William Mark

Souboj u Čertovy skály

Láhev vletěla do těžkého zrcadla nad nálevním pultem a rozbila ho na tisíc kousků.

Silk Cassedy se napřímil a posměšně se ušklíbl. „Hej, hospodskej, vylez ven z díry, ty kryso, chci s tebou mluvit!“

Když se holohlavý Butch Keaton konečně odvážil a vystrčil hlavu za bar, muži kolem Silka Cassedyho se rozchechtali.

„Tak se na něj podívejte!“ řičel Cassedy. „Vstávej, starej podvodníku. Máme prázdný sklenice!“

„Hned,“ zabručel hospodský a podal přes pult několik lahví.

„Je jich jen pět!“ konstatoval Cassedy a posunul si klobouk se širokou krempou z čela. „Ty asi neumíš počítat, starej traviči, je nás scdum chlapů!“

„Chlapů?“ zeptal se hostinský a žlučovitě pohlédl na roztříštěné zrcadlo.

Cassedy se jedním skokem octl na baru a strhl malého barmana k sobě. „Cos to právě řek, he? Něco ti snad nesedí, kámo?“

„Ne!“ odporoval mužík statečně. „Saloon je samej střep z lahve. Rozmlátili jste mi židle a rozbili mý velký zrcadlo…“

„No a?“ štěkl obr a mrštil mužíkem proti policím s pitím. Několik lahví spadlo,na podlahu a rozbilo se.

Hospodský zatnul zuby a sledoval, jak mezi střepy vytéká jeho whisky. „Zatracený hajzlové!“ zasyčel.

Silk to slyšel. Okamžitě se přehoupl přes pult a vrazil malému muži pěst do obličeje. Butch Keaton se zapotácel a pak se tiše zhroutil. Silkoví lidé šéfův „hrdinský“ čin přivítali hlasitým pokřikem.

Ostatní hosté se už dávno ze saloonu U mrtvýho Siouxe stáhli pryč. Když se ve městě octl Cassedy a jeho banda, nebylo nikomu dvakrát do smíchu.

Naproti přes ulici seděl v šerifově úřadovně starý šedovlasý muž. Na rozbrázděném čele se mu třpytily perličky potu.

Stál před ním asi sedmnáctiletý chlapec. Odhrnul si blondátou loknu z očí a opřel se o desku stolu. „Dejte mi hvězdu, šerife ajátam půjdu!“

Starý muž zavrtěl hlavou. „Ne, Joe – to nemá význam. Zbili by tě.“

Mladík zaskřípal zuby a podíval se oknem naproti k saloonu „U mrtvýho Siouxe“.

Z baru oknem vylétla plná láhev a rozbila se o stepwalk.

Na ulici pronikaly rozjívené výkřiky. A v dalším okamžiku se ven vyhrnula celá banda. Na čele s dlouhánem Cassedym. Ukázal na drugstore Freda Calligana. „Do toho hoši, jděte se povoblíkat!“

Horda vtrhla do obchodu. Lad Bryan rozkopl dveře a zařval: „ Máš tady zákazníky, starej brachu! Potřebujeme holínky a košile! Ale hezky rychle!“

Za méně než pět minut to v krámě vypadalo jako po indiánském útoku. Starý Calligan ležel v koutě s rozbitým nosem. Byl pokryt balíky látek.

Banditi mezitím táhli dál. Zastavili se před Grand hotelem.

„Tak, a deme na voběd, hoši!“ zaskřehotal Jimmy Loon, malý křivonohý bandita se šikmýma očima.

Nikdo je nezastavil. Hoteliér i s personálem utekli zadem. Pan Gennan, šéf hotelu, stál naproti za oknem u sedláře Torna Browna. Ruce měl zastrčené za nábojovým opaskem a nervózně pokuřoval.

„Damned! Chovaj se tady jako divoši a nikdo proti nim nic nepodnikne. Kde jen trčí Lester? ’

Sedlář si otřel uprášené ruce do zelené zástěry a podíval se přes obroučky brýlí. „Šerif je starej muž, pane Gennane. Co by proti nim asi tak zmoh? Cassedy na to jen čeká. Šerif by dopad jako jeho předchůdce Pal Owens.“

Jimmy Gennan upustil cigaretu a zašlápl ji. „Dejte tni pušku, Browne. Půjdu a zastřelím Cassedyho.“

Sedlář stál a vrtěl hlavou. „Tady vocaď? Zezadu? Ne, pane Gennane. Cassedyho lidi by mi rozmlátili krám a mě by umlátili k smrti. To by bylo to nejhloupější, co byste mohl udělat.“

„Lester!“ vrčel Gennan. „Ten na něj musí jít!“

Ale sedlář se pustil do práce, jako by se venku nic nedělo.

Cassedy s bandou mezitím pronikli do hotelové haly. Protože tam na nikoho nenarazili, vletěli na recepci, rozházeli hotelové knihy po hale a vrazili do kuchyně. Ostrý výkřik dívčího hlasu pronikl až na ulici.

Starý Howard Lester si nasadil stříbrnou pěticípou hvězdu, vytáhl z pouzdra revolver a přejel přes bubínek. Pak vyšel pevným krokem na ulici. Před hotelovým vchodem se zastavil a vypálil jednu ránu do vzduchu.

Hluk uvnitř na okamžik ustal.

„Cassedy, pojď ven!“ křikl šerif nejistým hlasem.

