”

Pierce zvedl hlavu. „Jo táák.” Lewt mu podal peníze.

Obchodník je přepočítal. „Přesně na cent.” Zasmál se. „No tak dobře, fellow, hrajem dál!”

Hráli sami.

Mat Dooter nepřišel.

Ale blonďatá Kate Hunková stála znovu vzadu u stěny za Lewtem. Občas se na něj usmála a položila mu ruku na rameno.

Tentokrát to vypadalo, že má Šanghajský Pierce nějak naspěch. Wyatt opět sledoval, jak s tou blondýnou spolupracuje.

V tom Lewt jemně odstrčil ruku Kate z ramene a řekl: „Kate, jdi, prosím tě, na druhou stranu. Ruší mě to, když stojíš za mnou.”

Pierce zvedl hlavu a nedůvěřivě pohlédl na protihráče. „Ale Lewte, nechte tu krásku, kde chce bejt. Je asi radši u vás než u mě. Co, Kate?” rozchechtal se.

Lewt ale dívku odsunul energicky stranou. „Prosím, musím se soustředit.”

Vtom obchodník vyskočil. V pravačce se mu zableskl malý čtyřranný revolver značky Cloverloaf.

„Tak vy asi chcete podvádět, Lewte!” sykl Pierce ostře.

„Jak to?”

„Zřejmě jste mě podváděl celou tu dobu! No tak, hochu, koukej vyklopit prachy, co máš po kapsách! Kate je svědek, žes chtěl podvádět!”

Lewt zůstal sedět. „Já vám nerozumím, pane Pierce!”

„Čemu bys taky chtěl rozumět!” vyjel na něj obchodník. „Seš falešnej hráč! Je to jasný! Notááák, vstaň! A žádný hlouposti! Kate je svědek!”

Lewt pohlédl na Kate: „Jo, seš svědek?”

Žena přikývla.

Lewt zůstal sedět.

„Vstaň!” dotíral Pierce. „Vysol ty zbejvající prachy a navíc ty tři směnky, co jsem ti vrátil!”

„To by se vám hodilo, Pierce!” ozval se od okna Wyattův hlas. Jedním skokem se octl v místnosti.

Obchodník na něj překvapeně zíral. Děvče vyjeklo a pak si rukou podrželo ústa.

„Schovejte tu hračku, Pierce!” přikázal marshal.

Pierce dlouho neuvažoval, namířil na mashala a stiskl spoušť. Ale nezasáhl.

Wyattova kulka byla navíc rychlejší.

Dva šedivé obláčky.

Pierce zíral na zkrvavenou dlaň. Cloverloaf mu z ní vypadl. Wyatt zastrčil revolver do pouzdra a vykročil. Pierce na něj nenávistně hleděl.

„Takže, hochu, uděláme tady krátkej proces. Todle jsou vaše místnosti, takže tu zřejmě někde máte i peníze. Okamžitě vraťe, co jste včera a dnes nad mladým Hopem vyhrál!”

Pierce se ještě chvíli vztekal, ale pak je odvedl do vedlejší místnosti a se skřípajícími zuby Hopeho vyplatil.

Pak kufřík s penězi ostentativně zabouchl.

„Stop, chlape!” křikl Earp. „A teď peníze, vo který jste vokrad Johna Rifflina!”

Pierce se pomaličku ohlédl a zíral na Earpa s třesoucími se rty a škubajícími víčky.

„No tak! Bude to? Vy starej podvodníku!”

Abel Pierce sáhl do kufříku a vytáhl sedm svazků bankovek.

„Všechno!” pravil Wyatt ostře.

Pierce mu podal balíčky. „To je všechno.” Z ruky mu stále ještě tekla krev.

„Tak a teď vybalte ještě všecko, oč jste obral všechny ostatní obyvatele města: hezky sem, na stůl.”

Pierce zesinal. „Vy jste se zbláznil.”

„Počítám do tří, Pierci. Jedna.”

Muž strnule stál a nehýbal se.

„Dvě.”

Pierce se ani nehnul.

Wyatt natáhl kohoutek koltu.

Obchodník skočil po kufříku a vysypal ho na stůl.

„Tak, Pierci. A teď si vezměte klobouk a zmizte. Jestli vás během následujících pěti minut najdu tady v domě nebo někde jinde ve městě, strčím vás do lochu. Soudce Jewett bude mít radost, jestli se mu dostane do rukou podvodník takovýho kalibru!”

Obchodník sykl jako had: „Dobrá, Earpe, já půjdu. Ale jedno vám řeknu: já se vrátím.”

Wyatt cítil, jak v něm vzrůstá zlost. „Šanghajskej Pierci!” pravil ostře, „eště jedno slovo a pudete se mnou.”

Pierce kráčel pozpátku ke dveřím.

Tam se ještě zastavil a nenávistně na marshala pohlédl.

„Přece vám ještě něco povím, Earpe. Ve Wichitě se z vás stal slavnej chlap, ale nezůstanete jím. Mannen Clements proti vám bojoval hloupě. Já to umím líp, Earpe.”

Byla to náhoda, ironie osudu nebo lidský úmysl, ale každopádně se největší bouře Wichitou přehnala znovu ve chvíli, kdy Wyatt Earp nebyl ve městě.

Dostal naléhavý dopis z Lamaru v Missouri, ve kterém ho těžce nemocný otec prosil, aby přijel. Chtěl ho ještě jednou spatřit.

Do státu Missouri byla dlouhá cesta. Tři sta mil tam a tři sta zpět.

Večer 3. dubna.

Do Wichitypřijížděla smrt. Od jihu.

Měla podobu texaského kovboje Mannena Clementse. Lidé, kteří ho spatřili, strnuli zděšením. Byl po zuby ozbrojen, s neodmyslitelnou parkerovkou v ruce.

První, na koho narazil, byl starý marshal Jim Rooster. Vedle něj stál vprostřed Mainstreet jeho deputy Bill Potts.

„Z cesty!” okřikl je pistolník.

Rooster polkl a zvedl hlavu. „Mannene Clementsi! Přijíždíte do města ozbrojen a…”

„Z cesty!” zopakoval kovboj s nebezpečným klidem v hlase. Rooster zůstal stát.

Clements strhl pušku a pak suše práskl výstřel.

