William Mark

Pistolník v Dakotě

Muž, který se zastavil na pahorku, pozorně shlížel dolů na silnici.

Na tváři měl ošklivou masku. V podstatě to byl jenom špinavý bílý šátek, zahalující celou hlavu.

Mezi muži, kteří přepadali osamělé jezdce a dostavníky, to bylo obvyklé. Ale kolem škvír pro oči a pro nos byly namalovány odpudivé temné skvrny. Činily masku tak odpornou, že připomínala smrtku.

Kolem krku měl hrubý provaz, jehož konec mu plandal přes záda. Vypadal jako čerstvě odříznutý od šibenice.

Na sobě měl černé wyomingské sako, bílou košili a úzké Levisovy kalhoty. Na pravém stehně viselo pouzdro s těžkým koltem ráže 45, na jehož rukojeti se skvěl slonovinový kříž.

Ačkoliv jezdec nebyl nic extra pro oko, o jeho koni se to říct nedalo. Nohatý vraník tam stál jako ulitý z černé oceli. Tak, jako by věděl, ze jeho pán potřebuje absolutní klid.

„Už jedou!” křikl jezdec na tři muže, číhající v křoví na opačné straně cesty.

„Jo, šéfe!” odvětil obrovitý chlap s černým šátkem přes ústa a nos.

Šéf mezitím změnil stanoviště a schoval se i s vraníkem opodál mezi stromy.

Obr na opačné straně držel v ruce laso. Chvíli sledoval cestu a pak se položil na břicho. Napjatě pozoroval, jak se z oblaku prachu vyloupla silueta poštovního dostavníku.

Byl to Overland firmy Wells Fargo, směřující z Midlandu do Deadwoodu. Kočí divoce práskal bičem nad hlavami koní. Úzká soutěska mezi kopci se mu moc nelíbila.

Ale to už dva z banditů vyrazili na koních ze svých úkrytů a přidali se k dostavníku.

Overland se marně snažil je setřást. Banditi byli rychlejší, a navíc se jim dařilo plašit svými výkřiky a výstřely do vzduchu spřežení dostavníku.

Pak se u cesty vynořil obr s lasem v ruce. Mrštil jím a chytil jednoho z poštovních koní. Seskočil a opačný konec lasa bleskurychle přivázal k vysokému pařezu.

Laso se prudce napjalo a přivodilo pád koně. Hned nato se po zemi váleli i ostatní koně šestispřeží. A nakonec se za mohutného praskotu, skřípání a vrzání položil na bok i dostavník.

Kočího to vyhodilo z kozlíku. Opsal vysoký oblouk a přistál v prachu cesty.

Nad místem činu se vznášel oblak prachu.

Zrzavý kočí měl zlomenou pravou ruku. Ale přesto vyskočil na nohy a za velkých bolestí tasil kolt, jímž namířil na vysokého muže, který hodil laso.

Ovšem ten se nedal zaskočit. Bleskurychle tasil a levačkou třikrát přejel přes bubínek.

Tři žhavé projektily se zaryly do těla muže z Overlandu. Skácel se a zůstal ležet s rukama rozpřaženýma.

Vtom zaduněl hlas šéfa banditů: „Vodvažte koně!”

Tři bandité okamžitě odvázali spřežení.

Zvířata zůstala nejdřív stát, chvěla se a třásla, ale pak zběsile vyrazila kupředu.

Obr je ještě pobídl mohutným: „Hyjéééééé!” a pak přistoupil k překocenému dostavníku. Levačkou otevřel dvířka. V pravé ruce stále ještě držel kolt.

Náhle o krok ustoupil, zastrčil kolt do pouzdra a stáhl si šátek z tváře. Pomalu si otřel ústa a překvapeně hvízdl škvírou mezi zuby.

„Zbláznil ses?” zařval šéf ze svého úkrytu. „Chceš nás dostat na šibenici?”

Obr si rychle zase schovával tvář pod šátek.

V otevřených dvířkách nahoře na převaleném dostavníku se objevila mladá žena. Měla krásnou, bledou tvář s tmavýma očima. Zvedla hlavu a rozšířenýma očima pozorovala bandity. Pak objevila mrtvého kočího. Tvář jí zpopelavěla a oči strnuly.

Obr překonal překvapení, znovu přistoupil ke kočáru a sáhl po dívce.

Vykřikla.

Muž ji vytáhl ven a mrštil jí pod sebe na zem. Držel ji neohrabanými prackami za paže a zíral jí do obličeje. Z hrdla dívky se vydral výkřik.

„Duncu!” sykl šéf. „Koukej ji pustit! Já nejsem zvědavej na žádnýho US-marshala, kterýho by na nás poštvali…! Prohledejte dostavník!”

Do banditů vjel život.

Dunc vyskočil na kočár a podíval se do kabiny. „Heavens! Tady je eště jeden takovej duch! Pojď ven, děvčátko!”

Znovu se objevila ženská tvář.

Duncem to trhlo. „Goddam, to je její matka!”

Obrovitý Dunc ji chytil za podpaží, vytáhl ven a smýkl jí mimo dostavník.

Za všeobecného smíchu banditů přistála na zemi, ale hned se zvedla a ustaraně se podívala na dceru.

Banditi se pustili do prohledávání dostavníku. Jelikož nic nenacházeli, zuřivě vytrhávali čalounění sedadel a odhazovali je.

Jeden takový kus dopadl na hlavu starší ženy. Bez hlesu klesla k zemi.

Maskovaný šéf sykl: „Idioti! Když už nic jinýho neumíte, tak aspoň přesedlejte!”

Dunc našel dva poštovní vaky. Vysypal jejich obsah do prachu cesty, zdupal ho a pak zase strčil hlavu do dostavníku. „Tak co, Duncu?” volal šéf. „Nic! Vůbec nic, šéfe!”

..To nemůže bejt pravda!” vykřikl šéf a už málem dal svému vraníkovi ostruhy a vyrazil dolů. V poslední chvíli se však zarazil.

Věděl, že by ho ta mladá dívka poznala. Určitě by ho poznala podle postavy i podle vraníka. „Nechte toho!” zvolal. „Jedem!”

Dunc a jeho dva druzi se vyhoupli do sedel a vyrazili přes kopec pryč z místa činu.

Mnoho mil odtud směrem na jih vyšel z poštovní stanice městečka Smithwicku, ležícího na trase společnosti Wells Fargo, malý, tělnatý mužík.

Na tyto končiny byl poněkud neobvykle oblečen. Na hlavě měl cylindr s mašlí, na sobě úzké bostonské kalhoty a elegantní frak podle poslední módy ze St. Louis. Malá cestovní taška ze světle hnědé krokodýlí kůže vypadala jako jeho jediné zavazadlo. Rychle přešel ulici a namířil si to rovnou ke kolohnátovi s pěticípou plechovou hvězdou na prsou, co se opíral u jedné z budov o nosný trám a přežvykoval trávu.

„Hej, šerife, kde tady najdu nájemní stáj?”

Ochránce zákona pobaveně pohlédl na zpocenou tlouštíkovu tvář. „Nájemní stáj?” zeptal se a pak vytrčil dlouhou paži. „Támdle naproti!”

Tlouštík poděkoval a vyrazil.

Šerif Dave Hotgins se díval za ním. „Co tendle divnej svatej může chtít v nájemný stáji…,” zavrčel. „Takovej sud přece nemůže umět jezdit na koni…”

Ale jen o pár minut později se vyjeveně přesvědčoval o opaku.

Tlouštík seděl na ryzákovi, taštičku měl vzadu přivázanou k sedlu a ve cvalu, za jaký se nemusel stydět ani starý kavalerista, sjížděl dolů po Mainstreet.

Pak vyrazil po cestě směrem k Deadwoodu. Grandiózní horská krajina, lemující nalevo horizont, ho nezajímala. V dálce se rýsovaly vrcholky Big Bad Landu. Tyto obávané hory ležely už na území mimořádně nebezpečných a krutých Indiánů kmene Pineridge.

Muž v cylindru si nedopřál ani chvíli odpočinku. Dlouhé hodiny hnal koně k severu a pak se najednou zastavil na vyvýšenině a vykuleně shlížel před sebe dolů.

Ani ne půl míle před ním jel vůz na vysokých kolech.

Tlouštík pobídl koně a následoval ho. Čím blíže u něj byl, tím zřetelněji rozeznával záda kočího. Byla to široká, hranatá záda. Muž měl na hlavě veliký černý texaský klobouk a oblečen byl do černého saka.

Když se tlouštík octl na jeho úrovni, kočí na něj pohlédl.

Tlouštík si najednou byl tak nějak jist, že ho kočí nespatřil teprve nyní. Byl to vysoký muž s opálenou tváří. S hranatou, tvrdou tváří.

Tlouštík si sundal cylindr. „Dobrý den, pane.”

Muž na voze cvrnkl do krempy klobouku. „Dobrej, pane…,” řekl a usmál se.

„Přijíždíte od jihu?”

„Jo.”

„To jsem si myslel,” pravil tlouštík. „A vy ze St. Louis!”

Tlouštík pozvedl obočí. „Jak jste to poznal?”

Kočí pohlédl na mužovo oblečení a pravil: „Na to člověk ani nemusí mít apačskej nos.”

Tlouštík se dobromyslně zašklebil. „A víte, co vám řeknu já? Já taky nemám apačskej nos, ale navíc vám povím, i jak se jmenujete.”

„No,” pobídl ho kočí, aniž by se přestal dívat na cestu.

„Vy jste Wyatt Earp.”

Kočí trhl otěžemi, zastavil vůz a podíval se na tlouštíka. „Hm, to nebylo špatný, pane…” Malý muž opět sňal cylindr a řekl: „Já jsem Napoleon Beaulieu.”

„Jakže?”

„Beaulieu.”

„A co s tim má společnýho Napoleon?”

Beaulieu se usmál. „To je trochu bláznivá historie, pane Earpe, a já si nejsem jistej, že byste jí chtěl naslouchat.”

Wyatt si vyndal z kapsy černý doutník, škrtl sirkou o podrážku boty a pak vyfoukl k tlouštíkovi obláček modrého dýmu. „Ven s tím!”

Tlouštík okamžitě spustil. „To bylo tak. Moje matka byla docela normální žena. Děvče ze St. Louis. A můj táta byl…”

„Francouz,” přerušil ho Wyatt.

„Jak jste na to přišel?”

„To muj apačskej nos.”

„Tak poslouchejte dál. Muj táta byl teda Francouz a přišel do St. Louis v šestatřicátým roce. Jo, a to bylo to neštěstí.”

„Neštěstí?” přeptal se Earp. Měl co dělat, aby zůstal vážný.

„Ale jo. Můj otec byl neklidnej člověk. Za pár let nato se vrátil do Evropy a už jsme ho nikdy neviděli.”

„A všechno, co tam chudince dívce zanechal, byl maličkej Napoleon.”

„Přesně tak, pane Earpe. Ale ten příběh eště neni u konce.” Beaulieu se podrbal za uchem. „Co kdybych vám ho dovyprávěl pozdějc? To nejnapínavější už víte.”

„Tak dobře.”

„Já se totiž divim, že se nedivíte, že vim, kdo jste!”

„Taky se tomu divím, ale nějak to překousnu. Běhá tu hodně lidí, který mě znaj. Ovšem musím přiznat, že jenom málo z nich nosí na hlavě cylindr.”

„Pane Earpe, budu hrát otevřenou hru. Já jsem jel za várna…”

„Ale?”

„Jo. Byl jsem v Dodge a tam jsem se na vás přeptal vašeho deputieho Mastersona. Řekl mi, že jste vyrazil sem do Black Hills.”

Wyatt si podrbal hranatou bradu. „A to jste jel celou cestu za mnou?” Nevěřícně pohlédl na ryzáka.

„Ne. Na koni ne. To bych nevydržel. Měl jsem štěstí na pár zvláštních dostavníku. Dojel jsem tak až do Smithwicku a tam jsem si teprve najal koně.”

Marshal přitakal. „A co máte na srdci, pane Beaulieu?”

Tlouštík sjel ze sedla a protáhl si nohy. „Směl bych si na chvíli přisednout k vám na kozlík? Je to tak přece jen pohodlnější…”

„Jistě. Můžeme klidně jet dál a vy mi cestou můžete vyprávět svůj příběh.”

Tlouštík vzal otěže svého koně, vylezl na kozlík, otěže přivázal k vozu, a marshal pobídl plaváka.

„To neni žádnej příběh, pane Earpe. Naopak - jde o velice důležitou věc…,” říkal a stále si otíral pot. „Já jsem od Wells Fargo Company.”

„Klidná práce,” pravil Earp ironicky.

„Máme důležitou poštovní trasu z Deadwoodu nahoru do Midlandu. Ale dostavník je tady v pravidelnejch intervalech přepadávanej.”

„Slyšel jsem…”

Beaulieu se bezradně zahleděl na Earpa. „Věc se má tak… V St. Louis se představenstvo společnosti rozhodlo proti tomu něco udělat.”

„Dobrej nápad.”

„Poslouchejte dál. Obrátili jsme se na armádu. Určitě si umíte představit, jak to dopadlo…”

„Neumím.”

„Dopadlo to špatně. Armáda má za prvé jiný starosti než hlídat dostavníky a za druhý prej by to nemělo smysl, protože kterej bandita by přepadal dostavník, doprovázenej švadronou vojáků? Banditi by si stejně počkali, až pojede zase sám.”

„To je fakt.”

„Jo, tak přesně taková je teď u nás situace, marshale. Proto jsme najali pár drsnejch chlapíků, co to uměj s koltem, a ti doprovázeli naše dostavníky.”

„Taky dobrej nápad.”

„Ne. K ničemu to nevedlo. Jim Gennan z Austinu u nás zkasíroval zálohu a vod tý doby ho nikdo neviděl.”

„To bude jistě nějaká jeho charakteristická vlastnost.”

„To určitě. Tak jsme to u Floyda Lambridgeho udělali trochu jinak. Řekli jsme mu, že si pro peníze může přijít po první jízdě.”

„Správně.”

Beaulieumu klesla hlava. „Lambridge první jízdu nepřežil. Leží na pahorku u Midlandu. A podobně dopadla i jízda Grega Foolhama a Jesseho Coopana. Před dvěma měsíci se nám podařilo najmout Hanka Villers-Fishera…”

Wyatt se prudce otočil. „Villers-Fishera? Pistolníka z Texasu?”

„Přesně toho.”

„A?”

„Leží u těch ostatních.”

Wyatt se ohlédl. „To vypadá na skvělej džob, co Wells Fargo nabízí…”

„Asi ano.”

Muž z Missouri se odmlčel a po chvíli se zeptal: „A to byl celej váš příběh?”

„Ne.”

„To jsem si moh myslet.”

„Měl jsem jinej nápad. Ti tri dobrodruzi a pistolník z Texasu jednoduše nebyli těma správnejma lidma pro tendre džob.”

„Kdo ví…”

„I náš šéf a ostatní členové představenstva měli stejnej názor.”

„Aha,” odvětil marshal bez zájmu.

„Došli jsme k závěru, že existuje pouze jeden jedinej muž, vhodnej pro tendle džob.”

„Aha.”

„Ten muž se jmenuje Wyatt Earp,” pravil tlouštík, aniž by se sousedovi podíval do tváře. „My samozřejmě víme, že máte dole v Dodge stálou práci.”

„Pak toho víte dost.”

„Přesto jsem se vypravil do Kansasu, marshale.”

Muž z Missouri na něj ostře pohlédl. „Nechcete se radši vrátit, pane? Dřív než vjedeme do indiánský země?”

Beaulieu energicky zavrtěl hlavou. „Ne, pane Earpe. Jel jsem za várna několik stovek mil, abych si s vámi promluvil…”

„To jste přece už udělal.”

Beaulieu si sáhl do záňadří a vytáhl pohledný balíček desetidolarovek. „Pan Dickinson vám posílá peníze předem.”

Wyatt sledoval cestu před sebou. „To je od pana Dickinsona velmi džentlmenské, ale já neberu peníze za práci, kterou nebudu dělat.”

„Pane Earpe! Je to dvě stě padesát dolarů.”

„Kulatá sumička.”

„A přitom jenom půlka vašeho honoráře. Další dostanete v Midlandu.”

Kolem úst muže z Missouri opět přelétl mírný úsměv. „Kdo je tam dostane? Já, nebo truhlář, kerej mi bude brát míru na rakev?”

„Rakev stojí třicet dolarů, marshale.”

„No právě. Zbytek peněz by mi nahoře na pahorku v Midlandu nebyl k ničemu. Nebo si snad myslíte něco jinýho?”

Beaulieu zavrčel a schoval peníze. ,Jo - já vim, je to vo hubu. Ale pět set babek je pět set babek.”

„To jo.”

Tlouštík ukázal před sebe. „Tam, marshale, tam vede naše poštovní trasa. Lupiči přepadli naše dostavníky sedmnáctkrát. Sedmnáctkrát, pane Earpe, a pokaždý u toho byli těžce ranění, některý z nich s těžkejma následkama na celej život. Sedům kočích je po smrti. K tomu eště pistolníci, co padli…”

„Pistolník,” zopakoval muž z Missouri.