Obr se ihned objevil ve dveřích. Jeho lidé za ním. Stál tam rozkročen, ruce v bok. Šklebil se na šerifa.

„Hej, hoši, co po nás ten dědoušek asi tak chce?“

Lester zrudl. Ruce se mu roztřásly.

„No ták, Tube, vyřiď ho!“ rozkázal Silk obrovitému chlapovi s jizvou křížem přes nos.

Tub Crooner vykročil. Zastavil se na metr před šerifem. „Starej, nedělej problémy. Dej sem bouchačku!“

Šerif se přes něj díval do tváře Cassedymu. „Žádám vás, abyste okamžitě opustil město, Cassedy! Telegraficky jsem požádal o pomoc v Dodge City. Howell je od Dodge City jen patnáct mil…“

Cassedy pomalu sestupoval ze schůdků. Levačkou odsunul Croonera stranou a přivřel pravé oko. Pak chraplavě pravil: „Co žes to udělal?“

„Požádal jsem o pomoc,“ zopakoval šerif tiše. V dalším okamžiku ucítil ve tváři ránu pěstí. Lester spadl do prachu ulice a jen zvolna vstával. Z nosu mu vytékal tenký pramínek krve. Pomalu sahal po koltu. A bandita ho znovu udeřil.

Ze šerifovy úřadovny vyletěl na ulici mladík. Nebylo mu víc než sedmnáct. Držel v ruce winchestrovku. „Ruce vzhůru!“křikl.

Silk Cassedy ragoval bleskově. Jeho kolt štěkl – a naproti u šerifova domku padl blonďák Joe White na kolena. „Tak abyste věděli, vážení!“ křičel Cassedy. „Já vám ukážu, kdo je pánem Howellu. A tohle se stane každýmu, kdo se mi odváží postavit do cesty! Tube, Bille, Johnny! Chytněte šerifa! Bude viset!“

Šéf hotelu Jimmy Gennan strhl ze stěny těžkou parkerovku a vyběhl na ulici. Ale venku udělal jen dva kroky. Zastavila ho kulka Silka Cassedyho.

Lidé za okny sebou trhli. Ale ve městě se už nenašel nikdo další, kdo by byl ochoten odporovat.

Za bujarého hulákaní vlekli bandité šerifa na náměstí, kde stál suchý strom a vzpínal větve k nebi.

Cassedy poslal Billa, Ronnyho a Tuba do okolních domů, aby přivedli svědky „právoplatného odsouzení šerifa“. Přitáhli pekaře Hollistera, truhláře Lupkinse a kovářského tovaryše Blooma.

Bandité svázali Lesterovi ruce a nohy a postavili ho na káru.

Cassedy osobně přehodil laso přes větev. Pak vzal smyčku a nasadil ji nešťastnému starci na krk.

Jako vždy při takových příležitostech se i tady z ničeho nic objevila parta zvědavců.

Cassedy byl ve svém živlu. Vyskočil na káru a křičel: „Má někdo něco proti?“

„Ano!“ ozval se kovový hlas.

Všichni se otočili a naproti u City Hallu spatřili vysokého, ramenatého, velmi štíhlého muže v černém klobouku a Čisté černé vestě. Z vážné opálené tváře hleděly blankytně modré oči. Stál před svým koněm, ještě držel otěže v rukou a teď je právě přehodil přes příčný trámek zábradlí.

Silk Cassedy se na cizince díval, jako by před sebou měl nemocného člověka. Do náhlého ticha křikl: „Takže ty máš něco proti, brácho?“

Cizinec vážně přikývl.

„A co máš proti?“ zeptal se Cassedy posměšně. „Chceš nám snad zabránit, abysme toho nepoužitelnýho stařečka pověsili?“

„To jsem neřek, ale když se mě ptáš, tak ti odpovím: jo, mám něco proti tomu.“

Ten podivný cizinec začal bosse banditů bavit. „A co s tím chceš udělat? f‘

„To nech na mě, Cassedy,“ odvětil cizinec klidně.

„Hohó, von mě zná!“ řičel obr. „Tím líp. A s kým mám já tu čest, he? Asi s panem školníkem, co?“

Cizinec založil ruce na prsou a zcela klidně se díval před sebe. V jeho vážné tváři se nepohnul ani sval.

„Poslouchej, cizince!“ řekl Cassedy, protože už neměl chuť se nechávat déle zdržovat od svého úmyslu. „Koukej vypadnout nebo budeš na řadě hned po šerifovi.“

„To je vyloučený.“

Cassedy zpurpurovčl. „Tube, nadělej z něj třísky!“

Mohutný Tub Crooner vykročil k cizinci, pak se rozběhl a napřáhl se k hrozivému úderu pěstí.

Jak se potom stalo, že strašlivý Tub ležel v prachu u cizincových nohou, nedokázal nikdo říct. Každopádně se Tub nepostavil na nohy.

Cizinec stál nad ním, jako by se vůbec nic nestalo. Ruce měl zase založené na hrudi a chladně hleděl na Cassedyho.

Silk Cassedy se nevěřícně díval na muže v bezvědomí na ulici a pak na „školníka“. Nakonec zařval: „Ronny! Vo zbytek se postaráš ty!“

Ronny Vaugham se dal do pohybu. Připomínal rozzuřeného býka. Byl to bezesporu silný, urostlý muž, a jak se tak blížil k tomu štíhlému cizinci, pohasínaly všechny naděje obyvatel města.