Znamenal konec Jima Roostera. Žhavá kulka se mu zaryla do srdce. Těžce přepadl na tvář a zůstal ležet v prachu cesty. Killer pohlédl na Billa Pottse. „Z cesty, nebo budeš na řadě ty!”

Bill váhavě ustoupil o krok stranou.

Vtom Clements strhl vraníka na zadní a potom deputyho srazil k zemi. Vraníkovo pravé přední kopyto mu rozbilo hlavu.

Pomocný šerif Bill Potts ležel vedle svého šéfa. Ulice byla volná.

Volná pro Mannena Clementse.

Jediný muž, který ho mohl zadržet, byl odtud daleko. A Hal West byl mrtev. Mrtev, jako byl po smrti i Jimmy Rooster. Bill byl nadlouho vyřízen. Možná navždy.

Ale ještě scházel ten kluk. Kid Kay!

Clements zkoumavě pohlédl k úřadovně. Ale nic se tam nepohnulo.

Clements se rozjel do města.

Kde je Kid Kay?

Clements se to nedozvěděl ani v nejbližším saloonu. Barman se před ním schoval.

Ulice Wichity se vyprázdnily.

Prázdné byly i lokály.

Znechucený Clements pak vyloupil banku Sama Neeglese, starého majitele banky těžce zranil a jednoho jeho zaměstnance zastřelil, protože se mu bránil.

Na ulici pak ještě nakopal doktora Crofta, který si prohlížel zranění Billa Pottse. Ale doktor se sebral a vrátil se k pacientovi.

„Jo, slep ho do kupy, felčare!” zachechtal se Clements.

„Bude to potřebovat. Až se sem zase vrátím, musí tu bejt někdo; kdo mi předá vládu nad městem!”

Zločinec přešel ke koni, vyhoupl se do sedla a pomalu odjížděl z města ven.

Sledovaly ho stovky párů očí. A když jim zmizel z dohledu, lidé si oddychli, jako by z jejich města právě odjel černý mor.

Když se do města večer vrátil Kid Kay, jenž na příkaz marshala vyřizoval nějaké neshody mezi dvěma farmáři mimo Wichitu, zjistil, že je jediným mužem, který může zastávat úřad marshala.

Hned druhý den ráno byl přizván na zasedání městské rady do City Hallu.

„Chlapi, my musíme něco podniknout,” zahájil jednání starosta Jim Hope.

„Taky mám ten pocit,” zavrčel Doc Croft.

Hope si odkašlal. „Bude to teď zatraceně těžký. Mannen Clements zabil marshala a naproti v bance zastřelil Clerka Engelena. Bill Potts leží těžce raněnej u doktora Crofta a Samu Neeglesovi se nedaří vo nic líp. A Clements se vrátí. A bude mít s sebou svoje lidi. Možná už dneska. Bezesporu v táboře honáků povyprávěl vo svejch hrdinskejch činech a získal kovboje pro sebe. Určitě se tady brzy ukážou.”

„Jestli se jim postavíme, všecky nás postřílej a město srovnaj se zemí!” děsil se krátkonohý holohlavý muž.

„Tak zůstaňte doma ve sklepě,” radil mu Croft. „Co se týče mě, rád si ověřím, jestli moje stará dobrá winchestrovka vůbec eště střílí.”

„Vy jste starej kohout, doktore,” namítal nějaký tlouštík. „Jestli chcete za každou cenu umřít, vyjděte před město a postavte se jim tam. My nechceme bojovat a umřít.”

„Co to má znamenat?” ozval se Kid Kay. „Já zastávám doktorův názor!”

„Já taky!” přidal se šlachovitý muž s orlím nosem.

„Jo, jistě, pan Coopers, starej stopař, indiánský časy mu eště vězej v kostech!” vysmíval se tlouštík. „Jo, tak je necháme, ať bojujou, když chtěj umřít.”

Doc Croft se k němu naklonil. „Tak zůstaňte doma. A až přijede Mannen Clements a zastaví se před vaším obchodem, bude mi velkým potěšením přihlížet, jak vám to tam všecko plundruje a rozbíjí na kousky.”

„Chlapi buďme rozumní!” ozval se starosta.

Doktorem to trhlo. „Jak myslíte rozumní? My musíme bojovat!”

„Jako proti Indiánům!” ušklíbl se tlouštík.

„Jo, jako proti Indiánům. Zase budeme bojovat za svoji svobodu. Nic jinýho nám prostě nezbejvá, chlapi! No tak, běžte si pro zbraně!”

Reverend zvedl ruku.

„Ano?” zeptal se Hope. „Chcete něco říct, reverende?”

Duchovní přikývl. „Slova doktora Crofta vycházejí i z hloubi mé duše. Ale nenacházejí cestu k rozumu. Jestliže budeme bojovat, je to náš konec. Clements si možná přivede celou stovku kovbojů!”

„Ve Wichitě bydlí spousta lidí!” namítal doktor. „A každej druhej vlastní kolt!”

„Ale neumějí to s ním!” odporoval reverend. „Honáci jsou ve vzteku slepí. Když začnou, neznají míru. Když narazí na odpor, jejich pomsta je dvojnásobná!”

Kid sklonil hlavu. Docházelo mu, že reverend má pravdu.

„Kdyby tu byl Wyatt Earp,” povzdechl si hubený mužíček v koutě.

Doktor se hořce usmál. „Jo, pane Vaughame, to je fakt. Ale on tu není. “

Hope se podrbal na hlavě. Bylo to tak: jediným prostředkem proti texaskému vrahounovi byl Wyatt Earp.

„Nemohl by pro něj někdo dojet.?”

Kid Kay zavrtěl hlavou. „Ne, je ještě na cestě do Missouri. A nikdo nezná jeho trasu.”

„Celý město je závislý na jednom jediným chlapovi!” ušklíbl se dlouhán Shyler. „Já zastávám doktorův názor. Musíme se bránit!”

„Jako proti Indiánům?” znovu se pousmál tlouštík. „Když vy jste tu bojovali proti Indiánům, já eště trčel v Bostonu. Neumím na pušku ani sáhnout. “

„Vaše chyba!” zavrčel doktor.

Starosta požádal o klid. „Prosím, mějte rozum, chlapi. Clements tady může být každou chvíli. To by pak byla naše porada k ničemu.”

„To je stejně,” namítal doktor tvrdohlavě.