„Pěkný jméno pro pekelnej džob! To já bych věděl o jiným názvu - terč! Muž s puškou vedle kočího: terč pro bandity…”

Beaulieu pokrčil rameny. „Bohužel vám nemohu odporovat, marshale.”

„Pět set babek je dost málo za jistou smrt.” Tlouštík se předklonil a špitl: „To je přece jasný, marshale. Když budete souhlasit, sumu vám zdvojnásobíme!”

Wyatt byl překvapen. „To mě chcete vyvážit zlatem? Vždyť mám taky jen jednu hlavu a dvě ruce. Jsem z masa a kostí!”

„Ale jakou hlavu a jaký ruce!”

„Když mi někdo na padesát yardů ze svýho úkrytu vpálí kulku mezi žebra, nebudou mi moje rychlý ruce k ničemu, pane.”

„Možná.”

Wyatt se usmál. „Vaše důvěra v mojí hlavu a ruce mě ctí, pane. Ale eště furt nejsem blázen. Wells Fargo musí dostat nějakej jinej nápad.”

„Jakej?”

Wyatt pokrčil rameny. „To neni moje trasa.”

Beaulieu se nenechal jen tak odbýt: „A byla to snad vaše země, tam u Colorada, když jste se bil za zeměměřiče? Byl to váš dobytek, co ho Bili Hogeeter ukrad dole u Wichity? Byla to vaše věc, když jste se postavil do cesty tý příšeře Miltu Ricemu?”

„Nebyl jsem sám.”

„Jo,já vím. Byl s váma jeden jedinej muž.”

Muž z Missouri se opět pousmál. „Ale jakej muž! Doc Holliday! Ten je stejně dobrej jako deset pistolníků naráz! A vůbec, to by byl nápad: najměte si jeho.”

Beaulieu zavrtěl hlavou. „Viděl jsem ho v Dodge. Seděl v Long Branch Saloonu.”

„Mluvil jste s ním?”

„Jo, právě vyhrál hru proti prachatýmu rančerovi Websterovi. Pak byl saloon najednou prázdnej. Lidi ho měli dost. Protože až moc často vyhrává. Mluvil jsem s ním. Smál se, když jsem mu vysvětlil, proč jsem přijel do Dodge.”

„To si umím představit.”

„A to bylo vlastně všechno. Řek mi jenom: good luck!”

„To toho řek docela hodně.”

„Musím přiznat, že mě Bat Masterson varoval. Ale víte, já mám tvrdou hlavu a často se prosadím.”

Marshal zavrtěl hlavou. „Můžete si na pěti prstech spočítat, že vo tudle práci se nikdo prát nebude. Ta vaše trasa je hodně dlouhá. Lupiči maj spoustu příležitostí na dobrou léčku.”

„Marshale, je mi jasný, že nemíníte bejt sebevrah. My jsme si mysleli, že by stačilo, aby se banditi dozvěděli, že s našima dostavníkama jezdíte vy.”

Wyatt se tiše zasmál. „Nesmíte sázet jenom na jméno, pane. To tady na Západě nic moc neznamená.”

Pak bylo chvíli ticho. Ale marshal najednou zvedl hlavu a podíval se dopředu. Vtiskl muži v cylindru do ruky otěže a zvolal: .Fajčím si vašeho koně!” A pak, aniž by čekal na odpověď, seskočil z kozlíku rovnou na koně muže z Wells Fargo a hnal se na něm v oblaku prachu k severu.

Beaulieu si otřel pot z čela, mírně pobídl plaváka a zvolna rozjel vůz. Když dojel k marshalovi, zděšeně pozoroval rozmlácený, překocený dostavník a opodál ležící nehybné tělo.

Na okraji cesty seděly dvě ženy s vyplakanýma očima.

Marshal seskočil z koně a kráčel k zastřelenému kočímu. Otočil ho na záda a podíval se mu do tváře. Potom vykročil k ženám.

Ta mladší z nich vyskočila. Krásnou tvář měla znetvořenou strachem a rty se jí chvěly.

Wyatt cvrnkl prstem do klobouku. „Vy jste byly v Overlandu?” zeptal se.

Starší žena zaúpěla a vstala. Wyatt si teprve nyní všiml dlouhého šrámu na jejím čele.

„Ano,” řekla tiše.

„Co od nás chcete?” vykřikla rozrušeně dívka. „Nic jsme vám neudělaly. Prosím…!”

I Beaulieu sestoupil z vozu: „Nebojte se! To je Wyatt Earp a já jsem z Wells Fargo Company!”

Wyatt se podíval na zranění starší ženy. „Mám nějaký obvazy a trochu whisky. Jestli vám můžu pomoct…”

„Dejte nám pokoj!” křičela dívka v panické hrůze.

„No tak mi přece věřte!” zapřísahal je muž v cylindru. „To je Wyatt Earp! Jeho jméno jste už určitě slyšely!”

„Wyatt Earp žije dole v Dodge,” řekla starší žena a věnovala marshalovi pohrdlivý pohled.

„Vždyť právě odtud jede!” ujišťoval ji Beaulieu. „Jel jsem za ním… kvůli trase…”

Wyatt se podíval dívce do očí: „Můžu vás svézt do města, pokud vám nebude vadit sedět na kozlíku…” Dívka bojácně vzhlížela k Earpovi. „Vy jste opravdu Wyatt Earp?”

„Jo,” usmál se Earp, ukázal svoji stříbrnou hvězdu a pomalu vykročil k vozu.

Ženy nakonec nasedly a spolu s oběma muži vyrazily na severozápad.

Když se snesla noc, utábořili se v prérii.

Chvíli před rozedněním odhodil Beaulieu přikrývku, osedlal ryzáka, popadl tašku a pak se na okamžik zastavil nad marshalem. Vypadalo to, že Earp spí, ale vtom se zeptal: „Vracíte se, Beaulieu?” „Jo.”

„Nechcete počkat, až bude den?”

„Ne. Čím dřív vyjedu, tím dřív jsem zpátky ve Smithwicku.”

Earp vstal, přešel k vozu, sáhl do bedny pod kozlíkem a vyndal kolt ráže pětačtyřicet. Několikrát jím otočil kolem ukazováčku a pak řekl: „Pěkná stará bouchačka. Dole v Nebrasce jsem ji sebral jednomu tulákovi, co mě chtěl přepadnout. Už ho nepotřebuju.”

Beaulieu ho nechápavě sledoval.

Wyatt mu pak ten revolver podával. „Vezměte si ho, pane. Muž bez revolveru neni v týdle zemi mužem.”

Tlouštík odmítavě zvedl ruce. „Díky, pane Earpe, ale já jsem strašně špatnej střelec, v životě jsem kolt nenosil!”

„No tak si ho ode mě vezměte na památku.”

Beaulieu zaváhal, ale nakonec si kolt vzal, otočil bubínkem a podíval se do komor. „Dyť je nabitej!”

Muž z Missouri přitakal. „Nenabitej kolt nemá moc velkou hodnotu.”

Beaulieu si ho strčil do vnější kapsy saka. „No jo, to byla šance. To se jen tak někomu nepovede, aby dostal od velkýho Wyatta Earpa darem revolver. Díky, marshale.”

Wyatt se opřel o vysoké kolo vozu. „Nechcete přece jen se mhou až do Deadwoodu? Odtud byste moh jet dostavníkem do Rapid City.”

Beaulieu zavrtěl hlavou. „Ne. Musím vrátit ryzáka.”

„Ve městě určitě najdeme někoho, kdo by ho vrátil majiteli.”

„Jo, to je možný. Ale já radši pojedu zpátky. Každopádně se tak dostanu dřív domů. Víte přece, že ta naše záležitost hoří. No nic, těšilo mě, pane Earpe…” Zvedl ruku na rozloučenou a vyhoupl se do sedla.

Muž z Missouri se za ním díval, dokud mu nezmizel v mlze, pak si znovu lehl, zabalil se do přikrývky a za chvíli opět usnul.

Probudil ho nějaký podezřelý zvuk.

Okamžitě se octl na nohou. V levačce svíral svůj kolt Buntline.

Kolem dokola bylo ticho.

Zůstal stát a naslouchal se zavřenýma očima.

Ale slyšel jen ticho.

Obě ženy spaly.

Wyatt došel ke koni, osedlal ho a vyrazil k jihu. Nejel příliš daleko.

Urazil nanejvýš tři míle a pak to uviděl: uprostřed cesty leželo tělo muže z Wells Fargo. Wyatt strhl ryzáka stranou a schoval se v křoví. Sledoval okolí. Široko daleko nikdo.

Rozjel se zpátky na cestu, zastavil u Beaulieua a seskočil. Muž z Wells Fargo měl skelný pohled a vyhasle hleděl do nebe. Dostal kulku do zad. Musel být na místě mrtev. A ten, kdo ho zastřelil, ho taky okradl.

Jenom starý kolt mu nechal v kapse.

Wyatt si ho vzal a zastrčil do brašny.

O chvíli později ležel malý Napoleon Beaulieu v mělkém hrobě. Wyatt ještě vyrobil kříž a na něj pak nasadil tlouštíkův cylindr…

Když se Wyatt vrátil do tábora, obě ženy byly už vzhůru. Tázavě mu hleděly vstříc.

„Kde je pan Beaulieu?” zeptala se starší žena.

Wyatt sklouzl ze sedla. „Jel zpátky. Kousek cesty jsem ho doprovodil.” Neviděl důvod, proč by je měl plašit. Nabral v potoce vodu a mlčky připravoval kávu.

Starší žena k němu přistoupila. „Já jsem Susan Howardová,” řekla podmračeně. „A to je moje neteř Ann Maxwellová.”

To bylo všechno. Mezi těmi třemi nedošlo k delšímu rozhovoru. Jenom když Wyatt zapřahal plaváka do vozu, Susan Howardová se zeptala: „Přijedeme do Deadwoodu ještě dnes?”

„To doufám.”

„Jen doufáte? Takže je to ještě daleko?”

„Ani ne,” odvětil marshal stroze.

Brzy odpoledne dorazili na zalesněnou vyvýšeními. Muž z Missouri zastavil a vypráhl koně z vozu. Když na něj nasazoval sedlo, paní Howardová se zeptala: „To nás snad opět chcete nechat o samotě?”

Wyatt nasedl. .JPojedu napřed a prohledám les. Nemám nejmenší chuť vlítnout rovnou do vosího hnízda.” A jel.

Ann za ním křikla: „A kdy se vrátíte, pane?”

Wyatt zastavil. „Asi za půldruhé hodiny.”

Ann k němu došla a požádala ho o jeden revolver. Wyatt vzal pětačtyřicítku a pohupoval si s ní v dlani. „Je trochu těžkej, slečinko.”

„Pořád je to ta nejlehčí zbraň, kterou u sebe máte. Ten velkej revolver, co máte při levým boku, pochází asi z války, co?”

Wyatt přeslechl posměštiý tón. Podal dívce lehčí kolt. „Umíte s tím zacházet?”

„Když to musí být, tak ano.”

„Dávejte tedy pozor, abyste se nestrefila do paní Howardové,” řekl a pobídl koně.

Jezdil snad hodinu mezi stromy, než se mu zazdálo, jako by ucítil oheň. Zastavil a seskočil z koně. Proplížil se co nejopatrněji křovím ve směru, odkud měl dojem, že přichází kouř.

Už za pět minut zaslechl hlasy.

A za okamžik spatřil na mýtince tři muže. Na zemi mezi nimi klečel muž s oprátkou kolem krku. Opačný konec provazu byl přehozen přes holou větev nad ním.

Muži se ho kopanci a ranami snažili přinutit, aby vstal.

Wyatt je okamžik sledoval a pak spatřil opodál jejich koně. Byl mezi nimi i Beaulieův ryzák.

Přímo před chudákem v oprátce stál hromotluk s rukama jako lopaty. Přes opasek se mu vzdouval mohutný břich. „Tak vstaň, pse, nebo tě nadzvednem!”

Muž se třásl, ale zůstával na zemi.

Takže obr zařval na své kumpány: „Tak ho vytáhněte nahoru!” V tu chvíli marshal vykročil z úkrytu.

Jeden z hromotlukových druhů ho spatřil a lekl se tak, až pustil provaz z ruky.

Obr na něj zařval: „Co je, Bene? Chytni ten provaz! Copak se s ním má Jeff tahat sám?” I Jeff nyní spatřil marshala.

Pak se ohlédl i hromotluk. S otevřenými ústy zíral na přicházejícího cizince. Wyatt se zastavil na patnáct yardů od něj.

„Hej, co tady chcete, chlape?”

Muž z Missouri založil ruce na prsou, sklonil hlavu a odpověděl: „Připadá mi, že se tady něco zajímavýho děje.”

„Jestli je pro vás zajímavý, když si člověk vyřizuje účty s grázlem, tak to teda jo.”

„Co udělal?” zeptaly se Wyatt ledabyle.

Obr se zašklebil. „Řek bych, že vám do toho nic neni, ale já jsem starej dobrák, takže vám to řeknu: tendle skunk patří do bandy, která tady furt přepadává dostavníky. Proto se bude houpat na větvi, jasný?”

„Jestli je to tak, tak jo,” odvětil Wyatt klidně.

Obr se opět ušklíbl. „Teda vy ale máte zábavnej způsob řeči, brachu. To snad nevěříte mejm slovům?”

Aniž by odpověděl, marshal se zeptal: „Vy jste zdejší šerif?”

Obr si vrazil ruce v bok. „Řek bych, že vám do toho nic neni, brachu!”

Vtom jeho oběť vyskočila ze země: „Pomozte mi, pane…, já jsem…”

„Drž hubu, skunku,” okřikl ho obr. „Seš bandita a budeš viset. Tak jeto!”

Wyatt se obrátil na obra. „A kdo jste vy?”

„Zas vám je houby do toho, pane. Ale jak jsem řek, mám dobrou náladu, takže vám to povím: já jsem Turkey Creek. Doufám, že vám to něco říká.”

„Jistě.”

„Takže nás nerušte. Nejdřív vyřídíme toho grázla. Pak si pro mě za mě můžeme spolu popovídat.”

Turkey Creek! Wyatt to jméno už slyšel. Poprvé před dvěma týdny dole v Nebrasce.

„Tak do toho, vytáhněte ho!”

„Ne!” pravil Earp.

Creekovi druzi strnuli.

Obr se pomalu otočil k Wyattovi. Zuřil. „Hochu, já teda jsem dobrák, ale právě mi s tebou došla trpělivost. Teď drž hubu, nebo se budeš houpat na provaze dřív než ten lump.” A otočil se zpátky ke svým druhům.

„Do toho, Jeffe! Chytni ho. No tak, Bene! Tak už ho konečně vytáhněte!” V obrově pravačce se najednou objevil revolver.

Ale i muž z Missouri už svíral v dlani kolt. „Turkeyi Creeku, je mi líto, že vám skončila dobrácká čtvrthodinka, ale chtěl bych vám říct, že u mě je to stejný… Pusťte ho!”

„Vytáhněte ho!” zuřil obr.

Jeff pustil provaz. Ben ho ještě držel.

Vtom zaduněl výstřel a provaz se nad Benovou hlavou přetrhl.

Obr se prudce otočil.

Zazněl další vystřel a hromotlukův kolt se válel v písku. Turkey Creek zrudl. Zalapal po dechu a pak přeskakujícím hlasem zařval: „Hell and devils! To mi zaplatíš, ty kryso!” A vykročil k Earpovi.

„Stát!” okřikl ho Earp a zmrazil Creeka pohledem tak, že se obr zastavil. Pak marshal pohlédl na ty druhé dva. „Vodvažte ho!” přikázal. „A zahoďte svý nábojový pásy!”

Jeff poslechl.

Ben váhal.

„Vodpráskni ho!” sykl Turkey na druha.

„Vodvaž ho!” pravil muž z Missouri tiše, ale hrozivě.

A Ben taky poslechl.

Když odvázali zajatce a zbavili se zbraní, Wyatt jim pokynul koltem. „Jděte stranou!”

Oba muži zvolna přecházeli na opačnou stranu mýtiny.

Wyatt otočil kolt v dlani a vrátil ho do pouzdra.

Creek to sledoval přimhouřenýma očima. „Dobrý, starej brachu. S tím bys moh vydělávat penízky na jarmarku v St. Louis, ale tady to nezabírá. Máš pech!” zařval a skočil po Earpovi.

Wyatt dvakrát uhnul prvním ranám a pak trhl levačkou. Rána přišla od pasu, byla krátká, a tvrdá jako diamant.

Turkey Creek se zapotácel.

Pak si promnul bradu a zachechtal se. „Hehehehe! To nebylo špatný! Ale furt dobrý leda na jarmark do St. Louis.” Jako buvol se znovu pustil do Earpa.

Wyatt v posledním okamžiku uhnul, obr ztratil rovnováhu a Earp mu zasadil ránu hranou dlaně zezadu na krk. Turkey Creek spadl na tvář.

Trvalo celou minutu, než mohl znovu pohnout hlavou, pak se ztěžka zvedl a řekl: „Máš štěstí, brachu. Ale teď přijde třetí chod, a to už bude tvůj konec!”

Tentokrát si dal na úderech víc záležet, ale stejně zasáhl jenom protivníkův kryt.

Spodní hák, který ho zasáhl do brady a podlomil mu nohy, Creek vůbec neviděl.