Ted Lupkins pozoroval cizince velmi obezřele. „Je to pistolník,“ šeptal si pro sebe. „Má chladný pistolnický voči! To já poznám přesně…“

Kovář Jonny Bloom do něj strčil. „Drž hubu,“ bručel. „Nebo se Cassedy pustí do nás!“

„Je to pistolník…, to vím jistě. Ty jeho voči.“ Ronny se přibližoval k cizinci.

Vtom Lupkins vykřikl: „Střílej, tak přece střílej, chlape…!“ Tím výkřikem si vysloužil další šťouchanec do žeber: „Zbláznil ses, amigo?“

Pak stál Ronny Vaugham před svým protivníkem. Rychle napřáhl pravačku a chystal se udeřit.

Ale ještě rychleji vyletěla hrana cizincovy dlaně, udeřila Ronnyho do krku a přinutila jej klesnout do kolen.

Ronny bublavě zařval, potácivě vstal a klopýtal dopředu. Oběma rukama mlátil kolem sebe.

Cizinec se dvěma ranám vyhnul a pak vyslal na banditovu bradu tvrdý levý hák. Ronny Vaugham se složil jako loutka. Tiše se skácel vedle Tuba Croonera.

Cassedy seskočil z káry a rozběhl se k cizinci. Vprostřed běhu se zarazil. Zíral do ústí těžkého Buntline Coltu, který cizinec najednou držel v levé ruce.

V Cassedyho tváři sváděl hněv souboj se zděšením. Dal ruce v bok, povytáhl huňaté obočí a zeptal se: „Co máš v úmyslu, brácho?“

„To se hned dozvíš,“ řekl cizinec a v tom se z ústí jeho koltu zablesklo. Dva yardy nad šerifovou hlavou prasklo laso. Lidé vydechli překvapením.

Do následujícího ticha si Jimmy Loon jen tak povzdechl: „Bože, a to ani nenamířil…“

„Právě!“ zařval Ed Bryan. „Byla to vyslovená náhoda!“

„Jistě!“ volal Cassedy. „Nedejte si plíst hlavu, muži! To byla jen náhodná trefa!“

„Přirozeně,“ odvětil cizinec. Pak zažongloval s koltem v pravačce, levou rukou sáhl do kapsičky u vesty, vytáhl stříbrný dolar a mrštil jím nahoru nad suchý strom. Když dolar dosáhl svůj nejvyšší bod a jako by se na zlomek vteřiny ve vzduchu zastavil, muž strhl kolt vzhůru a vystřelil.

Velká mince vyletěla vysoko do nebe, až vypadala jako maličký cent. Na zem spadla daleko za stromem.

Bili Kennedý se rozběhl a přinesl ji. Podal ji svému šéfovi.

Silk Cassedy na ni jen pohlédl, pak ji hodil cizinci, ten ji chytil levačkou a zastrčil si ji zpět do kapsičky.

Na náměstí zavládlo tíživé ticho.

Silk se zastřeným hlasem zeptal: „Kdo…kdo jste?“

Muž si vzal z další kapsičky u vesty tenký dlouhý doutník a zapálil si. „Sice tě to nemusí zajímat, ale přesto ti to řeknu: jmenuji se Wyatt Earp.“

Cassedy naklonil hlavu k rameni. „Wyatt Earp?“

„Jo.“

„Hej, šéfe!“ křikl Bili rychle. „Toho znám. To je konstábl z Lámaní!“

Silk si mnul své kostnaté ruce. „Hm. Já vím. Teď ho znám už taky.“

„Nech ho na pokoji!“ křičel Bili. „Ten chlap je nebezpečnější než horda Siouxů!“

Silk se z ničeho nic rozchechtal. „Todle že je Wyatt Earp? Tendle hubeňour má jako bejt Wyatt Earp?“ Vtom banditova tvář ztuhla. „Chlapi, von zmlátil Tuba a Ronnyho! Vyřiďte ho!“

Jimmy a Tony Tuckerové sáhli po revolverech.

„Stop, pánové!“ řekl Wyatt Earp. Už zase držel svůj kolt v levačce. „Konec legrace.“

„Má už jenom tři rány!“ štěkal Silk. Wyatt po něm hodil ledovým pohledem.

„Tři rány, který položí na zem tři z vás. A já ti garantuji, že ty budeš jeden z těch tří, Cassedy.“

Byla to dlouhá minuta ticha, jež jen jiskřila napětím. Sedm banditů proti jednomu jedinému muži. Tub a Ronny mezitím už vstali.

Silková tvář naběhla v bezmocném vzteku doruda. Konstáblova tvář zůstávala klidná. Chladně si bandity měřil.

Vtom Cassedy pohlédl ke svým druhům a zakřičel: „Nemá přece šanci, hoši! Máme sedům bouchaček!“

„A tři z vás zemřou…,“ pravil Earp.

Stál zhruba sedm yardů od City Hallu. Tub a Ronny od něj nebyli ani tři yardy. O tři yardy dál stál Silk. Vedle něj Lad. Za nimi stáli u tří svědků Jimmy Loon, Jonny Tucker a Bili Kcnncdy.

Šerif pořád ještě trčel se svázanými končetinami na káře. Za ním pak bylo ještě několik zvědavců.