Hope se nedal rušit a pokračoval. „Nejdřív si pár věcí srovnáme v hlavě. Kid Kay je marshal.”

Chlapec se napřímil. Najednou měl pocit, že se jeho hvězda třpytí jako slunce, ale také že je těžká jako cent a tlačí mu na hruď.

„Kid Kay je marshal,” řekl starosta.

Muži k tomu mlčeli.

On, dosud jen vysmívaný, trpěný, malý, čtvrtý marshalův zástupce se dnes stal marshalem.

„Kdo chce bejt pomocnej marshal?” zvolal Hope.

Jediný, kdo zvedl ruku, byl rebelant doktor.

„Ne,” odporoval reverend. „Doktor je doktor. Při vší úctě k vaší kuráži, doktore s léky v ordinaci jste pro nás důležitější než s puškou na ulici.”

„Jsou tady snad eště doktoři Black a Hennessy!” hulákal Croft. „A dole ten starej zubař taky umí všecko!”

„Ne, právě že neumí,” trval na svém reverend. „Nikdo ve městě neumí to co vy. Vy jste náš nejlepší doktor. Hvězda na vaší hrudi by nebyla nic platná ani nám, ani Billu Pottsovi.”

„No dobrá,” zavrčel doktor vztekle. „Musím už jít,” zabouchl za sebou dveře.

Přestože se Jim Hope ještě dvakrát zeptal, nepřihlásil se už nikdo, kdo by chtěl nosit hvězdu pomocného šerifa.

Porada se pak rozešla s tím, že se bude vyčkávat.

Kolem třetí odešel Kid Kay do Porterova saloonu, kde obvykle jedli všichni šerifové a kde také bydlel Wyatt Earp. Manželka majitele vykoukla mezi kuchyňskými dveřmi: „Kide? Co to bude?”

„Moh bych dostat najíst?”

„Jo, pojďte do kuchyně.”

„Ne, doneste mi to sem, tady vidím líp na ulici.”

Když mu přinesla jídlo, krátce poděkoval a pustil se do něj. Ale žena zůstala stát nad ním a pak podotkla: „Kdyby žil ještě váš otec, neseděl byste tady.”

Kid se na ni ani nepodíval.

„Jo, je to tak,” pokračovala. „Vy chcete pro tu hvězdu umřít, co?”

„Ne kvůli tý hvězdě, paní Porterova.”

„A kvůli čemu teda, ne?”

„Kvůli Wichitě.”

Porterova mávla rukou. „Nesmysl. Co je to Wichita? Já jsem taky Wichita!”

„No právě.”

Porter nakoukl do saloonu. „Dej mu whisky, mámo, a pojď se schovat. Až dorazí ta banda, vypukne tady peklo!”

Když odešla, Kid vstal. Nesnědl ani polovici jídla. Pomalu se loudal do své úřadovny. Tam se posadil za stůl a promýšlel nezáviděníhodnou situaci, ve které byl.

Vtom to s ním trhlo.

Zaslechl podivný zvuk. Zvuk, který přesně znal.

Byl to dusot spousty koní. A najednou musel pomyslet na 16. března. Na den, kdy do města vjel Mannen Clements a padesát jeho kovbojů.

Vtom se rozletěly dveře. Zaplnila je impozantní postava doktora Crofta. „Už jedou!”

„Já vím, doktore.”

Lékař pohlédl na Kidovu pušku. „Co zamýšlíš?”

„Pudu ven.”

„Nikam nepudeš!”

„Docu,” pokusil se Kid o úsměv. „Já musím.”

Doktor ho okřikl: „Nemusíš vůbec nic. Je jich víc než padesát. Vpředu jedou bratři Clementsové. Mannen tě prostřílí jako řešeto.”

„Já musím ven! Nemám jinou možnost!” řekl Kid a míjel doktora ve dveřích. Doktor zavrčel: „Tak přece počkej, ty blázne!” A vzal si ze stojanu také jednu pušku.

Kid se překvapeně otočil. „Co chcete dělat?”

„Jdu s tebou! Nikdo mi nebude vyčítat, že jsem nechal malýho marshala ve štychu!”

Kid pohlédl na lékaře a podal mu ruku. „Díky děkuju vám.” „Šup! Jdeme!”

Vtom se dveře opět zaplnily. Stál v nich reverend. Zabouchl je za sebou, zamkl a schoval klíč do kapsy.

„Zbláznil jste se?” vyjel na něj doktor. Ale pak se stalo něco, co vzalo jemu i Kidovi dech.

Reverend na ně mířil koltem!

„Stát! Ani krok!”

„Reverende! Co to děláte! Koukejte nás pustit ven!” volal doktor.

„Ne. Zůstanete tady. Nemáte proti té hordě šanci. A Wichita potřebuje pilnýho doktora, jako jste vy. A tak odvážnýho marshala!”

„Jdeme!” přikázal Kid.

Reverend natáhl kohoutek zbraně.

Doktor Kida zadržel. „Pozor, von to myslí vážně! Reverende, přece na nás nebudete střílet?”

„Budu,” přitakal muž v černém. „Abych ušetřil vaše životy, střelím vás do nohou.”

Vtom se za oknem rozvířil prach. Banditi dorazili. Okénko do úřadovny marshala se s třesknutím rozlétlo a proletěla jím kulka. Pak se ozval Clementsův hlas: „Honem, chlapi, běžte tam a udělejte vevnitř pořádek!”

Ale to už se otevřely dveře a v nich stál reverend.

Clements se rozchechtal: „Jedem dál, hoši! Jestli tam je tendle černoprdelník, tak už vevnitř nemůže bejt nikdo nebezpečněji Rychle! Ke Costerovi! A kdo se nevejde, tak k Porterovi!”

Croft zamumlal: „Za hodinu jsou opilí jak zákon káže. A pak bude město vyřízený.”

Kid mlčel.

„Co můžeme udělat?” zeptal se reverend.

„Musíme pryč. Pokud možno co nejrychlejc. Lidi musej opustit svý domovy!”

„Cože?” zeptal se Kid. „Vyklidit celou Wichitu?”

„Podle možností jo. Až bude ta banda vožralá, bude schopna všeho!”

Vyběhli zadním vchodem a zahájili akci. Zpráva o evakuaci šla od domu k domu. Lidé si rychle sbalili nejnutnější věci a opouštěli bočními uličkami město.