Turkey byl knokautován. Bez hnutí ležel na zemi pod Earpem. Na mýtince nastal klid.

Wyatt minul zbitého hromotluka a vykročil ke stromu. Muž s oprátkou kolem krku zvedl ruce a zapřísahal ho: „Pane! Pomozte mi! Přísahám, že jsem nevinnej! Poznal jsem Turkeyho Creeka u Windoveru, když se svojí bandou přepad přepřažnou stanici. Von ví, že jsem ho tenkrát poznal. Proto mě nechal těmadle chlapama unýst a dovlíct sem. Chce zabít svědka. To je vražda!”

„Jak se jmenujete?”

„Abe Jeffries. Bydlím v Deadwoodu. Můj bratr byl ještě před měsícem šerifem ve Windoveru. Turkey Creek ho za tmy zastřelil na Mainstreet. I tehdy jsem ho poznal…”

Wyatt se shýbl a sebral nábojové pásy banditů. Potom přešel ke koni, na kterém ráno odjel muž z Wells Fargo. „Nasedněte, pane Jeffriesi…”

Jeffries učinil dva nejisté kroky vpřed. „A co ti banditi?”

Wyatt pokrčil rameny. „Nic mi neudělali. Neznám je.”

„Ale jsou to zločinci! Vrazi!”

„Vezměte si ryzáka a jeďte do Windoveru.”

„Tak jo. Sem jsem musel po svejch. Přivázali mě za koně na laso. Musel jsem utíkat. Ale eště než vodjedu, po zásluze je potrestám.” Muž se sehnul a popadl kolt, který Wyatt vystřelil obrovi z ruky.

Práskl výstřel, ale marshal se jedním skokem octl vedle střelce a vytrhl mu kolt z ruky. „Člověče, buďte rád, že jste se nestrefil!”

„To jo,” pravil muž hořce.

„Nasedněte na ryzáka!”

Jeffries šouravě odešel se sklopenou hlavou.

Muž z Missouri se pak věnoval Jeffovi a Benovi. „No tak! Zvedněte ho!” přikázal ostře.

Muži mlčky zvedli svého přetěžkého šéfa.

Ben pohlédl na Wyatta.

Ten křikl na Jeffa: „Vezměte si zbylý koně - půjdete před náma, támhle dolů!”

Ben a Jeff táhli Turkeyho Creeka, jako by to byl ulovený grizzly…

Dole u cesty nechal Earp Jéffriese hlídat spoutaného Creeka a se zbylými dvěma bandity před sebou se vracel k ženám. Banditi před ním utíkali po svých.

Když ti dva z dálky spatřili ženy, chtěli se zastavit.

„Pokračujte!” pobídl je Wyatt.

Benovy oči se zvětšily, když ženy poznal, a Jeff měl ústa dokořán. Ann Maxwellová pohlédla na marshala: „Kohopak nám to přivádíte?”

„To jsou muži, kteří s námi pojedou do Deadwoodu.”

Ben seděl na kozlíku vedle Jeffa, držícího otěže. Wyatt usedl na vůz spolu se ženami.

Když dorazili k Jeffriesovi s Turkeym, Ann vykřikla a zakryla si rukama tvář. Turkey Creek se už probral a nenávistně si je měřil.

Ann na něj ukázala: „To je on! To je muž, který přepadl dostavník! Poznávám ho!”

„Hodte ho na vůz!” přikázal Earp banditům na kozlíku.

Za chvíli ležel Turkey spoutaný na voze. Earp usedl na kozlík a Jeff s Benem museli neozbrojeni jet na koních před ním.

Creek pak konečně promluvil: „Hej, pane, co jste vlastně zač? A co s náma chcete podniknout?”

„Odvezu vás do Deadwoodu k šerifovi!”

I Jeff a Ben slyšeli ta slova. Ben dlouho nečekal, pobídl koně, změnil směr a vyrazil pryč. Ale nedojel daleko. Najednou se ozval tichý svistot a Ben spadl ze sedla, chycený do Wyattova lasa.

„Zatracenej pse!” sykl bandita Ben a nenávistně pohlédl do marshalovy tváře.

„Vstaň, Bene! Uděláš to eště jednou, a já už se nebudu namáhat s lasem, na to se spolehni!”

Marshal pobídl koně. Chtěl do města dorazit ještě před setměním. A vtom jim najednou jela vstříc dvojkolka, tažená zpoceným vraníkem.

Muž, který ji řídil, byl velký a ramenatý, na hlavě měl pískový stetson a oblečen byl do elegantního tmavého obleku. Měl šedé vlasy a vrásčitou tvář. Očima si zkoumavě měřil pasažéry Wyattova vozu. Když však spatřil dívčinu tvář, zastavil a seskočil z kozlíku.

„Ann!”

„Tati!”

Ann Maxwellová utíkala k otci, objala se s ním a pak jí samou úlevou vyhrkly slzy.

„Ann!” Muž ji od sebe trošku poodstrčil, aby si ji mohl lépe prohlédnout. „Ann!”

Potom zvedl hlavu a podíval se na starší ženu. „Ahoj, Susan!” A tiše pravil dceři: „Pročs ji vzala s sebou? Vždyť víš, že ji nemám rád!”

Ann ulekaně pohlédla na otce: „Ale tati, tolik let se o mě starala. Strejda Joe je mrtvej - co by dělala sama v Omaze?”

„No dobře. Ale proč nejedeš Overlandem? A kdo jsou ti muži, co vás doprovázejí?”

Ann Maxwellová pověděla otci o strašlivém zážitku na cestě.

Když uslyšel jméno Wyatt Earp, zvedl hlavu a nevěřícně na Earpa pohlédl: „Vy jste Wyatt Earp?”

Muž z Missouri přitakal.

Maxwell přistoupil k vozu. „Těší mě, pane Earpe. Mnohokrát vám děkuji, že jste Ann a moji sestru vzal s sebou…”

Šerif Baker byl malý muž s dlouhými, nečesanými blond vlasy. Když se rozrazily dveře jeho úřadovny a vstoupili ti dva bandité, otráveně se na ně podíval. Nesli třetího muže. Ten byl spoutaný.

Pak vešel muž z Missouri.

Šerif vstal a dal si ruce v bok.

Ben a Jeff položili Turkeyho Creeka na podlahu.

„Hej! Co to má znamenat?” zvolal Baker. „To je přece Dunc Blackburn!”

„Vy ho znáte?” vyzvídal Earp.

„Jo. A kdo jste vy?”

„Přicházím z Kansasu. Jmenuju se Wyatt Earp.”

„Earp?”

„Wyatt Earp.”

Šerif si posunul klobouk do týla. „Zounds! Vy jste Wyatt Earp?” Wyatt ukázal na spoutaného muže. „Takže von se jmenuje Dunc Blackburn?”

„Jo, znám ho moc dobře. Žil delší dobu tady ve městě. Divokej chlapík. A ty dva druhý, co je s nima?”

„Byli s ním. Včera poblíž Pineridge Creeku přepadli dostavník a zastřelili kočího. Slečna Ann Maxwellová byla v dostavníku, může to dosvědčit. Stejně tak jako sestra pana Maxwella.”

Baker zvedl hlavu. „Paní Howardová přijela taky?”

„Jo.”

„Aha, já myslel…” Šerif se podrbal na hlavě a popadl Jeffa s Benem za rukávy. „Tak honem, hoši, šup za zábavou!” A drsně je postrčil do zamřížované cely. Pak se sklonil nad Duncem a rozvázal mu pouta. „Tak, Duncu, ty můžeš jít do sousední cely. Klidně se tam bavte. Karty ležej na palandě. Máme tu vo všecko postaráno.”

Městečko Deadwood na severním okraji Dakoty, těsně u hranice s Wyomingem, bylo svého času městem zlatokopů. Zlatá horečka se z Kalifornie rozšířila i do Black Hills.

Deadwood nabízel všem, kdo našli nějaký ten nugget, v bohaté míře možnosti, jak se zlata rychle zbavit. Jen na Mainstreet stálo sedmnáct saloonů, devět heren a tři takzvané taneční paláce.

Šlo o malé Dodge v horách.

Wyatt Earp si najal pokoj v Cleveland hotelu.

A brzy ráno se loudavě vydal do kanceláře společnosti Wells Fargo. Míjel přitom velký rohový dům, právě natíraný zářivě žlutou barvou. Muž, který stál rozkročen na Mainstreet a kontroloval průběh prací, byl otec Ann Maxwellové.

Wyatt ho krátce pozdravil a chtěl jít dál.

Ale Maxwell ho jen tak nepustil. „Dobrej den, pane Earpe! Dobře, že vás vidím. Rád bych si s váma promluvil. Mohl byste na okamžik?”

Marshal přikývl a následoval bankéře do domu.

Maxwell ho dovedl do nádherně zařízeného pánského pokoje. .Posaďte se, pane Earpe.”

Maxwell se zastavil před těžkým dubovým stolem. „Pane Earpe, nejdřív mi dovolte, abych vám ještě jednou poděkoval… Jistě chápete, že nechci zůstat jenom u slovního poděkování…”

Wyatt vstal.

„Prosím, prosím, zůstaňte sedět, pane Earpe. Ne, já vám nechci nabízet peníze.” Wyatt si znovu sedl. „Vy jste přece marshalem v Dodge, že?”

Wyatt přikývl.

„Pokud se domnívám správně, tak chcete využít času, kdy se v Dodge nic neděje, mám pravdu? Něco prožít a přitom si vydělat?”

„Jo,” odvětil muž z Missouri, vytáhl z kapsičky saka jeden ze svých oblíbených černých doutníků a zapálil si.

Maxwell rychle sáhl po krabici s vybranými druhy doutníků. „ Promiňte, nabídněte si… Tady v horách se ze mě stal poloviční sedlák…”

„Já nemám nic proti sedlákům,” shovívavě odvětil Earp.

„Pane Earpe, chci vám nabídnout práci.”

Wyatt opět pomalu vstal. „Mockrát děkuju, pane Maxwelle. Ale už něco mám.”

„Nechcete si moji nabídku aspoň poslechnout?” Wyatt se zastavil.

Bankéř vysvětloval: „Vlastním tady poblíž naleziště zlata. V táboře mých zlatokopů vládnou poměrně drsné poměry. Potřebuju někoho, kdo by tam na ně dohlíd: šéfa tábora.”

Wyatt zavrtěl hlavou.

Maxwell si zasunul ruce do kapes. Ještě jste neslyšel, kolik byste vydělal…! Nabízím pět set dolarů měsíčně.”

Wyatt si vyndal doutník z úst. „Dobrá práce, pane Maxwelle. Budu o ní přemýšlet.”

„Kdy se rozhodnete?”

„Ještě dnes,” řekl muž z Missouri, kývl hlavou na pozdrav a vyšel z místnosti. Když vyšel ven z domu, spatřil na verandě nějakou ženu. Cítil, že to musí být Ann. Ale nepodíval se na ni a kráčel po verandě ke schůdkům na ulici.

„Pane Earpe!”

Mlčky na ni pohlédl.

„Pane Earpe.” Pomalu k němu došla. „Chtěla bych se vám omluvit.” „Za co?”

„Že jsem vám nevěřila…”

„Teď už mi věříte?”

„Ano… Jimmy Hottes říkal, že jste opravdu Wyatt Earp. Viděl vás ve Wichitě…” „Ale…, vy jste se ho ptala?”

Dívka zčervenala. Pak zavrtěla hlavou. „Ne, to ne. Táta se zeptal. Věděl, že vás Jimmy už kdysi viděl, tak pro něj nechal poslat…”

Wyatt přikývl. „V pořádku, slečno Maxwellová.”

V kanceláři společnosti Wells Fargo seděl malý bledý muž se silnými brýlemi na očích. Listoval v tlusté složce papírů, když vešel muž z Missouri.

Wyatt přistoupil k psacímu stolu. „Hledáte pistolníka, pane?”

Malý muž zvedl hlavu, pak pomalu vstal, obešel stůl a zastavil se. Pečlivě si cizince prohlížel. „Takže přece,” pravil nakonec polohlasem.

Wyatt na něj tázavě pohlédl.

Malý muž si sundal brýle a začal si je čistit o kravatu. „Už jsem o vás slyšel. Gil Honbury vykládal u holiče, že do města přijel Wyatt Earp. Vy jste určitě Wyatt Earp, že?”

„Ano.”

Muž podal Wyattovi bledou, pihami posetou ruku. „Vítejte v Deadwoodu, pane Earpe. Ostatně, zas tak velmi překvapen nejsem, protože pan Beaulieu…”

„Já vím,” mávl Wyatt rukou. „Kdy odjíždí nejbližší dostavník do Midlandu?”

Muž si přejel rukou přes tvář. „To je ale fofr, pane! Vy chcete skutečně jet s dostavníkem jako pistolník? Až do Midlandu?”

„Až do Midlandu. K tomu kopečku, co tam ležej všichni moji předchůdci.”

Malý Cliff Cordy si podrbal bradu. „Jo,” odvětil dutě a zahleděl se na široké fošny podlahy. „ Pozejtří. Jede se pozejtří.”

„Takže už pozejtří.”

Cordy zvedl hlavu. „Ano, marshale. Dostavník vyráží dopoledne v jedenáct hodin naproti vod budovy pošty. Šestispřeží, kočím je Bili Nattermann.”

Muž z Missouri zdusil doutník v těžkém dubovém popelníku. „Oukej. Jedu s ním. Jakej je náklad?”

Muž od Wells Fargo se ošíval. „Jo, tak to je horší, pane Earpe. V tomdle kočáře maj bejt transponovaný zlatý cihly v hodnotě jednoho sta tisíc dolarů. Maxwellova banka bere zlato vod diggerů a přetavuje ho do cihel. Naším úkolem je transport.”

„Máte na mysli: dovézt zlato do cíle.”

Cordy nejisté přitakal. „Jo, pane, je to tak. To zlato by se klidně mohlo rozdělit a vodvézt v několika várkách, ale asi by to vyšlo nastejno.”

„Sto tisíc ve zlatě je pro lupiče dobrej počinek.”

„Pan Beaulieu sem chtěl přijet osobně, ale hledal vás v Dodge a asi vás ještě nenašel…”

„Je po smrti,” pravil marshal.

Cordy vyskočil. Zíral do hrubé, drsné tváře před sebou. „Co jste to řek? Pan Beaulieu je mrtvej?”

„Jo, je mrtvej. Zastřelili ho banditi, co přepadli dostavník. Kdyby se to nestalo, asi bych tendle džob nebral, pane Cordy.”

Wyatt klesl do křesla před stolem. „Co bude, jestli banditi, znova přepadnou dostavník a my vo to zlato přijdeme?”

Cordy tiše odvětil: „Pak všichni malí zlatokopové přijdou vo svý peníze. Maxwellová banka platí teprve ve chvíli, kdy je zlato v trezorech v Midlandu. Přepadení dostavníku se ztrátou tolika zlata by znamenalo velký poškození jména naší firmy. Tady nahoře bysme byli vyřízený.”

„To si umim představit.”

„Proto jsme se tentokrát zachovali tak, aby vo zlatě nikdo nevěděl.”

„Aleale, a předtím vo něm vědělo celý město?”

„Celý město ne, ale pěknejch pár lidí určitě. Víte, už jednou jsme transponovali zlato ve vší tajnosti, ale dostavník byl pak stejně přepadenej.”

„Jo, já vím.”

Pak se Wyatt s agentem dohodl, že se sejdou přesně v jedenáct před stanicí. „A co se týče vejplaty…”

„Tu si vyberu v St. Louis, až se dostanu přes křížovej vrch v Midlandu, pane Cordy.”

„A nezapomínejte, že se vo zlatě nikdo nesmí dozvědět!”

Wyatt se zasmál. A šel pryč.

Příští ráno visel vedle dveří Wells Fargo Company velký plakát. Obrovitými černými literami na něm stálo:

Overland z Deadwoodu do Midlandu vyjede zítra, 4. září, v jedenáct hodin, tady ze stanice. Dostavník transponuje diggerske’ zlato v hodnotě jednoho sta tisíc dolarů. Jedu s dostavníkem jako pistolník.

Wyatt Earp

Lidé se před plakátem zastavovali a nevěřícně pročítali obsah. Brzy objevili po městě další plakáty se stejným textem. Wyatt byl v tu dobu s plavákem u kováře.

Mladý blonďatý kovář Pal Henderson uhladil kopyto a otřel si pot z čela. „Nejdřív jsem to měl za nějakou srandu, když jsem si to ráno přečet.”

Wyatt přezkoumal ostatní kopyta a zjistil, že podkovy ještě dobře drží.

„Chodím totiž každý ráno do kostela. Jsme katolíci, moje žena a já.

A nahoře ve městě jsme si my katolíci postavili svatostánek. Neni to teda zrovna žádnej skvost, ale měl byste se tam přijít podívat, pane Earpe. Na stěnách máme různý zbožný výroky. Třeba vo svejch bližních…”

„Ty znám. Nechtěl byste mi radši říct, co máte za lubem?”

Kovář zvedl hlavu. „Dunc Blackburn je bratr mý ženy.”

Tvář muže z Missouri ztuhla. „To je mi líto, kováři. Dunc Blackburn přepad dostavník a zastřelil kočího.”