A za záclonami bezpočtu oken se dívali obyvatelé města.

’Wyatt Earp tam byl sám. Ale chlad, který z něj vycházel, držel Cassedyho bandu ještě chvíli v šachu.

Jak dlouho ještě?

Vedle City Hallu stál dům studnařc Sutherlanda. Hned vedle dveří měl ve zdi úzkou střílnu. Aniž by si toho kdokoliv všiml, právě do ní zasunul hlaveň winchestrovky.

Ale někdo si toho přece jenom povšiml: Wyatt Eyrp.

„Tři rány a deset čistejch ran z nový winchestrovky, Cassedy!“ řekl a loktem naznačil směr ke střílně.

Cassedy to pak taky uviděl. Zbledl.

Utekla celá minuta. Jedna z těch, jakých Wyatt za svůj život ještě prožije spousty. Pak se konečně dlouhý Cassedy otočil a zamával svým lidem. Bandité se loudali na Mainstreet.

„Cassedy!“ křikl Wyatt. „Okamžitě vypadni z města. I s tou svojí bandou! A jestli tě ještě jednou potkám, bude to tvůj poslední den!“

Bandita se zarazil a pomalu se otočil. „V pořádku, Earpe! Záleží na tom, kdo z nás dvou bude mít slunce v zádech!“

„Mejlíš se Cassedy. Nemyslím, že na tvůj poslední den bude svítit slunce.“

Silk Cassedy a jeho lidé skutečně opustili město. Na náměstí propukl jásot. Starého Lestera sundali z káry a zbavili jej pout. Lidé se natlačili na konstábla z Lamaru. Ten si zapálil doutník, prošel mezi nimi a vykročil k domu studnaře Sutherlanda.

Když otevřel dveře, zarazil se.

Hned vedle vchodu se o stěnu opíralo blonďaté, asi devatenáctileté děvče. Ještě drželo v ruce winchestrovku.

„Cože? To jste byla vy?“ ptal se Wyatt.

Přes bledou dívčinu tvář přelétl ruměnec.

„Ano,“ odpověděla tiše. „Někdo musel…Bylo to hrozné…“

Dívka se rozplakala. Teprve nyní jí došlo, co se stalo a co všechno se mohlo stát.

Wyatt ji vzal za ruku. „Tisíceré díky, slečno…“

Starý šerif Wyatta sledoval. Zastavil se za ním ve dveřích. „To je slečna Willa Sutherlandová, pane Earpe.“

Wyatt se otočil a stiskl šerifovu dlaň.

„Mnohokrát děkuji, pane Earpe. Nevěřím, že bych měl šanci, kdybyste nepřišel.“

„Vy jste skutečně požádal o pomoc?“

„Jo, Joel McCoy sedí dole na poště. Před hodinou jsem za ním poslal malého Joeho Whita. Cassedy ho zastřelil naproti před šerifovou úřadovnou. Střílel i na Jimmyho Gennana. Kdybych našel způsob, jak bych mohl Cassedyho dát zavřít, předal bych ho distriktnímu soudci.“

Wyatt přikývl. „Myslím, že vám Cassedy dá trumf do ruky sám.“

„Pro boha živého! Vy si myslíte, že se vrátí?“

„Docela určitě. Bude se chtít pomstít“

Starý šerif si sundal klobouk a otřel si čelo. „Pojedete pryč ještě dnes?“

„Musím nahoru do Villary. Jedu po stopách jednoho zloděje dobytka.“

„Možná žc by pan Earp mohl přes noc ve městě zůstat,“ namítala Willa Sutherlandová.

„Muž, kterého sleduju, mápůldruhýho dne náskok…“

Willa si ho prohlížela. Tak tohle je ten Wyatt Earp, o kterém jí otec vyprávěl. Pomocný šerif z Lamaru.

Jak starý tak může být? Williny oči hledaly v jeho tváři. Byla to tvrdá, hranatá, dohněda opálená mužská tvář. Kolem očí spatřila věnečky vrásek, jaké mají muži, kteří jsou často ve větru a na dešti. Na spáncích mu Černé vlasy prokvétaly prvními šedinami. Jak starý mohl být, tenhle Earp?

Earpa znal samozřejmě i Silk Cassedy, ale byl dostatečně mazaný, aby své zděšení skryl.

Willa se divila sama sobě, když pocítila svoji ruku na Earpovč paži a slyšela se, jak říká: „Prosím, pane Earpe, zůstaňte ještě dnes v noci. Vy dobře víte, že se Cassedy vrátí. Je schopnej se pomstít na nevinnejch. Je schopnej podpálit město…“

Konstábl se otočil k šerifovi. „Musíte si vytvořit občanskou ochranu, pane Lestere. Ten chudák kluk, co leží před vaší úřadovnou, a ten muž s parkerovkou snad nejsou jediní stateční ve městě.“

„Jistěže nejsou,“ odvětil šerif. „Ale sám jste viděl, pane Earpe, co dělá Silk Cassedy s lidma, který se mu postavěj,“

„Na to mám svůj vlastní názor, šerife.“

Lester si přejel přes čelo. „Udělal jste to po čertech dobře. Měli z vás pěknej vítr. Ale i tak to bylo velký riziko…“

Přes Wyattovu tvář přelétl úsměv. „První kulku by dostal první střelec… A kromě toho, šerife, já jdu vždycky na jistotu…, „ řekl a bleskově vytáhl z levé náprsní kapsy kolt Wester 44.