Bandité setrvávali v saloonech na Mainstreet, takže si toho tichého stěhování stovek lidí nevšimli.

Když Mannen Clements za půldruhé hodiny vyšel z Porterova saloonu, pohlédl na prázdnou ulici.

Gyp stál vedle něj. „Hej, to vypadá legračně! Připomíná mi to Fort Lexington. Když ho vyprázdnili kvůli moru.”

Ale smích je přešel, když zjistili, že jsou také v docela opuštěném městě.

Mannen Clements zuřil. „Já nechci vládnout v prázdným městě!” řval. „Chci Wichitu se vším všudy! Počkáme tady na ně! Jestli se do rána nevrátěj, podpálíme!”

Ale tak docela sami tu nebyli.

Jeden pár uší je přece jen slyšel: Doc Croft.

Zůstal ve městě. Pojistil se, aby do jeho domu nikdo nevkročil: rozházel kolem vchodu spoustu zakrvácených hadrů a obvazů a polil je éterem. Tento nevábný obraz spolu s nápisem :Doktor Croft’ kovboje doopravdy odradil.

Lidé nemohli venku v prérii za městem bez jídla a pití vydržet dlouho. To bylo Kidovi Kayovi jasné. Musel něco udělat. Otočil koně a rozjel se k městu.

Se zarputilým výrazem ve tváři se blížil k Wichitě. Vůbec netušil, co by měl udělat.

Co mohl udělat?

Od prvních domů ho dělilo už jen půl míle.

Vtom se proti němu rozběhl nějaký malý kluk: „Marshale! Eště pořád jsou tady! Otec je viděl nahoře na Mainstreet. Vytáhli na ulici doktora a přivázali ho ke trámu na vaší verandě!”

„Doktora?”

„Jo, doktora Blacka!”

Kid si oddychl. A rozjel se k městu.

Doc Croft spatřil dva muže vycházející z úzké uličky naproti. Vlekli s sebou třetího. Pak poznal majitele corralu a bylinkáře Blacka.

„Zatraceně,” zabručel Croft. „Co vod něj můžou chtít?”

Muži Blacka přivázali k trámu verandy před Marshaťs Office. Ze saloonu vyběhli rozjaření kovbojové. Pak práskl výstřel. Na nejvyšším schůdku stepwalku před Porterovým saloonem stál Mannen Clements. Zastrčil kolt a zvolal: „Klid, chlapi! Našli jsme prvního lepšího občana Wichity! Objevil ho můj bratr Gyp! Joe zase našel někoho v General storu Johna Rifflina, údajně je to sám pan Rifflin! Hned nám ho sem přivedou!”

Za jásavého řevu kovbojové skutečně přivedli Johna Rifflina. Přivázali ho k dalšímu trámu.

„Muži!” zvolal Clements. „Protože je Wichita prázdná, smeteme ji z prérie. Tak jak to kdysi dělali rudoši! Ale tentokrát to udělám já, Mannen Clements! Určitě najdeme eště pár dalších ctěnejch občanů! Přivážeme je ktěmdle! Budou se moct dívat, jak jejich město zhltnou plameny! A jak se v nich upečou i voni sami! My chceme Wichitu, chlapi! Žádný mrtvý město! Proto ho podpálíme!”

Toto prohlášení vyvolalo frenetický jásot. Znělo to, jako by tito muži právě narazili na vydatnou zlatou žílu.

Mladý marshal Kid Kay to slyšel. Právě vjížděl do města po East Street.

O pár minut později nevěřil Doc Croft vlastním očím: není to támhle ten mladíček Kid Kay?

Pak ho spatřili i banditi.

Hluk na chvíli utichl.

Pak se ozval další, ještě mohutnější řev.

Hvězda na jezdcově hrudi doháněla zběsilé kovboje k nepříčetné zuřivosti.

Mannen Clements znovu vystřelil do vzduchu. „Ticho!” zařval.

Konečně nastalo ticho. Hrozivé ticho.

Banditi udělali svému šéfovi místo. Nechali mu uličku směrem k mladíkovi se šerifskou hvězdou na prsou.

Mannen Clements svíral v ruce laso, kterým chtěl přivázat dalšího občana města ke sloupu. Vykročil a zastavil se na šest kroků před jezdcem. „Už seš konečně tady, chlapče?” zeptal se drsně.

Kid na něj hleděl naprosto klidně. „Jo, jsem tady, Clementsi!”

Mannen vrhl laso.

Zasvištělo nad Kidem, smyčka se nad ním zastavila jako velká svatozář, pak dopadla a Mannen mu jedním trhnutím stáhl ruce k tělu a zároveň ho strhl do prachu ulice.

Kid Kay se pokusil vstát, ale Mannen ho zase strhl k zemi. Kvůli všeobecnému pobavení přítomných to zopakoval čtyřikrát.

Doc Croft otevřel okno, vylezl na stříšku nad verandou, seskočil dolů, protlačil se mezi honáky, poklekl ke Kidovi, vytáhl nůž a laso přeřízl.

Kid vstal.

Mannen Clements to vše pozoroval rozšířenýma očima.

Kolem stáli všichni bez hnutí.

Mannen si přitáhl smyčku a zaujatě pozoroval rozříznuté laso.

Nezvedl hlavu, jenom zrak. Z tmavých očí vyšlehl proti doktorovi blesk: „Helemese, není to ten snaživej felčar? Jo, je to von a jak je rychlej s nožem! No táák, chlapi, přivažte je! Ale ať nečekám!”

Kovbojové se s řevem vrhli na oběti.

Když pak Kid stál připoután ke sloupu před Marshaťs Office, otočil se k muži, který vedle sdílel jeho osud: „Měl jste radši zůstat v domě, doktore.”

„A tys měl zůstat za městem!” zavrčel Croft. Pak pohlédl na Clementse, stojícího uprostřed Mainstreet. „Hej, Clementsi, rád bych ti něco řek!”

Mannen Clements zastavil gestem ruky rozběsněné kovboje a velkopansky kráčel k verandě se zajatci. „Co si přeješ, šedá hlavo?”

„Poslouchej mě, lidi z města jsou venku a nemůžou tam zůstat věčně.”

Bandita se ušklíbl. „No a co?”