„Slyšel jsem. Vykládali vo tom chlapi v Sunset saloonu. Co se s Duncem stane?”

„To neni moje věc. Vo tom rozhodne soudce. Proč se vydává za Turkeyho Creeka?”

„Von je…” Kovář se zarazil. „Já nevím. Dělá to tři dolary.”

Wyatt zaplatil a odjel.

V hotelové hale mu vyšel vstříc bankéř Greg Maxwell. „Pane Earpe! Co jste to vyved? Celý město postává před vašema plakátama. Co to má bejt? Cordy a já jsme chtěli ten transport udržet v tajnosti. A teď todle? Muže, jako jste vy, je pro tendle pekelnej džob škoda. Už jste slyšel, že…”

„Slyšel jsem všecko, co s touhle prací souvisí,” přerušil ho Wyatt.

„A co práce v mým zlatokopeckým táboře?”

„Najděte si jinýho muže, pane Maxwelle.”

„Nabízím sedům set.”

Muž z Missouri zavrtěl hlavou.

„Tisíc!”

Wyatt si vytáhl doutník. „Práci u Cordyho jsem už přijal, pane. A chci vám taky říct proč: když jsem sem jel, chtěl jsem původně vzít práci v nějakým zlatokopeckým táboře, třeba za menší peníze, než mi nabízíte. Cestou jsem potkal jednoho chlápka z Wells Fargo. Dával mi práci u sebe. Já vodmítnul.”

„Proč jste ji ale teď zas přijal?”

„Agent se tam venku v prérii snažil. Dokonce se mnou strávil noc v táboře. Copak vám o něm dcera nic neříkala?”

„Změnila se. Je zvláštní, úplně jiná, co se vrátila z Omahy…”

„Poslouchejte dál: tendle agent jel pak druhej den ráno zpátky. Následoval jsem ho a pak jsem zaslech výstřel. Našel jsem ho tváří v prachu cesty, s kulkou v zádech. Byl zavražděnej a vokradenej. Chlapík, kterej za mnou jel stovky mil, jen aby mě získal pro tuhle práci. A já ho obdivuju, pane Maxwelli. Proto jsem tu práci vzal.”

Bankéř zafuněl a sevřel opěradlo židle. „Rozumím vám, pane Earpe,” řekl, stiskl marshalovi ruku a šel.

Kolem poledne do hotelu dorazil šerif. Zaklepal na dveře Wyattova pokoje.

Vstoupil. Měl zarudlou tvář. „Vy jste to vyved, Earpe. Šest míst v dostavníku bylo okamžitě prodanejch a pak se lidi servali vo jízdenky. Jeden z těch rváčů leží teď u doktora Beverlyho. Málem mu rozmlátili hlavu. Najednou se tady vobjevily víc než dva tucty lidí, který nutně musej okamžitě jet dostavníkem do Midlandu. Je to jasná věc: teď, když lidi věděj, že se transponuje jejich zlato, chtěj bejt u toho. Bejvali by chtěli už dřív, ale teprve teď maj dojem, že je dostavník bezpečnej…”

Wyatt si čistil a olejoval kolty. „Dobře. Což mě přivedlo na docela dobrej nápad. To zlato bysme klidně mohli transponovat pozdějc. Někdy jindy. Pak s náma můžou ject klidně všichni, kdo budou chtít.”

„Ale jak? Zlatokopové přece nemaj ani koně. Všecko prodali. A kůň stojí v Deadwoodu kolem dvou set dolarů!” „To je přece zlodějna.”

„Jistěže. Ale kšefty kvetou. A já sám nic nezmůžu. Starosta je starej muž. Mívali jsme tu town-sheriffa, ale jednoho dne ho našli před saloonem s nožem v zádech.”

„Takže je tu asi pár lidí, který maj zájem, aby se tady nic moc neměnilo.”

„Přesně tak.”

Wyatt pokrčil rameny. „Kdo si koupil těch šest míst v dostavníku?”

„Já nevím. Nějakej chlapík je koupil všechny, hned jak ve stanici otevřeli.”

„Někdo ho zná?”

„Ne.Poštmistr pan Powell ho dneska viděl poprvý v životě.”

„Takže ty pasažéry uvidím teprve zejtra v jedenáct?”

„Jo. A víte, co si myslím?”

„Jistě. Tuším to: že si těch šest míst koupili banditi, aby se mohli svízt. Anebo ještě hůř: aby dostavník jel prázdnej. Pasažéři by při přepadení mohli vadit.”

„Přesně todle jsem si myslel, marshale,” dodal šerif.

„Ale proti tomu se nedá nic dělat.”

Rozruch kolem transportu zlata zachvátil celé město. Jméno Wyatta Earpa zapůsobilo jako rozbuška.

„Wyatt Earp jede jako pistolník!”

Jedni byli nadšeni, druzí bručeli a zlobili se, že nemají koně, aby mohli transport pojistit ještě svou přítomností.

Wyatt právě opouštěl hotelovou halu, když mu na verandě vyšel vstříc vysoký, štíhlý muž s úzkýma očima a dvěma překříženými nábojovými pásy se dvěma kolty při bocích.

„Vy jste Wyatt Earp?” zavrčel.

„Jo.”

„Já jsem Ed Hees, říká vám to něco?”

„Co chcete?”

„Mám tady poblíž ranč, dobytek a koně. Dneska ve městě něco prodám.”

Wyatt si toho nesympatického muže hloubavě prohlížel. „A proč mi to říkáte?”

„Protože to neni vaše věc. To jsem vám chtěl říct,” odvětil Hees a odkráčel cinkaje ostruhami.

Wyatt zavrtěl hlavou a odešel se domluvit s Cordym o detailech. Ale po chvíli zaslechl nějaké vzrušené hlasy, podíval se z okna a pochopil: Hees se zlatokopům snažil prodat nějaké své herky za šílené ceny. Pohublé kobylky s vyvolávací cenou čtyři sta dolarů…

Wyatt vystoupil na verandu nedaleko farmáře Heese. Dav se k němu obrátil a Earp pravil: „Chlapi, nakupte si kom, kolik chcete. Je každýho věc, kam uloží svý prachy. Ale chci vám říct jen jedno: zejtra pojedu s dostavníkem sám. Jestli spatřím jedinýho jezdce, kterej by mě chtěl doprovázet, votočím to a vracím se do města.”

Když domluvil, odešel k holiči.

Malý Figaro Johnson se ihned dal do řeči. Svěřil Earpovi veškerá tajemství ohledně farmáře Heese a jeho lidí: že mají spousty peněz, že se jich ve městě lidé bojí… A pokračoval: „Šerif je fajn, ale nechce skončit s kulkou v zádech. Jestli vám jde vo to, aby Dunc Blackburn visel, udělejte to, eště než vodjedete, protože pak ho nikdo nevoběsí. Náš soudce je moc starej a chce mít klid a jeho zástupcem je Ed Hees. Dobře vymyšlený, co?”

„To jo.”

Když Wyatt opustil holičský krámek, koupěchtiví zlatokopové se už rozptýlili.

Naproti u radnice stál Hees se sedmi pohublými, uprášenými chlapíky a díval se na něj. Wyatt si to namířil na Mainstreet.

„Earpe!” křikl farmář. Najednou stál před marshalem uprostřed ulice, rozkročen a s rukama nad kolty. „Co chcete, Heesi?”

„Vodehnal jste mi kupce a připravil mě tak minimálně vo deset tisíc dolarů. Co vy na to?”

Wyatt zvedl hlavu. „Nerozumím vám, Heesi. Nikoho jsem nevyháněl a nikomu jsem neudělal žádnou škodu…”

„Blbý kecy, Earpe. Udělal jste mi škodu ve výši deseti tisíc dolarů a tu mi nahradíte.”

„Jakou škodu?”

„Za neprodaný koně!”

„Koně? Viděl jsem jen utahaný chudinky. Tomu přece neříkáte koně, Heesi?”

„Macu!” křikl farmář, nespouštěje z Earpa oči.

Středně velký blondýn s přeraženým nosem se odpoutal od skupinky a udělal dva kroky vpřed. Palce měl zaháknuté za opasek. „Šéfe?”

„Slyšels, co tendle chlap tvrdí. Koně, který jsi nahoře na pastvinách vypiplal, nazval chudinkama. Neví, jakou maj takový koně cenu. Von toho vůbec hodně neví, tendle cizinec.”

„Jo, šéfe.”

„Nauč ho to!”

Aniž by blonďatý kovboj odpověděl, prudce hmátl po koltu, ale v tom okamžiku se ke svému zděšení z ničeho nic díval do ústí hlavně marshalova koltu značky Buntline.

„Co to je?” zakrákoral Mac.

Hees zaklel. „To se necháte zaskočit kdejakým přivandrovalcem? To si říkáte kovbojové?”

Muž z Missouri na to řekl naprosto klidně: „Poslouchejte, hoši. Kšefty pana Heese mě nezajímaj ani v nejmenším. Kdo si ale myslí, že bude kvůli tomu sahat po zbrani, ten sakramentsky narazí.”

„Macu!” křikl farmář. „Dej se do něj!”

Ale Mac se ani nehnul.

Wyatt se usmál a pokračoval: „Macu, bude zřejmě lepší bejt propuštěnej nežli mrtvej. Támdle naproti vidím starej rezatej vývěsní štít. Patří Wells Fargo Company. Myslím, že nikomu nebude vadit, jestli v něm bude vo pár děr víc.”

A pak muži z Heesova ranče uviděli něco, nač do konce života nezapomněli.

Kolt značky Buntíine chrlil oheň. Zapráskalo šest ran, ale znělo to jako jedna.

„Můžeš se na ty díry jít podívat, Macu. Já počkám tady, jestli chceš, pak si zas třeba popovídáme,” dodal marshal.

Kovboj krátce pohlédl na svého šéfa.

Ed Hees mlčel. Chladně si měřil marshala.

Mac vykročil a za okamžik se vrátil. Pak řekl: „V každým písmeně slova Office je díra.”

Rančer se podíval na Maca, pak na marshala, načež hvízdl, obrátil se a šel pryč. Jeho lidé ho následovali.

Příští dopoledne předjel před stanici dostavník. Starý Bili Nattermann lhostejně shlížel z kozlíku na davy, pozorující průčelí hotelu Cleveland, odkud měl každou chvíli vyjít marshal Earp.

A pak se objevil. Měl na sobě černý oblek a bělostnou košili, u krku zdobenou černou sametkou.

Došel ke svému plavákovi, zkontroloval postroje a vyhoupl se do sedla.

Když ho Bili Nattermann spatřil v sedle, pobídl koně a předjel s dostavníkem před Maxwellovu banku. Několik set párů očí pak sledovalo, jak dva dobře stavění muži nakládají do dostavníku těžké bedny se zlatem.

Drahocenný náklad byl za chvilku naložen.

Kočí si zatahal za šedivý vous a pak zavrčel: „A kde jsou pasažéři?”

„To není naše starost,” odvětil Wyatt, vytáhl hodinky, které mu před léty daroval Daniel Loos v Kansas City, a řekl: „Počkáme ještě tři minuty.”

Lidé ztichli. Tři minuty sledovali mlčky prostranství. Když se nikdo neobjevil, zvedl Earp ruku.

Bili Nattermann vzal za otěže a práskl bičem. „Hyjé! Hyjé! Hej! Hej!” pobídl koně a dostavník se rozjel.

Plavák s marshalem v sedle ho v lehkém cvalu následoval.

Dostavník měl na cestu z Deadwoodu do Midlandu zhruba tři dny. Na více než sto padesát mil, trojí přepřahání koní a pět zastávek to byl docela šibeniční termín.

Bili Nattermann jezdil na dostavníku šestnáct let. I obávanou trasu z Deadwoodu do Midlandu měl už mnohokrát projetou. Dostavník byl na téhle trase pokaždé přepaden. Bili věděl, co ho čeká. Když nesáhne po zbrani, banditi ho ušetří. Jako zatím vždy.

Bili byl mlčenlivý muž. Ovšem musel konstatovat, že jeho ozbrojený ochránce je snad ještě mlčenlivější. Až do stanice Lowell neprohodili ani slovo. Když pak znovu vyrazili, prolomil Nattermann bariéru a ironicky poznamenal: „Já nevim, co ty lidi maj. Je to přece docela klidnej džob.”

„To se uvidí, Bille. Až dorazíme do Midlandu.”

„Jedno dost vošklivý místo máme už za sebou.”

„Já vím,” odvětil marshal.

Bili na něj tázavě pohlédl, ale Wyatt se jen usmál a pokrčil rameny.

Penzum prvního dne zakončili v osadě Viewfield.

Příští den ráno vyrazili po prérii směrem k Cheyenne Riveru. Kdyby je tady chtěl někdo přepadnout, museli by kočí s pistolníkem bandity vidět na dálku.

Ale za řekou Cheyenne River se krajina začínala zvedat do pahorků a kopečků. Wyatt Earp se musel často vydávat na průzkumné výpravy.

Vždycky se vrátil.

Ale z jedné takové cesty se dlouho nevracel. Uplynula hodina.

Bili tedy znovu pobídl koně a rozjel dostavník.

A pak zajednou zatáčkou narazil na muže, stojícího bez hnutí uprostřed cesty. Byl středně velký, měl temnou tvář a indiánské rysy.

Bili zatáhl za otěže a zastavil. „Hej, pane, uhněte mi, takhle kolem vás neprojedu!”

Ale muž se ani nehnul.

„No tak, pane!”

Vtom se v mužově ruce octl kolt s dlouhou hlavní. Bili zabafal z dýmky. Jeho tvář neprozrazovala naprosto žádné vzrušení. Muž vykročil a chytil vůdčího koně za uzdu. „Copak?” zeptal se kočí.

„Potřebujete koně?”

Muž uzdu pustil, vykročil a jedním skokem se octl u dveří dostavníku. „Žádný pasažéři?” zeptal se chraplavě.

„Ne,” odvětil Bili klidně. „Kde jsou poštovní pytle?”

„Vzadu.”

Muž obešel vůz. Za okamžik se vrátil ke kočímu. „Dej sem prachy!”

„Prachy?”

„Jo. Prachy. Nemám moc času! Honem!”

Bili sáhl do kapsy a vyndal uzlík z červeného šátku. Rozvázal ho a vzal do dlaně pár mincí. „To jsou všecky moje peníze.” Damned, pomyslel si, zrovna teď musí být Earp pryč! „A jestli mě pro těch pár centů chceš poslat za Manitouem, tak to udělej. Ale nejdřív se zeptej, jestli bych ti nevodkázal svý poklady.”

Bili si udělal na kozlíku pohodlí a pobaveně se zašklebil.

Muž schoval kolt do pouzdra. „Měl bych tě vodprásknout, jasný?! Mám hlad, chápeš?! Normální sprostej, velkej hlad!”

„Ale tos mi neřek, brachu! Poradím ti - všude kolem se nabízí spousta práce. A kdo má práci, ten nemá hlad!”

Muž měl kolt opět v ruce. Temná tvář se potáhla sinalou bledostí.

„No tak počkej, brachu,” pravil kočí rychle. „Seš zatraceně nervózní: starej Nattermann má nějakej chleba, špek a sejra…”

Muž opět schoval kolt, ale když zvedl hlavu, zíral najednou do hlavně Nattermannova koltu. „Vidíš, brachu, todle je chleba pro chudáky. Dokonce pro ty největší chudáky… No, co se dá dělat,” dodal, schoval kolt zpátky do bedny a vyndal kus chleba, sýr a patku salámu. „Chytej!” zvolal a hodil to tulákovi, který vše artisticky šikovně pochytal. Okamžitě se posadil na kraj cesty a pustil se do jídla.

Bili nad ním kroutil hlavou.

Muž to rychle spolykal a pak znovu vstal.

„A teď si pudeš hledat práci?” zeptal se Bili.

Muž zavrtěl hlavou. „Já už nikdy nedostanu práci. Byl jsem na Fellerově ranči.”

„Na Fellerově ranči?” přerušil ho Bili. „Tak to musíš bejt dobrej kovboj. Starej Feller si svý lidi vybírá!” ,Jo. To jsem taky byl. Dokud nepřišel Turkey Creek…” „Co to vykládáš?”

Muž zvedl hlavu. Tvář měl zcela vážnou. „Muj táta byl Indián z kmene Pineridge. Jsem mestic… Držel jsem se na Fellerově ranči jenom díky tomu, že jsem byl dobrej a že dobře střílím. Kovbojové mě nesnášeli, protože jsem mestic… Jakžtakž to šlo, dokud jedny noci nepřijel Turkey Creek a neukrad nám sedmnáct koní…”

„A dobráci kolegové ti to hodili na krk, co?”

Mestic pokýval hlavou.

Bili mu pokynul. „Můžeš se kousek cesty svízt, brachu. V dostavníku tě Fellerovi lidi sotva budou hledat.”

Muž zavrtěl hlavou. „Takhle kdyby byl kůň, abych zmizel někam do Texasu. Tam mě hledat nebudou. Feller už dal na moji hlavu vystavit zatykač… S pěti koňma by ten dostavník jel taky, ne?”