Starý šerif vyvalil oči. „Zatraceně, vy jste ale nebezpečnej chlapík, Wyatte…“

Když konstábl opustil studnařův dům, na ulici stál shluk lidí. „Pane Earpe!“ volal odulý muž muž s masivní lebkou. „Chceme vám poděkovat!“ >

Konstábl mávl rukou.

„Ale ano,“ pokračoval ten muž. „A já vám jako starosta Howellu musím něco říct. Ale chtěl bych to poděkování spojit s prosbou. Silk Cassedy se dnes v noci vrátí. To vy taky víte! Potřebujeme někoho, kdo by správně rozmístil naše lidi a vystoupil proti němu.“

Konstábl svěsil hlavu. Chvíli uvažoval, pak se otočil a ve dveřích domu za sebou spatřil Willu Sutherlandovou. Hledala ho svým pohledem. Přešel až na okraj stepwalku a polohlasem pravil: „Dobrá, já zůstanu.“ Pohlédl na ulici. „Kde se tady dákoupit dobrá brandy?“

Muži zajásali a doprovodili Earpa k saloonu Butche Keatona.

Malý barman v saloonu U mrtvýho Siouxe se mezitím zotavil a ze dveří pozoroval, co se děje na ulici.

Když dorazil Wyatt Earp, malý muž mu vyšel vstříc. „Srdečně vás vítám u Mrtvýho Siouxe, pane Earpe! Jste můj čestnej host!“

Wyatt zc skupinky pijanů brzy odešel. Chápal, že si místní muži konečně oddechli. Cassedy trápil město už tři měsíce. Nikdo si tu nebyl jist svým životem. Cassedy pochopil, že široko daleko není žádný šerif, který by se odvážil ho zastavit.

Samozřejmě že se místní občané občas pokusili proti němu něco podniknout, ale Cassedy zastřelil rychlého Kida Fullera a Rapa Olli-sona zmlátil tak, že o dva dny později podlehl svým zraněním. Max Jeffries ležel ještě se zraněním v posteli a Irvin Hope ležel vedle Fullera na hřbitově. Dnes musel za odvahu zaplatit životem mladičký Joe White a Jimmy Gennan zápasil na pokoji v patře hotelu se smrtí.

Právě když Wyatt opouštěl saloon, vyšel mu vstříc Doc Bellinger. Vrásčitá lékařova tvář byla zachmuřená.

Wyatt ho přidržel za rukáv. „Co je s Gennanem, doktore?“

„Mrtvěj,“ zamumlal doktor a vešel do saloonu.

Konstábl chvíli postál na verandě a pak se pustil k šerifově úřadovně.

Starý Lester si právě čistil kolt. „Haló, pane Earpe, tak tady jste! Máme čtyři hodiny čas. Pak se začne stmívat. Poslal jsem pár chlapců pro lidi. Měli by tady bejt v šest.“

„S kolika lidmi počítáte?“

„Bude to určitě pětadvacet koltů.“

„Půlka postačí,“ pravil Earp. Zapálil si dlouhé černé viržinko a posadil se do kouta úřadovny. Na město se sneslo šero.

V šest hodin nikdo nepřišel.

V půl sedmé vyšel šerif přede dveře a neklidně přecházel po verandě sem a tam.

Wyatt poslouchal cinkot jeho ostruh.

Když se vrátil, konstábl seděl stále ještě v koutě na židli, ruce zastrčené za opaskem.

Šerif se vyhnul jeho pohledu a šel rovnou ke skříni se zbraněmi. Popadl svoji winchestrovku, přejel přes ni rukou, vzal ještě dvouhlavňovou parkerovku a podával ji Earpovi.

Ten ale odmítavě mávl rukou. „Díky, šerife. Mám na sedle svoji flintu.“ Vstal, vyšel ven, za chvíli se vrátil a držel v ruce pušku s krátkou hlavní.

„Hej!“ zvolal šerif, „to je henryovka! Kde jste k ní přišel?“

Earp si sundal klobouk a položil ho na stůl před sebe. Otevřel zámek zbraně a nabíjel ji. „Víte, to je taková bláznivá historie. Před dvěma lety jsem byl se svým bratrem Morganem na cestě do Colorada Springs a cestou před náma přepadli poštovní dostavník. Tak jsme se s bratrem do těch lupičů pustili. Jednoho jsem v horách chytil. Vzdal se mi. Druhej si na mě počkal, prostřelil mi klobouk a rameno. Pak ještě k mýmu zděšeni vypálil ze svý flinty jedenáct ran. Zaplať Bůh, mě všechny rány minuly. Já tenkrát byl vozbrojenej jenom koltem a ten nedostřelil až k němu. Vidím to před sebou jako dnes. Slunce právě vyšlo, když jsem opustil úkryt a sunul se pomalu za tím chlapem. Pálil po mně ostošest, ale dostal jsem ho hned svým prvním výstřelem. Moc toho při sobě neměl. Starýho unavenýho koně, pět babek, jeden špatnej kolt a tudle flintu. Daroval mi ji pak šerif z Wichity, starej Gulliver. Voba ty lupiči byli už dlouho hledaný a na hlavu toho chlápka, co jsem ho vyřídil jako posledního, byla vypsaná vysoká odměna. Ale Gulliver věděl, že ty prachy nikdy nedostanu. Proto mi dal tuhle flintu…“

Lester přikývl. Poslouchal stejně jen na půl ucha. Kde jen ti chlapi jsou? Kde trčí?