„Jo a proto se vrátěj do města. Třeba seš vomezenej, kovboji, ale nejsi snad tak padlej na hlavu, abys jim podpálil město. Lidi se sem vrátí. Pak budeš mít Wichitu se vším všudy. Slyšíš, honáku krav? Budeš mít domy a v nich lidi. Pak tady budeš velkej šéf!”

Bandita naklonil hlavu k rameni a přemýšlel.

„Jo, doktore, máš recht: šéfem jsem tady já.”

„Velkej šéf z Wichity!” posmíval se Croft.

Honák ná to nereagoval. Poodešel ke Kidu Kayovi a strhl mu šerifskou hvězdu. Připnul si ji na svoji vestu, zvedl pušku nad hlavu a křikl: „Chlapi, stojí před váma novej marshal z Wichity!”

Pak vypukl orkán řevu.

Clements zvedl ruku a vyžádal si klid. Ve tváři mu vzrušením naskákaly červené skvrny. „Já jsem novej marshal. A bude tady pořádek podle mýho gusta a podle mejch zákonů. My nejsme žádná horda Siouxů!”

Doktor se rozkašlal.

Clements mu věnoval pohrdlivý pohled a pokračoval: „Lidi se sem vrátí. Jen ať si zjistí, co je tady novýho. Já jsem novej marshal a všechno bude mít svůj pořádek.”

„A co Wyatt Earp?” zvolal kdosi.

„Zemře, jestli se eště ukáže ve městě!” řekl nový marshal.

„A taky budem potřebovat novýho starostu. A…”

Od Costerova saloonu přicházel muž, kterého všichni znali. Jeho pečlivě udržovaný zevnějšek absolutně nepatřil mezi tyto bandity. Bílý stetson, bílá košile, hnědá sametka, jedovatě zelená sametová vesta a drahý šedivý oblek.

Šanghaj skej Pierce.

„A tady přichází, váš novej starosta.” dodal Mannen Clements.

Občané města se vraceli. Vstupovali do svých domů a čekali, až přijde oheň. Ale nikdo nepodpálil.

Mannen Clements seděl se svými bratry, Šanghajským Piercem a Frankem McMurrayem dlouho do noci v Porterově saloonu a radili se. Přesněji řečeno, Mannen Clements rozkazoval. Pouze Pierce byl schopen ho trochu usměrňovat. Bylo mu jasné, že Clements nemůže město udržet na dlouhou dobu, snad farmu nebo nějakou malou vojenskou pevnost, ale město ne. Pierce se chtěl brzy zase ztratit, ale nejdřív měl v úmyslu vybrat z tohoto koláče všecky rozinky.

Takže nejdřív ze všeho Clementsovi poradil, aby uvrhl na občany vysoké daně, splatné ihned.

Pierce se už v duchu viděl, jak si vynahradí všecky ztráty, které mu přivodil Wyatt Earp.

Brzo ráno příštího dne táhli městem výběrčí dam. Nenarazili na nikoho, kdo by se jim bránil.

Mannen Clements dal v tiskárně zhotovit velké plakáty, na nichž vyhlásil, že prostředky z dam využije pro dobro města. Zároveň upravil Wyattův zákon ohledně nošení zbraní: Jenom moje lidi můžou v zájmu ochrany Wichity nosit zbraně.

Mannen Clements, marshal

Ano, přesně tak bylo psáno velkými písmeny na oznámení o daních. Muzeum v Kansas City dodnes jeden exemplář tohoto plakátu uchovává.

Kovboj Eddie Rino si Mannenova slova nebral příliš k srdci. Během vybírání daní v River Street spatřil šestnáctileté děvče. Rozběhl se za ním a dostihl ho u dveří do stáje. Děvče křičelo o pomoc.

Uslyšel ji otec. Vyběhl z domu a pustil se do bandity.

Rino ho vytáhl na ulici.

Měl smůlu. Venku stál Joe Clements.

Po krátkém výslechu v šerifově úřadovně Mannen Clements přikázal, aby honáka Eddieho Rina ze San Antonína okamžitě pověsili.

Pro výstrahu.

O dvě hodiny později dal Clements pověsit dalšího ze svých mužů: Rifa Cervolu, jenž měl stejné spády jako jeho neslavný předchůdce Rino.

Pověšenci na Mainstreet však kovboje neodradili. Mannen Clements musel nechat zemřít ještě další dva, aby dali pokoj. A ještě večer toho dne se měl konat velký proces proti ,spiklencům’ - proti městské radě Wichity.

Všichni členové rady se do vězení nevešli, byli tam jenom Kid Kay, Jim Hope a doktor Croft. Ostatní byli zavřeni ve skladu papírny.

Soudní jednání začínalo v osm.

Dole na River Street se objevilo několik ozbrojených občanů města na koních, ale neměli šanci zasáhnout. Kovbojové je postříleli z bočních ulic.

Uvězněný doktor Croft zavrčel: „Zatracená svině.”

Mannen Clements, stojící ve dveřích úřadovny, se zvolna otočil a cinkaje ostruhami kráčel k mřížím. „Posluchej, doktůrku. Ty budeš poslední, kterýho zmáčku tak, že z něj vyletí dušička. Budeš se hezky dívat, jak tvoji kamarádíčkové jeden po druhým zdechávaj.”

Starý doktor skočil proti mřížím jako podrážděný tygr a cloumal jimi: „To klidně udělej, Clementsi! To mi vadit nebude. Viděl jsem umírat stovky lidí. Před deseti lety jsem coby doktor stál na spoustě bojišť tý nesmyslný války. Ale ty ubohej, tupěj honáku, se budeš sám houpat na šibenici! To ti přísahám, jako že se Croft jmenuju! Přísahám, že tě Earp dostane!”

Bandita ustoupil o krok. „Nemluv vo něm, doktore, nebo ti rozstřílím kosti v těle!”

Lékař se otočil a ztěžka klesl na pryčnu.

Kid seděl vedle něj. Už hezkou chvíli nic neřekl. Ne proto, že by se bál smrti, ale protože nevěděl co říct. Nic nemělo smysl.

Clements usedl do křesla za psací stůl, sklonil se, otevřel zásuvku a vytáhl úzký černý doutník. Ukousl mu špičku a hledal zápalku.

„Ta zatracená krysa!” skřípal zuby nezdolný doktor. „Teď dokonce krade Wyattovy doutníky!”