„To by bylo špatný, brachu. Kdyby tě Wells Fargo začala hledat za ukradenýho koně, tak je to horší, než když tě honí sedmnáct Fellerovejch chlapů. To bys neměl klid ani na jihu. Company má dost peněz na to, aby tě dala hledat po celejch Státech. Máš jen jednu šanci: že mě zastřelíš a sebereš si všech šest koní.”

Ruka zoufalého muže se sunula ke koltu.

Starý kočí ho při tom zkušeně pozoroval.

Ubíhaly vteřiny.

Pak Nattermann pravil: „Nedokážeš to, brachu. Jinak bys to už dávno udělal. Povídám: todle neni džob pro tebe. Nasedni, já tě dovezu do Midlandu. Tam se už nějak uchytíš. A cestou aspoň neumřeš hlady.”

„V Silverlakemi říkali, že se tu někde potuluje nějakej marshal. Kdo ví, třeba si ho na mě najal Feller!”

„Wyatt Earp?”

„Ty vo něm taky víš?”

„Jo. Ale klidně si nasedni. Nacpi se do temnýho koutka a vyspi se. V Loovingstonu máme noční pauzu. Tam se vyspíš ve stáji. Poštmistr je slepej a hluchej. Ani vo tobě nebude vědět. No - neni to snad dobrej návrh?”

Kovboj se podrbal na zátylku. „Viděls ho?”

„Koho?”

„Wyatta Earpa.”

„Jo.”

„Kde?”

„V Deadwoodu. A naposledy…,” ukázal Bili palcem přes rameno, „…naposledy támhle na tom kopečku.”

Muž zbledl a ruka mu sjela ke koltu. „Toho koltu se ani nedotkneš, chlape!”

Bili překvapeně vzhlédl.

Naproti z křoví vyšel muž z Missouri. „Všechno jsem slyšel. Nasedni si. Klidně se vyspi. Jen mi řekni, jak se jmenuješ?”

„Dave Collins,” pravil rozechvěle hladový mestic.

Dostavník pokračoval v jízdě. Wyatt ho zas brzy opustil a vydal se na průzkum.

Za dvě hodiny poté, co naložili Collinse, jim zastoupilo cestu devět jezdců. Bili sevřel v rukou otěže.

Pak si oddechl. Zleva z křoví vystoupil pistolník s winchestrovkou v ruce. Vystřelil pod nohy koním a zůstal skryt za dostavníkem. „Co chcete?” zvolal Wyatt. „Hledáme jednoho zloděje koní!”

„V dostavníku?”

„Je někde tady. V těchdle končinách ho viděli.”

„Tak ho hledejte.”

„A co asi tak děláme, pistolníku?”

„Zajímávej způsob, jak někoho hledat - přepadli jste dostavník jako lupiči. Dobře víte, jak na něco takovýho pistolníci reagujou, že?”

Štíhlý jezdec v popředí se zašklebil. „Nevytahuj se, brachu, a skovej tu flintu, když s tebou mluvíme. Jezdíme za Fellerovy prachy! Klidně ti ten tvůj kočár zadupem do země!”

„Takže přece jen přepadení dostavníku!” zvolal marshal. Nesměl dopustit, aby Collinse našli. Určitě by ho hned pověsili a pak by se možná pustili i do dostavníku. Kdyby našli zlato, bylo by to zlé…

„Hledejte si svýho zloděje, ale ne v dostavníku! Zmizte!” křikl na ně.

Štíhlý muž prohodil k ostatním pár slov a pak se jezdci rozestupovali, aby obklíčili dostavník.

Starý Bili Nattermann měl pak možnost sledovat potvrzení faktu, že dakotská země ještě nikdy nenosila takového pistolníka, jaký jel právě s ním.

Wyatt zvedl winchestrovku a bleskurychle vypálil pět ran. Někteří koně kovbojů se poplašili, popadali a pohřbili pod sebou své jezdce. Ostatní muži se zarazili.

Štíhlý kovboj vycenil zuby.

„Zmizte!” sykl Wyatt. „Mám v tom eště vosům vostrejch ran!”

„Hej!” zvolal štíhlý kovboj. „Na to, abys polykal prach za dostavníkem, seš zbytečně moc dobrej! Změň práci! Pojď jezdit s náma!”

„Řek jsem, že máte zmizet! Počítám do tří!”

Kovbojové vyrazili. Rozpoutala se přestřelka, ke které se nenápadně přidal zevnitř dostavníku i mestic a při níž jedna kulka škrtla o Nattermannovu paži.

Podstatné však bylo, že během tří minut leželi na zemi všichni ti kovbojové, co se hnali za odměnou za údajného zloděje koní. Všichni byli zraněni.

Wyatt obejel dostavník a prohlížel si je. Nikdo z nich neměl chuť do dalšího boje.

„Vzdáváme to!” zaúpěl štíhlý kovboj.

„Ale jdi!” ozval se z kozlíku Bili.

„Pistolník vás měl postřílet. Jste banditi!”

„Nejsme banditi!” bránil se kovboj. „Feller nás poslal…”

„Drž hubu!” okřikl ho Bili. „Nemáme na vás čas.”

„Ale až se budete vracet, můžete se spolehnout, že tady na vás bude čekat vřelý přivítání! Tvůj pistolník mi rozstřílel pravou ruku! Jsem vyřízenej! Takže mu to pěkně spočítám!” pravil jeden z kovbojů nenávistně.

„Správně,” podotkl štíhlý předák a vyskočil. „Na to se spolehni!” Wyatt sklouzl ze sedla a vykročil k němu. Zastavil se yard od něj a dal si ruce v bok. „Jak to bylo?” Předák si ho měřil ohnivým pohledem.

„Jak to bylo?” zeptal se marshal hrozivě tiše. „Teď poslouchej. Jestli vás ještě někdy v životě potkám, tak to nevodnesou jen vaše končetiny, to přísahám!”

O dvě minuty později se dostavník znovu rozjel. Teprve pozdě v noci dorazil do noční stanice Loovingston. Wyatt se tam setkal se starým přítelem Bleasdalem, kterému stanice patřila, a tak mu představil i nešťastného mestice.

„Nikdy vám to nezapomenu, pane Earpe,” řekl Dave Collins u večeře, a mělo se stát, že už brzy tento syn divokého Pineridge svá slova potvrdí.

Byla to senzace, když dostavník vjel do Midlandu. Na kozlíku seděl vedle Nattermanna Dave Collins, najatý Earpem jako druhý pistolník. Nadšení mužů z Wells Fargo města Midlandu nebralo konce. Sedmnáctkrát za sebou byl tenhle dostavník z Deadwoodu přepaden, a teď ne! A to přitom vezl dosud nejdrahocennější náklad!

Earp se však na všeobecné radosti nijak nepodílel. Cesta mu připadala až příliš snadná…

Když byl i se svými dvěma druhy pozván na večeři k bankéři Ehlersovi, jídla se téměř ani nedotkl.

A pak se šly otevírat bedny.

Když odskočilo první víko - bankéř Ehlers uskočil jako uštknutý. Těžká bedna byla až po okraj naplněna sekaným olovem. Pak byly rychle za sebou pootvírány i ostatní bedny. Se stejným výsledkem. Ehlers zbledl a vyděšeně hleděl na marshala. V poslední bedně našli složený list papíru. Wyatt pro něj sáhl a nahlas četl:

Maxwellová banka považuje zveřejnění transportu zlata v hodnotě jednoho sta tisíc dolarů, střeženého pouze jedním mužem, za více než neopatrné. Proto byl proveden tajný transport zlata, se záměrem odlákat pozornost banditů. V dobře krytém voze Maxwellovy banky je zlato dopravováno do trezorů v Midlandu. Prosíme, aby se o této akci nikde nehovořilo, jinak by lupiči byli upozorněni.

Greg Maxwell

Wyatt podal listinu bankéři Ehlersovi a založil si ruce. Mlčel.

„No to je sprosťárna,” zlobil se bankéř. „Ten Maxwell snad zešílel. Tomu říká opatrnost? Já tomu říkám nedůvěra ve Wells Fargo, a hlavně ve Wyatta Earpa! A co když bude ten jeho vůz někde přepaden! Heavens! Já bych ho…”

Wyatt si vzal klobouk a zvolna odcházel. Ehlers se ho snažil zastavit, tvrdil, že o Maxwellově záměru vůbec nic nevěděl, ale Wyatt poděkoval za jídlo a odešel.

Nattermann ho následoval.

„Musím se vrátit,” řekl Wyatt.

„Jo, třeba eště něco zachráníte…”

„Zachráním? Maxwellův vůz už musí bejt za Cheyenne Creekem. Každopádně tam dorazím pozdě, jestli se má něco stát…” Otočil se ke Collinsovi.

„Seš druhej pistolník tohodle dostavníku?”

„Jsem!” pravil Dave hrdě.

„Tak si vezmi támhletoho hnědáka a jedeme zpátky!” Na cestě do Deadwoodu našli místo, kde byl Maxwellův vůz přepaden: tři mrtví, vůz překocený a rozlámaný, uvnitř žádný náklad.

Susan Howardová, sestra bankéře Maxwella, vstávala brzy ráno. Byla už v kuchyni, když zaslechla z ulice dusot kopyt. Jakmile spatřila toho, kdo přijel, odběhla do ložnice a zacloumala s neteří Ann: „Vstávej! Mám strach! Něco strašnýho se děje! Vstaň! On se vrátil!”

„Kdo?” zeptala se dívka ospale.

„Wyatt Earp!”

Ann okamžitě vyskočila z postele a oblékala se. Když zazvonil zvonek, už stála za dveřmi. Otevřela. Stál před ní: vysoký, podmračený.

„Dohřej den, slečno Maxwellová.” Ann vykoktala pozdravem.

„Můžu mluvit s vaším otcem?”

„Ještě spí.”

„Tak ho probuďte, prosím.”

„Ano.”

O celou hodinu později vešel bankéř do salonu. Byl pečlivě oblečen a upraven, jako vždy.

„Dobré jitro, pane Earpe. Odpusťte, že to trvalo - moje ranní toaleta bývá zpravidla…”

„Kde je zlato?” zavrčel Earp, odmítaje nabízené křeslo.

Maxwell si zapálil cigaretu a usedl do těžkého proutěného křesla. Pohupoval se a pozoroval svůj protějšek. „Jste příliš hrrr, Earpe…”

„Kde je zlato?” zopakoval Earp otázku.

Bankéř se rázem přestal houpat. Předklonil se a pravil: „Koupil jsem u Heese šest kom. Za svoje peníze, Earpe…”

„To po vás nikdo nechtěl!”

„A taky to byl můj vůz…”

„Vaše věc! Kde je zlato?”

„To přece víte. Proč se mě ptáte? Zlatokopové to tak chtěli. Ještě večer před vaším odjezdem mi vyhrožovali. Po té přestřelce na ulici s Heesovými lidmi. Tím jste hodně pokazil, Earpe. Ti lidé byli přesvědčeni, že zuřivý střelec jako vy…”

Wyatt přimhouřil oči. .Poslouchejte, Maxwelli, ptal jsem se vás na zlato!” pravil ostře.

Bankéř vstal. Na levém spánku mu prudce pulzovala vystouplá žíla. ,Je ukradeno. Zlatokopové měli smůlu…”

„Smůlu?”

„Ano, smůlu! Možná ode mne nebylo správné, že jsem se jim poddal. Asi jste měl zlato do Midlandu odvézt přece jen vy. Ale koneckonců to bylo jejich zlato, a tedy i jejich věc…”

„Omyl!” přerušil ho Wyatt ostře. „Byla to vaše věc, Maxwelli. To vy jste to zlato od diggerů převzal a naložil!”

Bankéř zrudl. „Chcete snad tvrdit, že jsem ho ukradl já?”

„Jen jsem se vás ptal na zlato! Na zlato, které jste od těch lidí převzal a naložil!”

„Pane Earpe, možná jsem udělal chybu, ale vy ji nyní také děláte. Ve smlouvě, kterou s diggery mám, stojí, že zlato zůstává jejich majetkem do té doby, než je uloženo v trezorech v Midlandu. Wells Fargo převzala transport. Já jenom roztavení a naložení. Pokud…”

„Vy jste bez vědomí Wells Fargo provedl jiný transport. Na vlastní pěst. Možná jste chtěl sklidit slávu. Říkám: možná, pane Maxwelli. Protože já zjistím, jak je to doopravdy. A doufám, že alespoň Wells Fargo uhradíte vzniklou škodu!”

„Ale to jsem už udělal!” pravil bankéř. Třásl se po celém těle. „Nikdy v životě jsem nikomu neublížil, pane Earpe! Tohle ví ve městě každé malé dítě! Při tavení a nakládání mám jenom minimální zisk! Dávám zlatokopům úvěry, o kterých nevím, jestli mě jednoho dne nezruinují. Já měl před očima vždycky jenom jeden cíl: udělat z Deadwoodu velké a bohaté město. Já vůbec netuším, co po mně chcete! Když jsem slyšel, že jste bez potíží dojel do Midlandu, nejraději bych si vytrhal vlasy. Ale nechápu vás. Vaše renomé nebylo ani v nejmenším poškozeno. Dostanete od Wells Fargo své peníze - a tím je to pro vás vyřízeno!”

„Mýlíte se, Maxwelli. Předpokládám, že je mezi diggery řada mužů, kteří budou věřit, že jsem to zlato transponoval já. A tihle lidé teď…”

„Ne, Earpe, to se mýlíte. Diggeři mě vzali s sebou do tábora, takže všichni dobře věděli, oč jde a co se děje…”

Wyatt se otočil a šel pryč. Tentokrát se ani nepodíval nahoru na schodiště odpočívadla, přestože dobře věděl, že tam stojí Ann. Odešel do kanceláře Wells Fargo.

Nejdřív ze všeho odmítl peníze, které mu Cordy chtěl vyplatit za práci. „Malý Beaulieu neumřel proto, abyste mi platili za transport sekanýho olova… Povězte mi raději, jak se Wells Fargo staví k tý Maxwellově akci,” řekl Earp, uvelebil se v křesle a natáhl nohy.

„Diggeři mi potvrdili, že Maxwell za nic nemůže. Ani ho nebude možné žalovat, jak to vypadá.”

Wyatt se usmál. „Měl smůlu.”

„To jo,” přitakal Cordy a pokračoval: „Jedno je ale jistý, marshale: náš dostavník přepadenej nebyl. A já jsem si jistej, že je to jen a jen vaše zásluha. Banditi z vás měli respekt.”

Wyatt zavrtěl hlavou. „Tím to nebude, příteli.”

„Ale váš dostavník přece projel!”

„I kdyby - nevezl zlato.”

„To banditi nemohli vědět.”

Marshal se usmál a vstal. „Kdo ví,” poznamenal tiše a vyšel ze dveří.

Na verandě se zastavil a otočil se. Spatřil její tvář, její temně se lesknoucí oči. „Slečno Maxwellová?”

„Chtěla bych vám něco říct - “

„Ano?”

„Jestli je vaše srdce stejně tvrdé jako vaše tvář, tak vám to raději neřeknu.”

Marshal podmračeně shlížel na ulici. „Nevím, jaké je moje srdce, ale vím jedno - že se tady ve městě dějou věci, který se mi nelíbej.”

„Všude se dějou věci, který se člověku nelíbej, pane Earpe.”

„Jo, ale já znám jenom dvě možnosti: buď vodejdu…”

„…nebo zůstanete,” přerušila ho.

„Jo, a když zůstanu, tak bojuju.”

Dívka polkla. „To já vím. Proto vám chci něco říct. A nemám to lehký.” Do této chvíle se mu dívala do očí. Nyní jí pohled sklouzl na ruce. „Co jsem vás uviděla, mám tři různá přání. Když jsem vás tenkrát uviděla nad tím mrtvým kočím, ty vaše tvrdý voči, no, měla jsem z vás hrůzu… Já nevím, ale bylo mi hrozně. Ten strašný zážitek, banditi, střílení, mrtvý muž. Chtěla jsem, abyste okamžitě zmizel… Později to bylo už jinak, když jste dovedl ty tři muže a hovořil jste s otcem. Chtěla jsem, abyste zůstal. Taky jsem stála nahoře na balustrádě a dívala se, jak střílíte do štítu Wells Fargo. Ale přesto…,” polkla a podivně pevně pravila, „…bych si teď zase přála, abyste odjel.”

Muž z Missouri ji pozorně sledoval. Nakonec řekl: „Řekla jste mi jen to špatné. To dobré jste si nechala pro sebe. Ale já vaše přání nesplním. Zůstanu!”

Prudce zvedla hlavu. „Ne!”

V očích muže se zablesklo a potemněly. „Za Smithweckem byl zastřelen kočí od Wells Fargo. Sama jste byla u toho. Beaulieu, co nás ráno opustil, ležel dvě míle od tábora zastřelenej, tváří v prachu.”

„Beaulieu? To není pravda!”

„Je,” řekl muž ostře. „A dole u Cheyenne Riveru leží tři mrtví diggeři, co tady dřeli v táboře jako mezci a teď chtěli jen doprovodit transport svýho zlata do bezpečí. Celý město ví, že byl dostavník sedmnáctkrát za sebou přepadenej, a nikdo proti tomu nic nedělá!”