Konstábl seděl v koutě a klidně si vyprávěl příběh své pušky. Naprosto klidně. Tak klidně, že tím šel šerifovi na nervy.

Přecházel místností jako zajatý tygr. Občas vykoukl z okna a pak se zase procházel. Po deseti minutách vyšel ven, a když se vrátil, byl ve tváři popelavý.

„Musím vám to asi říct, pane Earpe. Jsme sami.“

Earpovi přelétl přes tvář lehký úsměv. „Jo, šerife, to jsem si všiml.“ Zase to řekl klidně, jako by se nechumelilo. „A víte, že jsem pěknej ptáček?“ zeptal se po chvíli.

Starý šerif se potil. Zase pendloval po prknech úřadu. Zarazil se. „Co říkáte?“ Na tváři mu naskákaly červené skvrny.

Wyatt zvedl kapesník. „Tady, ten patří jí!“

„Komu?“ zeptal se šerif takřka bez zájmu.

„Malý blonďatý Wille Sunderlandový. Ztratila ho u dveří,“ zvedl Earp hlavu. „Vzpomínáte si přece, že plakala?“

„Jojo.“

„Hm, tak jsem ho zved a schoval. To byla drzá loupež za bílýho dne.“

Lester odmítl nabízený doutník. Bylo mu, jako by seděl na sudu s prachem. Odkud jen bral Earp ten svůj stoický klid? Každou chvíli se tu mohla objevit Cassedyho banda, a on si klidně vypráví o dívčím kapesníčku a doutnících.

„Chlapi nepřijdou, Earpe. Nemaj dost odvahy.“

„Jo,“ přitakal konstábl. „To je možný.“

„A – co teda uděláte?“

Earp pokrčil rameny. „Ještě nevím. Uvidíme.“

„Cassedy tady může bejt každou chvíli!“ Earp přikývl. „Jo, to teda jo.“

„To tady na něj budeme takhle čekat?“

Konstábl se podíval na staré nástěnné hodiny. „No, bylo by to hloupý. Vode mě určitě.“ Sáhl po klobouku, vstal, otevřel dveře a vyšel ven, aniž by se ohlédl: „Vy zůstaňte tady, šerife.“

Lester šel za ním.

Vtom se Earp otočil. Chladně na šerifa pohlédl. „Jdu sám, pane Lestere. Tohle pro vás nic není. Až mi jednou bude šedesát, budu to já, kdo bude muset zůstat. Aleje mi třicet…“

V hlavě starého muže se honily myšlenky. Bláznivé, potrhlé myšlenky. Takže je mu teprve třicet. I když už má ve tváři vrásky. Určitě vypadá o deset let starší…

„Támhle vedle bedny s municí stojí láhev whisky. Pořádně si přihněte, šerife.“ Dveře se za konstáblem zabouchly.

Pomalu a na nejistých nohou kráčel šerif k lahvi, třesoucí se rukou vytrhl korek a přiložil ji k hrdlu…

Na tuhle zářijovou noc Howell nikdy nezapomněl. Dodnes je zapsána v análech města. Ta noc, kdy všichni opustili jednoho muže a ponechali ho jeho osudu.

Pomalu se loudal přes prázdnou Mainstreet k náměstí.

Všude kolem bylo ticho jako v hrobě.

V saloonu U mrtvýho Siouxe bylo jako po vymření.

Když Wyatt došel na náměstí, zaslechl zaskřípání dveřních veřejí. Zastavil se a ohlédl se.

„Pane Earpe,“ zaslechl tiché ženské špitnutí.

Pomalu kráčel k domu studnaře.

„Pane Earpe!“ To byl hlas Willy.

„Ano, slečno Sutherlandová?“

„Kam chcete?“

„Venku je tak krásně…“

Dveře se zavřely. Pak uslyšel její kroky na verandě.

„Pane Earpe, prosím…“

Došel až těsné k zábradlí.

Stála nahoře a němě na něj hleděla.

„Ano?“ zeptal se, aby vůbec něco řekl.

A pak to z ní vypadlo: „Ti zbabělci! Celý město se schovává a posílá jedinýho muže proti Cassedyho hordě. Silk Cassedy má patnáct chlapů. Dneska v poledne jich tady byla jenom půlka. Ostatní čekali asi před městem.“

„Já vím.“

„Copak si to chcete rozdat se všema naráz? Táta byl statečnej chlap. Ed a Gene nebyli nikdy zbabělí. Ale u večeře jim zakázal, aby chodili ven. Věděl, že k šerifovi nikdo nepřijde.“

Konstábl se usmál. „Jděte domů, slečno Willo. Děkuju vám, že jste přišla.“ A vtom vytáhl z kapsy bílý kapesníček. „Jo a tady todle…, to jsem tady našel. Chtěl bych vám to vrátit.“

Sáhla po kapesníčku a pevně jej sevřela v dlani. Potom se otočila a zmizela v domě.

Muž se pomalu obrátil a šel dál. Kráčel po Mainstreet dolů k východnímu výstupu z města. U posledního domu po levé straně se zastavil, opřel se o jeden z trámů stepwalku a naslouchal do noci. Zbraň držel v levé ruce odjištěnou.