Zločinec prudce odhodil doutník, jako by to byl jedovatý hmyz, opřel se lokty o stůl a podíval se na nástěnné hodiny.

Půl osmé.

Ještě půl hodiny.

Vtom se za ním otevřely zadní dveře a do místnosti nehlučně a nepozorovaně vklouzl stín.

Mannen Clements se ohlédl a strnul v solný sloup.

Tři yardy od něj stál Wyatt Earp!

Bandita nemohl ani promluvit, jak ho leknutí ochromilo.

Kid Kay marshala však ihned poznal a vyhrkl: „Wyatt Earp!”

Doktor znovu skočil proti mříži, až se rozdrnčela: „Wyatte!” Šéf banditů potlačil leknutí a vstal.

Muži stáli proti sobě, dělily je tři yardy.

Marshalova tvář byla jako vytesaná z žuly.

Bandita zpopelavěl.

„Mannene Clementsi,” pravil marshal chladně. „Takže seš zas tady. Nechal jsem tě jít, a ty ses vrátil.”

Texasanovy ruce visely volně nad kolty.

Wyattoyo sako bylo rozevřeno. Na levém stehně měl v pouzdře velký kolt Buntline. Víc toho Mannen v příšeří neviděl. Zatraceně, pomyslel si Clements, tak těžkej kolt nemůže tasit rychlejc než já svojí zbraň. Nemá šanci! Budu rychlejší!

„Dokonce si připnul hvězdu,” ušklíbl se Earp.

„Dobře, Earpe, seš tady. Ale todle město je pro nás voba moc malý. Místo tu má jenom jeden. Tas!”

Wyatt se pousmál.

Bandita sykl: „Tas!”

Najednou nedokázal pohled svého protějšku vydržet. Zavrtával se mu do mozku. Bleskurychle trhl rukou ke koltu a zaraženě otevřel ústa.

V marshalově pravačce se leskl malý kapesní kolt.

Trvalo hodně dlouho, než se Texasan vzpamatoval. „Damned! To byl trik! U Goshe, Earpe, to byl ďábelskej trik!”

„Ruce vzhůru!” okřikl ho Wyatt.

Ale Mannen Clements tentokrát nepřijel do Wichity, aby se vzdal. Místo aby dal ruce nad hlavu, odepnul si nábojový pás a hodil ho do kouta. „Budeme zápasit, Earpe! Vodlož tu bouchačku!”

„Nenechte se zdržovat, Earpe!” vložil se do toho nanejvýš rozrušený doktor. „Ten hajzl chce jen získat čas. Každou chvíli sem přijdou jeho kumpáni.”

Wyatt si sundal sako, rozepnul nábojový opasek a pověsil ho na hák vedle dveří. Sundal si i velký klobouk a položil ho na polici.

Bandita vyčkával. „Tak pojď, Earpe. Dohráls, hochu. Todle je moje hra. Roztrhám tě na kusy. Vlastníma rukama. Podívej na ně! Jsou jako lopaty!”

„Nech si ty řeči, Clementsi.”

Texasan cenil zuby. „Zpřelámu ti vaz!”

Wyatt se usmál, vykročil a vší silou vrazil pěst do banditova břicha. Clements hekl a začal kolem sebe mlátit jako větrný mlýn.

Jeden jediný levý hák zasáhl jeho bradu, nadzvedl ho a odhodil dozadu ke stěně. Wyatt se o něj už dál nestaral, vzal si klobouk, pás, zbraně a klíče a odemkl vězení. Vězňové se vyhrnuli ven a děkovali svému zachránci. Jenom doktor přešel nejdřív ke stojanu, vzal si winchestrovku, a teprve pak potřásl Earpovi pravicí. „S váma, Wyatte, půjdu třeba do pekla.”

A že na ně venku skutečně peklo čekalo. Pětasedmdesát zdivočelých kovbojů, jeden podvodník v jedovatě zelené vestě a celkem víc než sto šestiranných koltů, volně vězících v kožených pouzdrech.

Starosta se vypotácel ze své cely, otřel si pot z čela a vyhrkl: „A co teď?”

„Vybojujeme si Wichitu zpátky!” odvětil Wyatt klidně.

„Jo.” přitakal doktor. „A tentokrát mě už nezadržíte, starosto! My…”

Dveře se rozletěly. Joe Clements.

Vyvaleně zíral do místnosti a jeho pohled ulpěl na marshalovi.

Ale ještě než stačil něco říct, přistála mu za uchem doktorova těžká pěst. Muž se zapotácel. Croft zabouchl dveře. A když se bandita sebral a mínil vyrazit, poslala ho pažba doktorovy pušky do říše snů.

„Kide, strč je do vězení,” přikázal Wyatt.

Starostova shrbená postava se napřímila, muž přešel ke stojanu a také si vzal pušku. “All right, chlapi, takže budeme bojovat!”

Vrásčitá doktorova tvář se rozzářila.

„Pozor!” křikl Earp polohlasem.

Dveře se rozletěly. Vešli dva muži: Gyp Clements a Clint Honkey.

Gyp zaskřípal zuby. „Hell and devil! Wyatt Earp!”

„To je vod vás hezký,” usmál se Earp, „že mi sem chodíte pěkně jeden za druhým!”

Oba se hned octli u svých druhů ve vězení.

„Stačí abys hlesnul, Gype,” dodal Wyatt Earp, „a vlezu tam za tebou a nadělám z tebe třísky!” Věděl, že bouřliváka Gypa bylo nutno zkrotit hned od začátku.

„Damned!” pravil nakonec doktor. „Jestli na nás právě nezasvítila dobrá hvězda a nebyla to vona, která vás sem poslala zrovna v tudle chvíli, Earpe, tak ať se do země propadnu.”

Kovbojové se procházeli městem, jako by se nic nedělo. Neměli ani nejmenší tušení, že jejich šéfové jsou zavřeni ve vězení.

Jenom jeden z nich zůstával nadále nedůvěřivý: Pierce.

Pozoroval, jak Clementsovi bratři jeden po druhém mizejí v šerifově úřadovně. Nedá se tvrdit, že by to v něm probudilo nějaké opodstatněné podezření, ale nedůvěru a zvědavost ano. Proto vyklouzl ven a chystal se jít naslouchat z boční uličky pod okno úřadovny.

Ale sotva pootevřel vrata ze stáje do uličky, trhlo to s ním a vrata znovu zavřel.