Dívčina tvář znachověla. Hořce pravila: „A pak jste přijel vy, velikej Wyatt Earp! Střílíte jako ďábel, až sedům tvrdých chlapíků odtáhne s nepořízenou. Nemáte zapotřebí dělat něco v tajnosti, veřejně si vyhlásíte, že vezete kopec zlata…”

„Ušetřte si přednášku, slečno Maxwellová. Dokud budu živ, půjdu jenom jedinou cestou…”

„Já vím,” odvětila vzrušeně. „Cestou boje… Namlouváte si, že jste král… a lidi se vás přitom bojí.”

„Mýlíte se, slečno Maxwellová. Vím přesně, kdo jsem a jak jsem malý. Ale nikdo mi nikdy nebude bránit, abych nedělal to, co považuji za správné. Jestli někoho děsím, slečno, tak jenom toho, kdo si to zaslouží - toho, kdo stojí mimo zákon! A ještě něco vám povím, slečno Maxwellová: před chvilkou jsem byl v šerifově úřadovně. Víte, co jsem tam viděl? Zbitého a spoutaného muže se stříbrnou hvězdou na vestě. Ležel v cele, v níž byli předtím zavřeni Dunc Blackburn a jeho dva kumpáni.

„Ne…,” zakoktala dívka.

„Ale ano, Ann, ano. A tak vypadá celý to vaše město. Váš vychvalovanej Deadwood, kterej nepotřebuje žádnýho tvrdýho chlapa. Žijte blaze.” Otočil se a vykročil k šerifově úřadovně.

Šerif ležel na posteli ve svém pokoji v hotelu Cleveland. Vtom někdo zaklepal na dveře a vstoupil jeho mladý zástupce Frank Yesterday.

„Šerife! Před úřadovnou stojí pět vopilejch diggerů! Dělaj pekelnej rambajs! Chtěj zpátky svý zlato! Jinak nám prej vymlátěj vokna!”

V tu chvíli na ulici práskly dva výstřely.

Baker se zvedl na lokty. Byl bledý a na čele se mu perlily krůpěje potu. „Dobře, Franku, já už jdu.” Posadil se, sáhl po nábojovém páse, opásal se a nasadil si klobouk.

Frank Yesterday na něj hleděl s nejistotou. Já nevím, šerife - neměl bych radši najít Wyatta Earpa?”

Baker zavrtěl hlavou. „Nevím, kde je. Celý dny se toulá po okolí a vrací se až večer.”

Frank zaťal zuby. Venku se znovu střílelo.

Šerif vyšel ven. Frank šel o krok za ním. Když přecházeli ulici, spatřili před Sheriff s Office několik mužů. Jeden z nich stál na verandě, v levé ruce svíral láhev a v pravé kolt.

„Héj! Támdle už jde náš šerif! Helou, starej brachu! Jak se daří?!” křikl mladík a vystřelil.

Kulka udeřila půl yardu před šerifem do země, odrazila se od kamene a zahvízdala, jak odletěla do strany.

Šerif ještě více zbledl. „Co to má znamenat, Jime?”

„Chceme zpátky svý zlato, šerife! Ty se tady máš starat vo bezpečnost. Celý měsíce jsme makali jako černý, je to tak, hoši?!”

Ostatní hlasitě projevovali souhlas.

Šerif znovu vykročil. Vtom opět práskl výstřel a kulka rozryla zem před špičkou šerifovy holínky. „Zůstaň stát! Teď jsme na řadě my!”

Šerif zaslechl dusot kopyt. Ohlédl se a spatřil od jihu přijíždět tři jezdce: Ed Hees, Mac Gibbons a obrovitý Nat Flasher. Zastavili se deset yardů za ním.

Mladý zlatokop se díval také tím směrem: „Helou, Ede Heesi, to je dobře, že jdeš, právě si se šerifem vyřizujeme účty. Chceme prachy za naše zlato.”

Šerif zaťal zuby. Proklínal slabost svých nohou a dunění v hlavě. Navíc byl po celém těle propocený.

Hees se rozchechtal. ,Jen do toho, chlapi. Jestli ten šašek s hvězdou neni schopnej bránit město, musíte si ho holt ubránit sami! A nezapomeňte na starýho Cordyho!”

V okamžení se dva diggeři utrhli a vběhli do kanceláře Wells Fargo. Vytáhli Cliffa Cordyho ven a hodili ho na zem, až si odřel ruce i tvář. Když se pokoušel vstát, dostal ránu pěstí, která ho zase položila.

„Rychle, Franku,” sykl šerif a sahal po koltu, ale to už farmář Hees zařval: „Hej! Přece nebudete střílet po diggerech?”

Šerif spatřil v rukou těch tří lumpů kolty. A navíc přijíždělo dalších šest Heesových lidí.

„Já nestrpím, aby se tady ubližovalo chudákům diggerům!” zvolal rančer.

A pak se to stalo.

Mac Gibbons zvedl nad hlavu bič, práskl jím a podtrhl šerifovi nohy. Diggeři se na šerifa s řevem vrhli, pak se jich pár oddělilo a věnovali se i muži z Wells Fargo. Do nerovné rvačky se s chutí přidávali i Heesovi muži…

Pak se na verandě objevil starý doktor Coster.

„Co to má znamenat, Heesi?” zvolal. „Zbláznil jste se?”

„Starám se vo pořádek ve městě, felčare!” zachechtal se farmář.

„Na to tady máme šerifa!”

„Ten na to nestačí! Podívejte se sám!” zvolal farmář a ukázal na klubko rváčů.

Doktor pochopil situaci a nejbližšího diggera strhl stranou. Digger upadl, zamračil se, a když spatřil doktora, tasil kolt a namířil…

A vtom od náměstí práskl výstřel. Muži prudce zvedli hlavy.

Třicet yardů od bojiště stál Earpův plavák se svým pánem v sedle. Marshal svíral v každé ruce kolt. Pomalu přijížděl.

Hees vykřikl: „Hele! Honáckej marshal!”

Wyatt vystřelil diggerovi, co mířil na doktora, kolt z ruky.

Pět yardů před Heesem Earp seskočil z koně.

„Co chceš, Earpe? Na tebe jsme čekali! Můžeš se připojit. Maličko si tě podáme! Hoši, na něj!”

Čtyři kovbojové se odtrhli od šerifa a Cordyho a vrhli se na marshala.

Ale Wyatt Earp na ně namířil kolty. „Stát, ani hnout!”

„Vobkličte ho!” řval Hees.

Wyatt uvažoval. Kdyby vystřelil, byli by doktor, šerif a Cordy ztraceni. Kovbojové se mezitím rozprchli a obstoupili ho.

Vtom na ulici rachotivě vjel wyomingský dostavník. Z kozlíku pružně seskočil vysoký muž a zastavil se vprostřed ulice.

Bleskurychle odhodil šosy pláště a tasil kolty.

Okamžitě střílel.

Kovbojové obklopující marshala se zapotáceli a křičeli.

Heesova tvář zpopelavěla. Nos mu z ní špičatě a arogantně trčel. „Damned! Taste kolty, hoši!”

Ale cizincovy zbraně se nenechaly zaskočit.

Wyatt Earp se mezitím ohlédl a překvapeně hleděl na cizince.

Byl to vysoký, štíhlý muž světlehnědé, hezké tváře. Tmavý klobouk měl na hlavě posazen poněkud nakřivo.

Wyatt padl na zem, skutálel se stranou, a když vyskočil, měl opět oba kolty v rukou. „Stop, chlapi!” zařval.

Ale Mac Gibbons vztekle zamířil a vypálil. Kulka lízla marshalův klobouk. Za to se mu dostalo kulky od toho cizince - muže, který střílel ještě líp než Wyatt Earp.

Ed Hees křečovitě sevřel otěže. „Dva muži…, dva muži a tucet zbabělců!” Potom obrátil šimla a vyrazil.

„Heesi!” volal za ním marshal.

Rančer zastavil a ohlédl se přes rameno.

„Odjeď z města a už se sem nikdy nevracej!”

Ed Hees sklonil tvář, kterou v okamžení pokryl nachový povlak zloby. Vycenil velké žluté zuby, ale nic neodpověděl.

O tři minuty později byli diggeři i Heesovi lidé odzbrojeni. Nikdo z nich neměl tu odvahu se bránit.

„Vypadněte z města!” křikl na ně Wyatt. „Jestli tady za minutu někdo z vás eště bude, půjde rovnou do vězení!”

Šerif spolu se svým pomocníkem mezitím dopravil diggery do své úřadovny.

Doktor Coster pravil: „To bylo v poslední chvíli, marshale. A přesto by to nemuselo tak dobře dopadnout, kdyby se neobjevil ten cizinec… Vy ho znáte?”

„Jo, znám.”

„Díky, pane,” poděkoval doktor cizinci. „Bez vás a bez marshala by bylo město asi ztracený.” ,Jo, to může bejt,” řekl cizinec a pohlédl na Earpa. „Helou, Docu,” pravil marshal. „Helou, marshale.”

Za dvě hodiny už celé město vědělo, že přijel slavný Doc Holliday. A hned se patřičně uvedl, tenhle slavný hráč a pistolník, který nikde neměl stání.

Když Wyatt navečer přišel do saloonu, Doc Holliday už seděl u stolu potaženého zeleným suknem, před sebou půl sklenice whisky a dva protihráče a v ústech tenký doutník.

Holliday krátce vzhlédl. Když se marshal za ním zastavil, Doc se zeptal: „Jednu brandy?”

„Jo,” pravil Wyatt tiše.

Pozdě večer Wyatt ještě navštívil dům doktora Costera. Když vyšel ven, čekal tam na něj Doc Holliday, opřený o nosný trám verandy.

Společně se pak loudali po Mainstreet, mlčky kráčeli vedle sebe.

Prošli jednou z uliček a posadili se na plot starého corralu.

Pod nimi leželo noční město.

„Fajnovej kraj,” pravil hráč a vyndal z kapsy cigaretu.

Wyatt přikývl. „Stejnej jako v Dodge. Možná ještě divočejší.”

„Jste tady už dlouho?”

Muž z Missouri mu povyprávěl, jak jel jako pistolník do Midlandu.

Hráč se svým typickým způsobem zasmál. „Ten koňskej farmář vypadá jako jeden pistolník z Panhandlu. - Ale jak se vám líbil můj výstup?”

„Právej Holliday,” odvětil Wyatt. „Myslím tu střelbu?”

Marshal se otočil a pohlédl na hráčův ostrý profil. „Polepšil jste se.”

„Podle vašeho gusta.”

„Jo. Kdybyste byl vo půl roku mladší, leželo by na Mainstreet nejmíň sedm mrtvol. Vidíte, a jde to i takhle.”

„Jo, to je fakt. Ale stejně si myslím, že mrtvej nepřítel nadělá člověku míň starostí než živej. Heesovi banditi žijou. Vsadím se, že je tu za pár dní máme zas.”

„To je možný.”

„Zůstanete delší dobu?”

„Nevím. A vy?”

„Nemám tušení.”

Nemluvili o tom, ale oba o tom přemýšleli: John Holliday jel v marshalových stopách. Proč? Asi to sám nevěděl. A určitě netušil, že za ním takhle bude jezdit častěji, až do onoho rána, kdy se v Tombstone spolu octnou v přestřelce, která se zapíše do amerických dějin.

Mlčky pokuřovali. Byli to přátelé, aniž by si to kdy stvrdili slovy. Tenhle Doc John Holliday byl a měl zůstat jediným přítelem, kterého Wyatt Earp v životě měl. Bylo to kuriózní: zrovna takový dobrodruh, nebezpečný hráč, muž, který se pohyboval na hranici zákonnosti, byl marshalovým přítelem.

Vtom Holliday řekl: „V Dodge byla hrozná nuda. A pak přijel ten malej tlustej agent vod Wells Fargo a hledal vás. Tak jsem se rozjel do Black Hills. Vypadalo to, že se tu asi něco děje.”

Z dálky se ozval dusot kopyt.

Holliday sklouzl z plotu a rozhrnul šosy kabátu.

Jezdec si to namířil přímo k plotu.

„To je Dave Collins.”

„Ten mestic?”

„Jo…”

Když Dave Collins dorazil, ihned sděloval novinu: že v corralu na Heesově ranči viděl čtyři koně, kteří patřívali Fellerovi. Vyrazili okamžitě.

Brána Heesova ranče byla dokořán. Zřejmě si tu připadali natolik bezpečně, že ji ani v noci nezavírali. Wyatt vjel do dvora.

Doc Holliday se proplížil branou a při zdi jako stín. Dave zůstal za branou.

Wyatt došel až k oknu a přes jeho umouněnou, poloslepou tabulku uviděl Eda Heese, jak sedí za stolem a přehrabuje se v nějakých papírech. Vtom Hees pohlédl do okna, lekl se, vyskočil a ihned držel v ruce kolt. Překotil lampu a zmizel z dohledu.

Wyatt se opřel o zeď domu vedle okna.

Pak bylo zevnitř slyšet šouravé kroky a otevřely se dveře. Earp poznal rančerovu siluetu. „Heesi, chci s tebou mluvit!”

Ozvalo se cvaknutí. Hees natáhl kouhoutek koltu.

„Earpe? Co pohledáváte na mým ranči?”

„Už jsem řek: chci s tebou mluvit.”

Rančer se zachechtal. „Tak to seš tentokrát vedle, fellow.” Zahvízdal a naproti se rozletěly dveře stáje.

„Macu!” volal rančer. „Máme tady návštěvu! Přijel sám Wyatt Earp! Honem! Dva muži k bráně. Všecko zavřít, ať nám neuteče!”

Dva muži se rozběhli k bráně.

„Stop!” ozvalo se před nimi.

Byl to Doc Holliday. Stál šest yardů před vraty nekrytý, ba ani nedržel v rukou zbraně.

„Střílejte přece!” zvolal rančer, ale to už u něj byl muž z Missouri a vyrazil mu kolt z ruky.

Hees však byl houževnatý muž. Rozhodl se, že se do Wyatta pustí holýma rukama, ale narazil. Wyatt ho udeřil hranou ruky do ramene a ochromil ho tak, že Hees upadl. Earp si na něj klekl a zvolal: „Poslouchejte, chlapi, chci mluvit s vaším rančerem. Vo nic se nesnažte, už jednou jste se kvůli němu spálili. Zůstaňte, kde jste, myslím, že si umíte představit, že tady nejsem tak docela sám…”

„Lže, to je lež, blufuje!” volal rančer. „Tak co bude?! Zastaňte se mě, vy zbabělci, lumpové, vy… vy banditi!!”

„Jako ty…,” poznamenal Earp.

„Cože?”

„Jsou to banditi jako ty.” „Co tím myslíš?”

„Že seš zloděj koní, Ede Heesi. Ve tvým corralu stojí několik koní, který patřej rančerovi Fellerovi,” řekl Earp a pustil svoji odzbrojenou oběť.

Hees vstal a ustoupil o krok. „Zvopakuj to - zvopakuj to, Earpe, ať tě můžu zaškrtit!”

„Turkey Creek je ukrad a tyje máš ve stáji! Ede Heesi - seš zatčenej!”

Rančer vykřikl a vrhl se na marshala. Ale proti všemi mastmi mazanému Earpovi neměl sebemenší šanci. Za chvíli už zase ležel přemožen v prachu. Wyatt ho předal Davemu a pak se spolu s Hollidayem vydal za Heesovými muži do bunkhousu, aby si s nimi popovídal.

Hees se však mesticovi vytrhl a utíkal opačným směrem.

Než se Dave stačil vzpamatovat, zmizel Hees ve stáji.

Ovšem daleko nedošel.

Nemohl vidět kopyto poplašeně vyhazujícího koně hned za vraty. Kůň Heese zasáhl přímo do čela. Rančer byl na místě mrtev… Ten kůň se jmenoval Happy.

Muži v bunkhousu byli jako opaření. Zpráva o rančerově smrti je dorazila.

Wyatt si zapálil doutník a zeptal se: „Kdo sem přivedl ty koně?” „Nevíme,” odvětil druhý předák Jul Viggerš. .Přivezla je horda polodivokejch chlapů. Až do rána chlastali u rančera v domě. Šéf neměl rád, když se mu někdo díval na prsty. Ale jednoho z těch chlapíků jsme viděli. Byl hrozně vysokej. Eště vo hlavu větší než vy. Víc vám nepovím. Měl masivní hlavu a silný tělo.”

Wyatt přikývl. „To stačí. Ukradený koně patřej na Fellerův ranč v Silverlake. Kluk, kterej s náma jezdí, ten mestic, je kvůli nim hledanej jako zločinec. Ráno sem přijedeme a von sám ty koně vybere.”

„All right.”

Když se marshal ráno probudil, zaslechl tiché ťukání na dveře. Rychle se oblékl, vzal do ruky kolt a postavil se ke stěně vedle dveří. „Kdo je to?”

„Jul Viggers.”

„Co chcete?”

„Myslel jsem, že bude nejlepší, když se to dozvíte co nejdřív, marshale. Ranč je prázdnej. Muži eště v noci vodjeli.”

Wyatt otevřel. „Díky.”

Když Viggers odešel, marshal se umyl, dooblékl a šel dolů do hotelové haly na ranní kávu.

Ve vchodu do haly stál Dave Collins.

Wyatt na něj mávl. „Proč si nejdeš přisednout?”