Bylo ticho. Bylo by slyšet i tiché kroky, natož údery kopyt.

Muž se zastavil. Dlouho stál bez hnutí. Vtom zvedl hlavu.

Byl to jenom slabý zvuk, který zaslechl. Tichý, kovový zvuk.

Muž zůstal stát. Jen téměř neznatelně pohnul rukou, ve které držel pušku.

Přestože si jeho oči už na temnotu zvykly, stále nic neviděl. A zase. Zas ten tupý, kovový zvuk.

Wyatt se předklonil, opustil verandu a vyběhl ven z města. Po pěti krocích se zastavil, aby opět naslouchal.

Znovu slyšel ty zvuky. Tentokrát to už muselo být podstatně blíž.

Konečně, když uběhl asi sto padesát yardů, spatřil proti nočnímu nebi siluety dvou mužů. Nosili na prostředek ulice těžké předměty z opodál stojícího vozu.

Byly to předměty z kovu.

A před Earpem stálo asi dvanáct kanystrů s petrolejem.

Tak tohle tedy měla být ta pomsta! Cassedy chtěl město podpálit!

Konstábl počkal, až se ti dva zase vrátí k vozu a pak se doplazil dopředu, ohmatal kanystry a ztichl.

Ti muži vůz odtlačili zřejmě až sem vlastníma rukama, aby je neprozradil dusot koňských kopyt. Pak ještě nanosili do vzdálenosti dobrých padesáti yardů ty kanystry.

Wyatt slyšel od vozu vícero hlasů. Takže ti dva nebyli sami. Nemělo tedy žádný smysl dál čekat.

Hlavní nepřítel stál před ním: petrolej. Nejdřív si pohrával s myšlenkou, že ty kanystry uklidí. Ale to bylo prakticky nemožné. Byly příliš těžké a do města příliš daleko.

Tiše otevřel uzávěr jednoho z nich, zvedl ho a jeho obsah nalil přes ostatní.

Zvuky, které jeho počínání provázely, museli u vozu zaslechnout. „Hej, Lade! kdo je u kanystrů?“

„Nikdo, Jimmy je přece tady!“

„Jo –“

Wyatt měl nejvyšší čas. Škrtl zápalkou, hodil ji mezi kanystry a rozběhl se pryč. Ještě to stihl.

S vyšlehnutím prvních plamenů se ozvaly výstřely.

Wyatt neběžel daleko, po čtyřiceti yardech se zastavil, zvedl zbraň a zamířil na kanystry. Pak chladnokrevně vypálil.

U vozu se rozpoutalo peklo. Muži vztekle řvali a stříleli nazdařbůh před sebe.

Wyatt změnil stanoviště a zase vypálil několik ran do kanystrů.

Plameny narostly do výšky a díky větru se hnaly k východu, kde stál vůz s bandity. Kdyby vítr foukal na západ, Wyatt by ohrozil obytné domy.

Požár byl stále silnější.

Wyatt se rozběhl po Mainstreet ke druhému východu z města. Ještě ani nedoběhl, když vtom uslyšel dusot kopyt vícera koní. Konstábl se zastavil vprostřed ulice.

Jakmile se první z jezdců octl na sedmdesát yardů od něj, uskočil stranou a zvolal: „Stop, pánové! I tady máme zavříno!“

„Zatraceně!“ ozval se kdosi.

Jezdci otočili koně a hnali se nazpět.

Wyatt Earp byl dostatečně zkušený, aby věděl, že Cassedy se jen tak hned nevzdá, Vrátí se. Ale určitě ne k ohni, ale sem. Jinudy se do města nedostane.

Wyatt čekal. Seděl na nejvyšším schodě verandy, držel zbraň na kolenou a naslouchal. Ve městě bylo ticho.

Jenom oheň na protější straně vydával nějaké zvuky. V jeho narudlé záři se rýsovaly siluety domů.

Uběhlo tři čtvrtě hodiny. Pak Wyat zaslechl sotva slyšitelné kroky na stepwalku nalevo.

Od toho okamžiku šlo vše ráz na ráz.

Tak rychle, že starý šerif, stojící v polootevřených dveřích své úřadovny, stačil jen otevřít ústa a víc nic.

Wyatt nechal protivníka přijít na dvacet kroků a pak na něj křikl: „Zastav se, hochu!“

Muž střílel hned.

Wyatt střelbu opětoval.

V tu chvíli práskl výstřel z protějšího stepwalku. Starý Howard Lester mohl odpřisáhnout, že viděl, jak konstábl padá.

A hned nato střílel. Tři rány ze země. Naproti se ozval zoufalý výkřik.

Pevný Wyattův hlas zvolal: „Jděte pryč! Tady neprojdete! Všude jsou moji lidé!“

Šerif vyvalil oči a uviděl, jak přes ulici běží stín.

Hned nato se naproti zablesklo. Čtyřikrát. Rány z pušky.

Výkřiky na stepwalku a zuřivá střelba.

Ještě dvakrát se od Mrtvýho Siouxe ozvaly výstřely z pušky.

O kus níž z protilehlých stepwalku zazněly výkřiky.

Pak Lester viděl, jak ten stín přebíhá zpět ke schodišti.

A opět zaštěkal kolt.