Vzadu za budovou šerifovy kanceláře spatřil plaváka. Earpova plaváka!

Rychle se vrátil do ,Keno house’, sbalil si věci a octl se i s kufry na schodišti zrovna ve chvíli, kdy po nich stoupal Jim Clements.

„Hej, Pierci, kampak se chystáte?”

Obchodníkovi proletěla hlavou ďábelská myšlenka.

„Ach,’ Jime to seš ty? Pojď se mnou nahoru, něco ti ukážu!” Chlapec nevěděl, co má dělat. „Dyť už musíme každou chvíli do City Hallu na přelíčení, Pierci!”

„Dyť jo, pojď jen na chvilku!”

Jim se rozhoupal a následoval Pierceho do jeho místnosti. Pierce věděl, že by se nemohl jen tak ztratit jako pára nad hrncem, kdyby se mu nepodařilo zbavit se Jima. Počkal si na něj za dveřmi svého pokoje a praštil ho přes hlavu pažbou pušky, pak ho svázal a odtáhl dozadu do ložnice.

Jenom díky tomu unikl nejmladší Clements zasloužené odplatě. V noci se vysvobodil z pout a utekl z města.

Šanghajský Pierce prchal. Vyhnul se výčepu a utíkal k východu na Everett Street.

Svého koně měl v Blackově corralu. Tiše zanadával. Tam byla spousta Clementsových lidí.

Ale nakonec se do Blackovy stáje přece jen nějak dostal, koně rychle osedlal a vzal si ještě jednoho, jehož naložil zavazadly.

Když vycházel z corralu a táhl za sebou své dva koně, byla už tma.

Opět se zcela nevysvětlitelnou náhodou stalo, že zrovna ve chvíli, kdy Pierce vyklouzl z hotelu, pootevřel Wyatt dveře a škvírou mezi nimi spatřil jedovatě zelený kus látky. Ihned věděl, komu patří.

„Chlapi, pozor na to! Pierce musel vidět mýho koně. Utíká! Možná bude bandity varovat!”

„Nebo taky nebude,” zavrčel doktor od okna. „Podívejte, jak se plíží pryč. Mám dojem, že se chce vypařit.”

„Ví někdo, kde má koně?”

„Jo, náhodou to vím,” odvětil doktor, „u Blacka v corralu!”

„All right.” Wyatt se obrátil a otevřel dveře cely, ve které dřepěl zamračený Mannen Clements.

„Vstaň, Clementsi! Tvůj parťák ti chce zdrhnout. Možná by ses s ním měl eště krátce rozloučit.”

Mannen Clements zůstal sedět na zemi.

Wyatt ho popadl za límec a postavil na nohy. Trvalo jenom pár minut a bandita měl v ústech roubík a přes ústa a nos šátek.

„Tak, kamaráde, a pudeme se podívat na pana Pierceho. Jdeme,” postrčil Wyatt Clementse. „A poslouchejte mě dobře, Clementsi, jestli se pokusíte vo útěk, zarazím vám toudletou pěstí nos do vobličeje. Nezapomínejte, že dneska nemám náladu na žádný kompromisy!”

Otevřel zadní vchod, vystrčil banditu do uličky a vyšel za ním.

Nikde nikdo.

Wyatt se vyhýbal blízkosti domů a kráčel prostředkem uličky rovnou na Mainstreet. Doc ho sledoval z okna. Viděl, jak oba muži naprosto klidně přešli přes Mainstreet. Croft si otřel pot z čela. „Zounds! Tendle Earp má ale nervy!”

Wyatt dirigoval šéfa banditů uličkami až k Blackově corralu. Vtom před sebou zaslechl několik hlasů.

Mannen Clements zpomalil a sklonil hlavu.

Svaly ve Wyattově tváři se napjaly.

Pak se před nimi vynořili tři muži. Byli od nich jenom několik yardů. Zřetelně byl slyšet jejich texaský dialekt!

Vtom se Mannen Clements zaklonil a vyrazil přes roubík zvířecí zařvání.

Muži se zarazili.

Vtom jeden z nich zaječel: „Panebože! To je přece Wyatt Earp!”

Mohutná rána marshalovy pěsti uzemnila nejdřív Mannena Clementse. Další rána zasáhla jednoho z honáků. Zbývající dva se na marshala vrhli. Jeden přepadl přes nastavenou nohu, druhý se otočil a chtěl utéct. Wyatt se za ním rozběhl a srazil ho k zemi.

Vtom za sebou zaslechl nějaký chrapot. Prudce se otočil a spatřil Mannena Clementse. Ten bandita byl jako ze železa. Ani další tvrdá rána Wyattovy pěsti ho nezastavila.

Wyatt udělal piruetu, rozběsněný Clements ho minul a marshal mu pak hranou dlaně uštědřil zezadu ránu do krku.

To se už Clements zhroutil.

Ale byli tu další. Nejdřív vstal muž, který přepadl přes Wyattovu nohu. A byly slyšet další kroky. Wyatt tasil revolver Buntline.

Vtom zaslechl dutou ránu, bandita se zřítil k zemi a pak se ozval hlas doktora Crofta: „Tak a kde máte dalšího?”

Wyatt polohlasem špitl: „To by stačilo, doktore.” Musel se mimoděk usmívat, když pohlédl na šedivého doktora, jak bandity spoutává.

Spolu je pak odtáhli pod nejbližší verandu, kde je ponechali jejich dalšímu osudu. Clements se mezitím probral.

„Vstávej brachu, představení bylo sice krátký, ale stálo za to. Říkal jsem, že si nesmíš dovolovat,” řekl Wyatt. „A jdeme!”

Zastavili se před branou velkého coralu.

Wyatt se přitiskl ke stěně z jedné strany, doktor z druhé.

„Tak, Mannene, a teď se můžeš pozdravit se svým parťákem!” šeptal Wyatt.

Vrata se pomalu a opatrně otevírala. Šanghajský Pierce vystrčil hlavu. Mannen Clements zavyl přes roubík a vrhl se po něm. V okamžiku se oba váleli v prachu. Wyatt a doktor klidně vyčkávali.

Mannen byl po bitce s marshalem ještě zesláblý, přesto ale obchodníka tvrdě zasáhl, mrštil jím o stěnu, několikrát ho udeřil, ale pak sám inkasoval úder a padl na záda.