„Jsem tvrdá palice, pane. Nemám rád, když se na mě někdo dívá skrz prsty.”

„Jen se posaď,” přikázal marshal ostře.

Dave si podal židli a přisedl si.

Hoteliér marshala pozdravil, ale kovboje si nevšímal. A promptně donesl kávu jenom pro Wyatta.

Wyatt chytil hoteliéra za rukáv a řekl: „Pane Clevelande, Dave Collins je můj přítel, má tady v hotelu pokoj a pije tady svoji ranní kávu. Je to jasný?”

Jeff Cleveland zrudl, spěšně přikyvoval a odspěchal pro další kávu.

Wyatt vykonal krátkou návštěvu kanceláře Wells Fargo Company.

Cordy seděl za stolem. Jeho tvář byla bohatě pokryta náplastmi, ale okamžitě vstal, když Wyatt vstoupil. „Bylo to drsné, avšak nikoliv zlé. Jednoduše jsem na takový případ nebyl připraven, jinak bych jim ukázal…”

„Diggeři byli opilý, bylo lepší, že jste jim radši nic neukazoval.”

Cordy se podrbal na zátylku. „Dobře že jste se objevil. Dobře že se objevil i Doc Holliday! Mimochodem, představoval jsem si ho poněkud jinak…, on ve skutečnosti připomíná spíš… spíš dravce!”

„Pročpak?”

„Způsob jeho chůze je takový nějaký zvířecí. Nemohu se zbavit dojmu, že je pořád tak nějak napružený, jako by se neustále chystal po někom skočit… nebo po někom střílet… Možná jste taky takový, ale na vás to není tak znát. Mimochodem, v pondělí jede další dostavník přes Smithwick do Midlandu.”

Wyatt se na něj díval bez zájmu.

„A poveze zlato.”

„Copak už je tu zas nějaký zlato?”

,Jo, Bud Bakerfield narazil na žílu… A včera večer narazili na žílu další dva diggeři. Dovedete si asi představit, co se tam teď děje, jak všichni hrabou a kopají… Pojedete jako pistolník?”

„Budu o tom přemýšlet. Třeba to zlatokopové nebudou po mně chtít.”

„Určitě jo…, budou…”

Potom Wyatt navštívil šerifa. Baker seděl v křesle a moc se nehýbal, byl po těch rvačkách pěkně polámaný. „Nechci vám zpívat fanfáry, Earpe, ale zřejmě jste mi zachránil život. Hees by nás zničil. Vím, jak na takovou příležitost čekal.”

„Už víte, že je po smrti?”

„Celý město to ví… Hees byl teda zloděj koní. Co když taky přepadával dostavníky?”

Wyatt pokrčil rameny. „Myslím, že měl určitě něco společnýho s Duncem Blackburnem. Viggers mi popsal muže, kterej je mu podobnej a byl na ranči. Dave Collins Turkeyho Creeka viděl na Fellerově ranči… Nějak to dáme dohromady…”

„Pořád si ještě myslíte, že si Blackburn jméno toho šílenýho střelce jenom vypůjčil? Že to není on?”

„Já nevím. Každopádně je jasný, že si malej bandita nemůže věčně vypůjčovat jméno velkýho bandity. To prostě nejde dělat věčně.”

„To je fakt. Bohužel jsem Blackburnovy vysvoboditele neměl možnost poznat. Poslal jsem Franka Yesterdaye domů a stál jsem zádama ke dveřím. Praštili mě do palice… a pak jsem se probral až na pryčně.”

Wyatt přemýšlel. „Jak dlouho je Yesterday ve městě?”

Šerif vzhlédl. „Před třemi roky sem přijel s otcem ze St. Louis. Jeho táta má pekárnu ve Werby Street. Slušná rodina. Ten kluk má jenom jednu chybu. Je zamilovanej do Ann Maxwellový. Ale kdo by nebyl, že?”

Wyatt si podrbal bradu. „To je hloupá věc, to s tím Blackburnem. Zastřelil kočího a docela určitě patří k bandě, co přepadává dostavníky…”

Baker se bránil: „Poslal jsem do Rapid City a do Midlandu zatykače!”

„Domnívám se, že na Turkeyho Creeka má zatykač každej šerif v zásuvce psacího stolu.”

Baker vzdychl a vstal. ,Já vím, máte pravdu. My tady nic neděláme. Ale já nemám ani trpělivost, ani prostředky, abych proti těm lumpům mohl cokoliv podniknout.”

„Takže to tady vrah klidně může utýct z vězení a nic se mu nestane?”

Baker se ztěžka opřel o desku stolu. „Rád vám přidám eště i svojí hvězdu, marshale. Třeba toho dokážete víc. Ten džob jsem vzal proto, že nikoho jinýho neměli. Sedmkrát mě v noci někdo přepad a zmlátil…”

„Chápu. To pak člověka ta práce asi moc nebaví.” Baker přikývl.

Když Wyatt opouštěl úřadovnu, slunce už stálo podstatně výš a vrhalo na Mainstreet žhavé paprsky.

Wyatt později nedokázal vysvětlit, proč šel v tu chvíli právě do Johnsonova holičství.

Užvaněný malý holič právě ovíval bělostným šátkem krk zákazníka, kterým byl… Doc Holliday.

Pozdravili se s marshalem a Doc se pak upravoval. Zůstal u dveří. Wyatt usedl na uprázdněné místo.

Johnson byl rád, že přišel někdo, kdo bude snad povídavější než zamlklý Holliday.

Holič se ihned dal do řeči. Rozpovídal se o událostech posledních dní, hlavně o těch, které se staly na Heesově ranči, pak mluvil o tom, že se o ranč už ucházejí dva zájemci, a nakonec došla řeč i na Dunca Blackburna…

„Dunc Blackburn?” vyzvídal malý holič. „To si vážně myslíte, že se zas někdy objeví ve městě?”

„Vrátí se. Zná tady hromadu lidí.”

„Ale?”

„Například kovář Henderson je jeho švagr.”

„To je mi ale novinka!”

„Asi se tu přece jen ještě najde pár věcí, o kterých nevíte. Blackburn tu má ještě další lidi…”

Břitva sjela z marshalovy tváře a vypadla holičovi z ruky. Holič jen zíral. „Děsíte mě, marshale…,” řekl a sklonil se pro ni.

„Ani hnout!” křikl Holliday.

Marshal spatřil v zrcadle pootevřené dveře.

Johnson zíral na kolt v ruce Doca Hollidaye. „Co je, Docu? Zbláznil jste se?”

Ve stejnou chvíli si Wyatt strhl ručník z krku a bleskurychle přeběhl ke dveřím na opačné straně krámku. Dveře se v mžiku přivřely a v zámku se otočil klíč. Wyatt škubal za kliku.

Johnson překvapeně zíral na marshalova rozložitá záda. Zavrtěl hlavou a shýbl se pro břitvu, ale kulka z revolveru mu ji opět vyrazila z ruky.

„Nechte toho!” sykl Holliday.

Holič zavrtěl hlavou. Přešel k pultíku, otevřel zásuvku - a měl zas co dělat s hypnotizujícím pohledem pistolníka Hollidaye.

„Koukej to zavřít!” sykl Doc.

Malý muž okamžitě uposlechl „Co se to děje? Já ničemu nerozumím, pánové…”

Wyatt mezitím utrhl kliku a kopl do zámku. Dveře se rozletěly a za nimi se objevil úzký dvorek, sud na dešťovou vodu pod okapem a za sudem hlaveň koltu.

Wyatt ihned vystřelil a kulka vyrazila muži za sudem kolt z ruky.

„Vylez!” zvolal marshal.

Vtom se sud zakymácel, převrátil se a ze skrýše vyběhl nějaký kluk. Bleskurychle přeběhl dvůr ke vratům.

Wyatt se ohlédl na holiče. „No to je teda paráda! Vždyť je to ještě dítě!”

Johnsonova tvář se proměnila v otazník. „Ujišťuji vás, že netuším, oč tady jde, pane Earpe…”

Holliday ho odstrčil, otevřel zásuvku a vyndal z ní malý revolver značky Parker.

„Z cesty, dědečku!” křikl a octl se jedním skokem za dveřmi na dvoře. Uskočil do rohu a kryl Earpa, který byl najednou uprostřed dvora a postavil se tak přímo před toho kluka, který jen vyjeveně zíral, červenal se a visel na něm očima.

Pak mu zbledl nos a celý se roztřásl.

„No tak, chlapče, co to mělo jako bejt?” zeptal se marshal.

Chlapec mlčel, ale stále hleděl Earpovi do očí.

Wyatt se ujistil, že Holliday na kluka pořád ještě míří, schoval kolt Buntline do pouzdra a vykročil.

„Stát!” křičel ten kluk. „Zůstaňte stát!”

Ale muž z Missouri šel dál a upřeně na kluka hleděl.

„Stát!” vyštěkl chlapec.

Marshal šel dál. Zastavil se až krok od chlapce, který rozechvěle pravil: „Proč jste se nezastavil?”

„Protože neumíš střílet.”

„Hele, já… já to umím!”

„Nemáš nataženej kohoutek.” Kluk nevěřícně pohlédl na kolt.

Ale to už mu ho marshal vytrhl z ruky. Teprve pak zastrčil Doc Holliday svoji zbraň. Ihned by střílel, kdyby chlapec natáhl kohoutek.

Wyatt se podíval na chlapcovy překřížené nábojové pásy se dvěma prázdnými pouzdry. „Chodíš v tom trochu brzo mezi lidi, nemyslíš?”

Chlapcovy rty se chvěly.

„Vy jste Wyatt Earp?”

„Jo.”

Dětská tvář se rozjasnila. Chlapec si odhodil loknu z čela a řekl: „Já jsem Pat Coverleav. Povězte, marshale, jak to všecko děláte?”

Holliday se mezitím vrátil do holičství. „Náš fousovoškrabovač vyprázdnil pokladnu a ztratil se jako pára nad hrncem, marshale,” řekl a vykročil přes dvůr k malé stodole.

„Stát!” zvolal chlapec. Najednou zbledl.

Holliday se vrhl k zemi a skulil se stranou.

„Kdo to tam je?” křikl na třesoucího se kluka.

„To nesmím říct!”

Wyatt mu stiskl zápěstí. „Kdo je tam?”

„Já nejsem zrádce. A Johnson mi dal tři dolary, když…”

„Když co?”

„Když pokaždý, co…”

Holliday se prudce vztyčil a v ruce se mu zablesklo. Nahoře nad ním se vysypalo v okně sklo a uvnitř někdo zakřičel. Wyatt rozkopl dveře do stáje a stáhl chlapce do bezpečí. „Pate, ty seš eště malej, přece se nebudeš spolčovat s banditama. Kdo je to tam?”

„Dal jsem čestný slovo!”

„Zločinec nemá právo vyžadovat čestný slovo!”

„A ty tři dolary?”

Wyatt pronikavě pohlédl na chlapce. „Je tam Dunc Blackbura?” Kluk sáhl do kapsy, vytáhl tři stříbrné dolarové mince, podíval se na ně a zahodil je na dvůr. „Každopádně nejsem žádnej zrádce!”

„Blackburne, vylez ven!” křikl Wyatt. Na dvoře bylo však ticho.

Wyatt vyskočil a schoval se za sud. Jeho kulky rozstřílely prohnilé veřeje vrat stodoly a ta se pak za hrozivého skřípotu skácela dopředu na dvůr.

Holliday se přidal: „Vylez ven, Blackburne, nebo tě vyčoudíme!”

Vtom se za Earpem tiše ozval Pat: „Turkey Creek uvolnil pár fošen v boku stodoly, aby tudy moh případně utýct…”

Wyatt mu poklepal na rameno a pak se oba plazili směrem ke stodole. Sud kutáleli před sebou.

Zazněly výstřely. Kulky se zaryly do prken sudu.

Wyatt ležel přitisknut k zemi.

„Pane Earpe!” zvolal Pat. „Vyrazil fošny!”

Marshal odsunul sud a dvěma skoky se octl ve stodole za nějakými bednami. Právě ještě spatřil muže, který chtěl utéct dírou ve stěně.

„Blackburne, vylez konečně ven! Nemáš žádnou šanci!”

Stodolou zaduněl banditův hlas. „Zbláznil ses, Earpe? Já jsem Turkey Creek a…”

„Ušetř mě řečí a vylez ven!”

Vtom se ozval výstřel z pušky a roztříštil roh bedny nad Wyattovou hlavou. Wyatt tam zběžně pohlédl a pak se zarazil. Ve vyštípnuté díře se něco blýskalo… Zlato! V těch pěti na sebe postavených bednách bylo zlato! Tak tady, ve stodole holiče Johnsona, by ho nikdo nehledal!

Když se pak podíval zpátky na dvůr, vzalo mu to dech: Doc Holliday se neopatrně blížil k vratům. Jestli ho má nějaký bandita na mušce, je po Docovi.

A pak se to stalo.

Wyatt spatřil mezi harampádím v koutě kostnatou ruku s koltem. Marshal snad v životě tak rychle nevystřelil. Chlapec vykřikl.

Ledově chladný Doc Holliday se podíval na kolt, který marshal vystřelil banditovi z ruky. Pak zvedl hlavu, pohlédl na Earpa a mrkl.

Wyatt zavrtěl hlavou. „Zůstaňte u stěny, Docu. Já je dostanu i tak!”

Holliday pokrčil rameny a vrátil se ke zdi dvora.

Vtom chlapec vykřikl: „Heavens, to byla rána, pane Earpe! Prostřelil jste Abe Jeffriesovi ruku!”

„Komu?”

„Abe Jeffriesovi!”

„No to je čím dál hezčí. Hej, Jeffriesi! Vemte rozum do hrsti a vylezte ven!” Hospodský zavrčel: „To by se ti hodilo!”

„Nedávno si tě chtěl Blackburn podat a teď bojuješ za něj?”

„Patří k nám!” zaduněl obrův hlas.

„To nebyla legrace!” volal Jeffries.

„Turkey se se mnou nechtěl dělit!”

Doc Holliday se nahlas zasmál.

Wyatt strčil prst škvírou do bedny a ucítil chladný kov. „Turkeyi Creeku, vylez ven! Hraje u konce! Ale jestli chceš kulku do břicha za každou cenu, pusť aspoň ostatní!”

Růstanou tady!”

Doc Holliday vyletěl jako střela. Uprostřed stodoly zůstal rozkročen stát a pak se čtyřikrát zablesklo z jeho koltů.

„To přece nestojí za to!” procedil Wyatt skrz zuby, ale vtom se otočil: ve vyvalených vratech do stodoly stál bankéř Maxwell.

„Co se to tady děje?” volal na Earpa.

„Zmizte, pane, je tady dusno!”

„Co to má znamenat, Earpe? Pletete si město se střelnicí? Přišel jsem se starostou a soudcem Boranem…”

„Správně, ať soudce ty dva psy vyvede!” ozval se Blackburn.

„To by se ti hodilo, Blackburne!” zvolal Earp. „Tady, Maxwelli!” poklepal hlavní koltu o bednu. „Tady je zlato diggerů! Malej Johnson jim ho tady schovával!”

Bankéř zbledl. „Co - co to říkáte…?”

„Zmizte,” sykl Holliday, a když se vedle bankéře objevil ještě rozčilený obrýlený mužík, který vykřikoval, že je soudce Boran a úřední osoba a co si to Holliday dovoluje, Doc je chytil a vystrčil oba ven.

Wyatt Earp mezitím nepozorovaně proklouzl na půdu stodoly a milimetr po milimetru se sunul k místu, kde předpokládal bandity. Když si toho Holliday všiml, kryl ho střelbou.

A pak škvírou mezi fošnami Wyatt spatřil Abeho Jeffriese. Abe se právě snažil vstát. Půl yardu od něj ležel jeho kolt. A mrtvý kovboj. Wyatt ho znal podle vidění z města.

Turkey Creek nikde.

Wyatt prostrčil kolt mezi fošny a vypálil dvě rány do temného kouta, kam nebylo vidět.

Vzduch se zachvěl výkřikem, pronikajícím až do morku kostí. Pak se ozvalo zadunění pádu.

Jeffries vytřeštěně zíral do kouta, tam, kde musel ležet obr Blackburn.

Wyatt se pak odvážil seskočit dolů.

Kulka postřeleného Turkeye Creeka mu při tom roztrhla rukáv košile.

„Jeffriesi, pomozte mi!” zvolal Earp. „Vystřelte mu pušku z ruky!” Zazněly dva výstřely.

Wyatt obešel harampádí a pak spatřil obrovitého banditu, ležícího na pušce. Jeffries ho zasáhl smrtelně.

„Já… já nechtěl…, chtěl jsem mu jenom… ustřelit pušku…,” koktal Jeffries.

Wyatt se kryl, když se k nim blížil, ale Blackburn se už nehýbal. Byl mrtev.

V tu chvíli se ve vratech objevil šerif s pomocníkem Yesterdayem. „Co se to tu děje, Earpe?” „Jdete zatraceně brzy,” zavrčel Earp.

Venku se mezitím shromáždil dav lidí. Doc Holliday na ně podmračeně pohlédl a prošel ven. Lidé mu ustrašeně uhýbali. Wyatt se za ním díval z okna holičova krámku. Skutečně, ten muž chodil jako panter.