Pak se v Pierceho ruce zableskl dlouhý nůž. Pierce se napřáhl a chtěl ho vrazit do Mannenovy hrudi.

Vtom mu ruku sevřely železné kleště Wyattovy pěsti.

Nůž upadl na zem.

„Dost, Ábele Pierci! I vaše cesta tady končí,” pravil Wyatt chladně.

„Pojďte, marshale,” upozorňoval doktor. „Zavřeme je tady. Black tu má takovou jednu dobrou místnost bez oken. Zavřeme je tam spolu, uvidíme, jak se budou snášet.”

A tak se stalo.

Potom se Earp a doktor vraceli na Mainstreet. Ta byla nyní docela prázdná. Kovbojové se bezesporu shromáždili v City Hallu. Wyatt spatřil Costera, stojícího před svým saloonem.

„Hej, Joe, jak to vypadá?”

Muž málem zaječel radostí, když poznal Wyattův hlas.

„Proto!” zafrkal, když došel k marshalovi. „Tak proto!”

„Co myslíte? Jaký proto?”

„Proto je tak zatraceně ticho. I řev z City Hallu značně utichl. Hoši čekaj na Clementse a Pierceho. A voni jim nejdou!”

Wyatt přikývl. „Rychle si přineste pušku, Joe, a postavte se k východu z City Hallu. Hennings s Walkerem ať vám pomůžou! Ale pokud možno v úplný tajnosti!”

„All right, marshale!”

Salooner utíkal po stepwalku pryč.

Za chvíli měli k dispozici tucet dalších mužů. Stačilo jen vyslovit jedno jméno, aby sáhli po pušce: jméno Wyatta Earpa! „Honem, rychle, Zoundersi, pojďte!” volal doktor na souseda, jenž se objevil ve dveřích svého domu. „A vemte si pušku!”

„Doktore!” lekl se stříbrovlasý muž. „Vy jste jim utekl?”

„Říkám, že si máte vzít pušku. Přijel Wyatt Earp.”

To ihned zapůsobilo. Starý muž strhl ze stěny svoji Kentucky rifle a vyběhl za doktorem na ulici.

Holič Everett nechtěl věřit, že se Earp vrátil, ale i on vzal zbraň a běžel k City Hallu.

Během deseti minut stálo před vchodem budovy devět mužů. Coster a další dva sousedé čekali u bočního východu.

Doc Croft stál na schodech na verandu.

Vtom jeden z mužů sykl: „Hej, doktore, a kde teda Wyatt Earp je?”

Lékař naznačil puškou směr k Marshal ‘s Office. Právě tam vyšel ze dveří muž, sešel na ulici a pevným krokem mířil k City Hallu.

Muži jej mlčky pozorovali.

Ano, byl to on, jejich Wyatt Earp, muž za jehož návrat se poslední dny modlili.

Došel ke dveřím a rozrazil je.

To byl signál pro doktora. Spolu s ostatními přecházel ulici. Když světlo čtyř velkých kerosinových lamp dopadlo na vysokou marshalovu postavu a jeho kovová hvězda se zableskla, místností se rozlehl výkřik mnoha desítek hrdel.

Pak nastalo ticho.

Doc Croft a jeho průvodci se vynořili za marshalem.

Wyatt došel až doprostřed místnosti a zastavil se před půlkruhem židlí.

„Chlapi! Nechte kolty u boku. Ode dveří na vás míří pár winchestrovek. Jsem tady, abych vám řek, že jsem zatknul bratry Clementsovy. Šanghajskej Pierce je taky pod zámkem. Tím skončil šílenej nápad vobsadit todle město. Soudce Jewett bude zatčený muže zejtra soudit. A vy mě teď poslouchejte. Půjdete jeden po druhým ven a u dveří shodíte nábojový pásy a všecky zbraně. To všecko zůstane tady. Za trest. Vyveďte koně ze stájí a zmizte z města. Jestli za hodinu potkám ve městě kohokoliv z vás, budu po něm střílet. A nedělejte si marný naděje. Nepřišel jsem sám. Wichita je v silnejch rukou. Tak do toho. Jeden po druhým! Kide, ty budeš sbírat opasky. Doktore jestli se někdo z nich špatně podívá, střelte po něm!”

Honáci se dívali jeden na druhého.

Někteří pochopili, že velké povstání ve Wichitě skončilo.

Ale někteří nepochopili.

Jednomu jednookému kovbojovi musel Wyatt prostřelit koleno, aby pochopil, a jinému musel srazit ruku, která hmatala po koltu.

Honáci se v dlouhé řadě loudali ke dveřím.

Doktor a jeho lidé dávali řádný pozor.

Za půl hodiny byla bojová síla sedmdesáti kovbojů zlomena.

Zlomeni a bez svých vůdců opouštěli město.

Wyatt stál uprostřed ulice a díval se za nimi.

Pak vyslal ještě Kida, aby se přesvědčil, že skutečně odjíždějí.

Vtom se k marshalovi přidružil doktor Croft, opřel se o pušku a pravil: „Měl bych na vás dvě otázky, marshale.”

„Jo?”

„Jak jste se dostal do města?”

„Celkem jednoduše. Nahoře ve Vince jsem potkal starou Indiánku, co meje u Portera hrnce. Řekla mi všechno. Že se Clements vrátil, že zastřelil Roopera a že obsadil Mainstreet. Zadem jsem se dostal celkem pohodlně. Ostatní už víte.”

„A jak jste to myslel, že jste nepřišel sám? Koho jste s sebou přived?”

Wyatt se usmál.

A ukázal prstem na doktora.

Když se Wichita další den probudila, stálo slunce nad horizontem a zabarvovalo domy do červena.

O sloup před Marshal’s Office se opíral vysoký muž a bafal z černého doutníku. Levé oko měl přimhouřené a díval se po ulici dolů. Když někdo prošel kolem, pozdravil ho poklepnutím o krempu klobouku.

Nahoře u dveří stál mladík. Taky se opíral, měl založené ruce a taky držel v ústech dlouhý doutník. Zdravil stejným způsobem.

Šedovlasý doktor Croft, jenž se vydal na cestu za dalším pacientem, míjel marshala se slovy: „Něco novýho, marshale?”

Wyatt zavrtěl hlavou. „Ne, doktore.”

„Co by taky mělo bejt, teď když jste zase ve městě.”