Pak se podíval do zrcadla a zděsil se: byl oholen jenom na pravé polovině tváře!

Tak se znovu posadil, uvázal si ručník, namydlil si tvář a sám dodělal Johnsonovu nedokončenou práci.

O zlatě lidé zatím ještě nevěděli. Soudce Boran zmizel ve svém domě a po Maxwellovi taky nebylo ani vidu ani slechu.

To teprve malý Pat Coverleav přinesl na ulici tu zprávu: „Wyatt Earp našel zlato! Je tady! Ve stodole…!”

A pak si prožil své. Lidé začali hulákat, překřikovali se, strkali jeden do druhého, a jak se vrhli do stodoly, málem Pata ušlapali. Jen taktak, že jim uhnul.

Marshal právě vyšel z holičského krámku.

„Pane Earpe, pane Earpe!”

Marshal se zastavil a díval se na chlapce. Nemohl tušit, že až tento kluk bude jednou starým mužem, že mi o něm bude vyprávět. Kdo by tenkrát řekl, že se ten malý blonďáček dožije stovky let!

„Věděls vo tom zlatě?”

„Ne…, ale že tam je Blackburn, to jsem věděl, Johnson mi říkal, abych ho pořádně strážil…”

„Je tu jedna věc, chlapče, kterou ti chci říct… Poslouchej: čím dřív budeš mít kolt v ruce, tím dřív můžeš střílet. Až ti bude osmnáct nebo dvacet, všechno bude trochu jinak.”

„A pak budu smět střílet?”

Wyatt se díval za lidmi hrnoucími se do stodoly. „Třeba pak už ani nebudeš muset střílet, Pate.” Chlapec tahle slova nikdy nezapomněl. Šerif pak nechal zlato odnést do banky.

Bankéř seděl v saloonu svého domu a mračil se. Jeho krásná dcera Ann usedla proti němu. Usrkl kávy a zavrčel: „Už mám toho města po krk!”

„Viděla jsem, jak odnášeli Blackburna,” pravilo děvče tiše.

Bankéř k ní vzhlédl.

„Byl to tentýž muž, co zastřelil kočího.”

Maxwell přikývl. „Jistě. Zřejmě to byl Turkey Creek. Asi zabil i Beaulieua. Je mi to všechno líto, Ann. Nejdřív to přepadení dostavníku, ve kterým jsi seděla… Kdo mohl tušit, že tak nečekaně přijedeš? Teta Susan nám dělá pořád jenom potíže.”

„Ale tati, pracuje od rána do večera, a navíc má i peníze!”

Maxwell se zahleděl do dceřiny tváře. „Tak jsem to nemyslel, dítě. Teta Susan je nemocná. Duševně nemocná, jako byla i chudák naše matka.”

Ann vyskočila z křesla. „Duševně nemocná? O tom nic nevím! Občas si povídá pro sebe, to ano - ale duševně nemocná? To ne! Pročs mi to neřekl dřív?”

„Bylas příliš mladá na takový věci, Ann.”

„Mohls mi o tom do Omahy napsat.”

„Žijeme v drsnejch končinách, děvče. Přijel jsem sem, abych se postaral o tvoji i o moji budoucnost. Ve Quincy jsem měl moc nepřátel. Tam jsem se musel banky vzdát. Tady bylo všecko nový, dalo se stavět, ale pak ty přepadení dostavníku, střelba ve městě, ten strašnej marshal - to všechno mě sakramentsky sebralo.”

„Štěstí, že Wyatt Earp našel to zlato. Diggeři by ti ho určitě vyčítali.”

Maxwell přitakal. „Starosta je starej chlap, soudce je nicka, šerif stojí za houby - když se nestarám já, nic se tu neudělá. Asi z tohodle města vodejdeme, děvče… Člověk se stará, honí se, aby lidem pomoh, a nikde žádnej dík…”

„Třeba to jednou bude lepší…”

„Jo…, až vypadne ten marshal!”

„Tati, já… já ho ale miluju!”

Bankéř prudce vstal a přešel k oknu. Chvíli tam postál, pak se zvolna vracel. „Vůbec nevím, co mám na to říct… Ty toho chlapa miluješ?”

Přikývla.

„Toho vlka? Pistolníka a rváče?”

„Křivdíš mu, tati. Je to muž zákona. Modlením by toho moc nedokázal.”

Maxwell mávl rukou. „Jsi dospělá. Sama musíš nejlíp vědět, co děláš. Ale do mýho domu mi ten chlap coby zeť nevkročí!!” 1

„To on ani nepotřebuje! Je to slavnej marshal! Znaj ho po celejch Státech!”

Maxwell se ušklíbl. „Kdybys ty dva viděla, děvče, v tý stodole… Jako dva vlci… Z Earpa je marshal jenom náhodou. Kdyby nebyl marshalem, byl by to jen pistolník a vrah!”

„Křivdíš mu! Je to džentlmen! Ale neboj se. On mě nebude chtít. Nemusíš se bát, že se stane tvým zetěm,” řekla, otočila se a byla pryč.

Pozdě v noci měl Earp návštěvu. Zaslechl na hotelové chodbě tiché krůčky a pak otevřel dveře. Stála tam Susan Howardová. „Smím na chvíli dál, pane Earpe?”

„Prosím…,” řekl Wyatt, pustil ji dál, podal jí židli a zapálil malou kerosinovou lampičku. „Musím s vámi mluvit, pane… Jde o Ann.” Wyatt ucítil v prsou bodnutí. Posadil se proti té ženě.

„Nedávno jste s ní mluvil… Ničeho jste si nevšiml?”

Wyatt přemýšlel. „Ne, ani ne…”

Žena na něj chvíli mlčky hleděla. „Ann vás miluje, pane Earpe. Jsem romantická a taky trochu nemocná žena, ale tohle jsem vám chtěla říct. Jenom vám to říct. Nic víc, nic míň.”

Wyatt přikývl. V zátylku mu seděl nepříjemný pocit.

Žena zasténala a vstala. Skloněna vykročila ke dveřím. Pak se zastavila a otočila: „Viděl jste někdy revolver s bílým křížem na černým držadle?”

Marshal zavrtěl hlavou.

„V Black Hills jsou zlí duchové, marshale. Nezapomínejte na to. Zvláště ne potmě…”

Wyatt vstal. Nepříjemný pocit sílil. Oddechl si, když Susan opustila hotel. Dlouho se díval z okna na budovu, do které Susan vešla. Do žlutého domu naproti…

A pak ze dveří toho domu někdo vyšel. Wyatt se rychle opásal a vyběhl na ulici.

Bílý šál té postavy svítil do dálky.

Wyatt ji doběhl. Byla to Ann.

„Chci s vámi mluvit,” řekl. „Byla u mě vaše teta Susan…”

Ann sebou trhla. „Co vám říkala? Marshale, tu nesmíte brát vážně! Asi nadávala na mého otce nebo na mě… Nevěřte jí, nemá to v hlavě v pořádku, je nemocná, jako byla moje babička…”

„Říkala, že mě milujete,” Earp se otočil a vracel se k hotelu.

Ann tam stála jako přimražená. Najednou nevěděla, co má udělat. Neudělala nic. Uplynula minuta a Ann pochopila, že právě pohřbila jeden svůj velký sen.

Nahoře v hotelu ležel na lůžku muž, který v životě znal jenom tvrdou práci. Od předčasné smrti Willy Sutherlandové nepoznal žádnou jinou ženu. Černooká, tajuplná Ann Maxwellová mu nešla z hlavy.

V pondělí ráno se před bankou a před budovou Wells Fargo opět shlukovali zvědavci. Věděli, že dostavník znovu poveze nalezené zlato do Midlandu. A chtěli vidět, kdo pojede jako pistolník.

Cliff Cordy mezitím vešel do hotelu a nalezl pokoj Doca Hollidaye prázdný. Hoteliér sladce sděloval: „Ano, pan Holliday brzičko ráno odjel se zvláštní poštou do Rapid City.”

A tak Cordy zaklepal na dveře Wyatta Earpa.

„Pane Earpe, chtěl jsem požádat pana Hollidaye, aby jel s dostavníkem jako gunman, když vy jste odmítl. Ale je pryč.”

„A pročpak to musí bejt právě někdo z nás dvou?” namítal Earp.

„Protože tentokrát povezeme zlata za víc než za sto tisíc dolarů. Lidi nám zaplatěj dvojnásobek, když pojedete!”

„Lidi?”

„Diggeři!”

Muž z Missouri nad tím zakroutil hlavou. „Myslel jsem, že mě nemaj rádi?”

„To jste si jen myslel. Uvidíte, co se stane, až jim povím, že jako pistolník pojedete vy!”

„No tak to jsem zvědav…”

Cordy vytřeštil zrak. „Znamená to, že berete?”

„Jo, beru. Ale ne zlato diggerů. Pojedu za peníze, který jste mi nabízeli už minule.”

Cordy vyrazil jako katapultován na ulici. Na verandě se zastavil a zařval: „Lidi! Wyatt Earp jede jako pistolník! Já…”

Další slova zanikla v jásotu.

Starý Bili Nattermann seděl na kozlíku a přemítal. Občas se ohlédl po svém ozbrojeném doprovodu. Pak to nevydržel a zvolal: „Wyatte! Přivažte koně k vozu a pojďte si ke mně na chvíli sednout!” Wyatt poslechl.

Bili si zapálil dýmku a pohlížeje na záda koní pravil: „Řek bych, že je to naše poslední společná cesta.”

„Pročpak?”

„Protože jsem přesvědčenej, že po trase mezi Deadwoodem a Midlandem bude brzy jezdit víc vozů. Je teď už bezpečná.”

„To doufejme.”

„Dokázal jste to, Earpe. Já dřív podezříval Heese, ale šéfem bandy byl Turkey Creek. Štěstí že jste se tady objevil. Štěstí že jste v holičově krámku měl to tušení…”

„To nebylo tušení. Johnson se najednou choval nějak divně. Břitva mu vypadla z ruky a pak se pootevřely dveře. Ten kluk zaslechl hlasy a chtěl se podívat, co se děje…”

Čtyřiadvacet kopyt dusalo prach cesty.

„Šerif Baker poslal za Johnsonem tři muže. Ale po holičovi jako by se zem slehla. Nikdo neví, kam se zašil. No, jednoho dne ho snad někdo dostane. To byl zvláštní člověk. Pořád nadával na starostu, na šerifa, na Turkeye Creeka nebo na Heese, pusu nezavřel… Člověk by si ho málem oblíbil.”

K Nattermannově nevoli šerif brzy zase opustil kozlík a usedl na plaváka. Pomalu vjížděli do kopcovité krajiny před Cheyenne Riverem. Earp musel vyjíždět na obhlídky terénu.

Pozdě odpoledne spatřili stříbrnou stuhu řeky.

Wyatt pozoroval krajinu dalekohledem, a když už ho chtěl sejmout z očí, zarazil se.

Bili ho sledoval. Mimoděk zpomalil. „Něco jste objevil?”

„Jo, dole u brodu se něco hnulo.”

Starý muž zbledl. „A co…?”

„Nepoznal jsem to. Ale mohl to být člověk.”

Pistolník zvedl otěže, pobídl koně a vyrazil k severovýchodu.

Stařec ho pak viděl před sebou už jenom jako drobný bod v dálce - pak mu zmizel z dohledu.

Muž z Missouri dorazil ke břehu řeky dvě míle severně od brodu, vehnal koně do vody a hledal možnost, jak ji přejít na druhou stranu. Když se tam dostal, v půlkruhu obejel krajinu k východu a pak zpátky na jihozápad.

Viděl to už zdaleka: u brodu seděl muž a díval se do vody.

Wyatt si ani nemusel brát dalekohled, aby ho poznal.

Docválal k němu. Zastavil.

Muž zvedl hlavu.

„Helou, Docu!”

„Na co ta oklika?” zeptal se Holliday, žvýkaje stéblo trávy.

Wyatt se usmál. „Zezadu to vypadalo, že se tady skrýváte.” Zvedl ruku a ukázal k severu. „Vidíte ten šedivěj bod? To je Maxwellův zvláštní dostavník.”

Holliday přikývl. „Pěknej kraj, že?”

„Jo,” odvětil Wyatt a měřil si Hollidayův ostře řezaný profil. „Jen se ptám, proč jste si sem vyrazil. Jen tak, bez koně…”

Holliday se zašklebil a vycenil zuby. „Na co by mi byl kůň, když za chvíli pojedu dostavníkem?”

„Vy jste byl ve Smithwecku?”

„Jo. Jeden Indián Pineridge mě vzal až k řece. K brodu jsem pak došel po svejch. Přece jste mi ho popsal.”

Wyatt pohlédl ke zvolna se přibližujícímu dostavníku.

Starý Nattermann koukal na Doca jako na strašidlo. „Doc Holliday!” vyhrkl. „Von si sem doletěl, Wyatte?” řekl, ale byl rád, že má u sebe dalšího pistolníka, navíc někoho, kdo bude sedět na kozlíku vedle něj.

Projeli brod a pokračovali v cestě.

A pak se stalo to, čeho se Wyatt obával.

Když se vydal na další průzkumnou výpravu do terénu, z nízkého křoví vyrazili dva jezdci a zuřivě střílejíce se hnali na dostavník.

Holliday se jedním skokem octl na cestě, otevřel dveře dostavníku a schoval se v kabině.

Pak vystrčil hlavu a stiskl spoušť.

Jeden jezdec se zřítil k zemi.

Starý kočí divoce pobízel spřežení. Druhý jezdec míjel kozlík a zařval: .Zastav!”

Ale Bili najednou ohluchl. „Hyjé!” volal. „Hyjé! Hyjé!”

Holliday skočil ke druhému okénku, rozbil ho hlavní koltu a vystrčil hlavu. Ale už jen spatřil, jak útočník mizí v křoví. „Krásnej kůň,” ujelo Hollidayovi při pohledu na prchajícího jezdce. Nedokázal na něj vystřelit. Jezdce neviděl, protože se po indiánsku schovával za tělem vraníka.

Vtom se ve směru mužova útěku objevil Wyatt Earp. Držel v ruce winchestrovku.

Holliday to všecko sledoval. Zuby měl zakousnuté do spodního rtu. Bandita, přitisknutý k boku koně, na Earpa vypálil. Holliday, jenž jen na zlomek vteřiny spatřil banditovu ruku, vytrčil kolt a vystřelil. Ale věděl, že vzdálenost je příliš velká.

Bandita strhl vraníka a hnal se pryč opačným směrem. Vraník letěl jako šíp. Marshal vzal za otěže. Plavák zůstal stát.

Earp přitiskl winchestrovku k tváři a zacílil. Zaduněl výstřel.

Muž na vraníkovi sklouzl ze sedla, několikrát se v pádu překulil a pak zůstal ležet v trávě,

Hráč rozrazil dvířka dostavníku, vyskočil a utíkal k ležícímu banditovi. Když dorazil na místo, už tam klečel marshal Earp.

Bandita měl na tváři ošklivou masku.

Wyatt schoval kolt a stáhl mu ji. Spatřili bledou tvář muže se strnulým pohledem. „Maxwell!” vyhrkl Doc Holliday.

Ve Wyattovi by se krve nedořezal. Sklouzl pohledem k boku mrtvého bankéře a spatřil černé držadlo koltu, zdobené bílým slonovinovým křížem…

Ve městě nikdo nechtěl věřit, že by ctěný pan bankéř Maxwell měl být skutečným vůdcem bandy, která přepadávala dostavníky.

Ann se zhroutila a musela být převezena do nemocnice v Rapid City.

Sestra bandity seděla v kuchyni, když za ní přišel Earp s Hollidayem, šerifem, Cordym a starostou.

„Bílej kříž, marshale… Konečně jste ho našel,” usmála se matně a sepnula ruce. „On to byl odjakživa zločinec. Už jako mladík. Ale já jsem nesměla nic říct. Dostal by mě za to do blázince…”

Ve sklepě domu našli zboží, uloupené z dostavníku.

Deadwood byl překvapen, zaskočen a zděšen…

O dva dny později dovedl Wyatt Earp plaváka do dvora hotelu ke svému vozu. Když naložil všecky své věci, šel za hoteliérem zaplatit účet.

Ale ten jen zvedl ruce, že nic nechce: „Přece si nemyslíte, pane Earpe, že bych od vás vzal peníze! Nevezmu ani cent! Zaplatil jste mi ctí, které se mi dostalo, že jste u mne bydlel!”

Wyatt položil peníze na stůl a šel ještě jednou nahoru.

Před Hollidayovými dveřmi se zastavil a zaklepal.

„Jo?”

Wyatt vešel.

Doc ležel v botách na posteli.

„Máte přání, marshale?” zeptal se a zabafal z cigarety.

„Ne, jenom takovej nápad. Dole na dvoře stojí muj vůz. Asi budete chtít jet zpátky do Dodge. A tak jsem myslel, že bych vám ušetřil peníze za dostavník…”

Hráč se usmál, vyhoupl se na nohy, popadl kolty a klobouk a vykročil ke dveřím. „All right, jdeme…”

Když chtěl Doc Holliday zaplatit za hotel, Wyatt mu to nedovolil. Vzal ho stranou a řekl: „Nic od vás nevezme, je mu ctí, že jste u něj bydlel…”