Starý Lester si přejel rukou přes čelo a tiše si pro sebe řekl: „Ten hoch má ďábla v těle…“

Silk Cassedy stál za rohem jednoho domu a díval se do potemnělé ulice. Naproti se v agónii třásl umírající bandita. Vedle slyšel odchrchlávání těžce raněného.

A vtom se z bezprostřední blízkosti ozvalo: „Cassedy! Vzdej se! Nechal jsem tě jedinýho bejt, protože si nechci nechat ujít příležitost vidět tě umírat za bílýho dne!“

Silk zaskřípal zuby a v záchvatu zuřivosti vystřílel všechny své náboje.

V uchu ho zabolel drsný smích. „Seš špatnej střelec, chlapče! Pošli svoje lidi pryč! Jinak uděláme krátkej proces!

„Jonny! Bille!“ křičel Cassedy a hlas mu přeskakoval. „Musíte tady někde bejt! Udělejte z něj řešeto!“

Odpověděl mu konstábl.

Silk si opět nabil pistoli. „Bille!!“ řičel.

„Šéfe?“ ozvalo se po chvíli nedaleko na druhé straně ulice.

„Kde trčíte, vy psi?“

„Tady!“

„Copak ho nevidíte?“

„Ne. Tady přede mnou je někde taky jeden s puškou.“

„Tak ho zastřel, idiote!“ zuřil šéf bandy.

Pak se znovu ozval chladný konstáblův hlas: „Zůstaň, kde jsi, Bille. Vidím tě přesně – seš vopřenej vo sud!“

Bili najednou pocítil, jak se mu roztřásly ruce a kolena, jak se mu hrne pot ze všech pórů. Stál tam jako živoucí cíl! Ten zatracený pomocný šerif lwklidně mohl zastřelit jako zajíce! Nervy Billa Kenne-dyho to nevydržely. Otočil se a utíkal pryč.

Cassedy ho slyšel, jak běží. „Hej! Bille!“ vrčel. „Zbláznil ses?“

Muž utíkal dál.

Vtom vystřelil Silk. Poslal na kamaráda čtyři kulky.

Bili Kennedy se zřítil k zemi, dvakrát smrtelně zasažen.

Cassedyho lidé zatnuli zuby a dívali se na kumpána, zastřeleného jejich vlastním bossem.

Wyatt Earp křikl do ticha: „Vylez, Cassedy! Pojď doprostřed ulice! A pošli vostatní pryč!“

Zavládlo tísnivé ticho.

„Cassedy!“ zvolal znovu Wyatt.

Přestože nebylo příliš jasno, bylo možné vidět uprostřed ulice vzpřímenou postavu muže.

Silk Cassedy se stále ještě opíral o roh domu. Pomalu zvedl pistoli a třikrát za sebou vystřelil.

Pak se těsně nad zemí zableskly výstřely z konstáblova koltu.

Jedna z kulek odštípla kus kamene z rohu budovy a ten Cassedymu roztrhl tvář.

Silk potlačil výkřik bolesti.

Wyatt se vrátil na schody.

„Takže s tebou se nedá rozumně mluvit, Cassedy! Dobrá – máš jen jednu šanci: uteč! To ti pro dnešek zajistí život. Ale stejně si tě najdu!“

Bandita se ohlédl, jestli ho nemůže vidět některý z jeho lidí, a pak se stáhl jako zpráskaný pes a utekl.

Tub Crooner stál na opačném konci města za hořícími kanystry s petrolejem. Oheň se mu neustále přibližoval. Stál nad ním a přemýšlel. A dostal nápad…

Na voze zůstaly ještě dva kanystry. Tub je popadl a vlekl je do města. Od severu se dostal nikým nezpozorován k nějakému dvoru. Nej bližší obytný dům byl vzdálen sto yardů.

Konečně k němu dorazil, položil kanystry na zem, otřel si čelo a zátylek a pak otevřel uzávěry.

Okamžitě ho do nosu udeřil ostrý zápach petroleje.

Tub vzal první kanystr a vyprázdnil ho na verandu. Přitom narazil na houpací křeslo a shodil konvičku na vodu.

Okamžitě se otevřely dveře. Vyšel muž s puškou.

Bandita vystřelil dřív.

Muž padl s hlasitým výkřikem zpět do chodby. Kulka ho zasáhla do stehna.

Tub se vzpamatoval z úleku, škrtl zápalkou a odhodil ji na dřevěné fošny. Veranda okamžitě vzplála.

Tub vyskočil na ulici, vzal další kanystr a utíkal dál.

Zalil a podpálil další dům – na protější straně ulice.

Nechal si ještě půl kanystru. Chtěl s ním k City Hallu.

Asi třicet yardů před náměstím si všiml temné postavy, stojící uprostřed ulice. Stála tam tiše a nehybně.

Wyatt Earp!

Tub ho ihned poznal, i přes tu vzdálenost a tmu. Upustil kanystr. Petrolej se mu vylil na nohy. Bandita tasil kolt.

Vtom se naproti u konstábla oranžově zablesklo. Tub stál ještě vteřinu bez hnutí a pak se složil. Kulka jej zasáhla přímo do srdce.

Žhář ležel na ulici vedle překoceného kanystru a petrolej mu stékal po tváři.

Oheň olizoval oba podpálené domy a vítr ho hnal na střechy sousedů. Nyní lidé konečně vybíhali na ulici.

„Hasit, muži! Hasit!“ křičel konstábl. Pak utíkal na náměstí. Přitom uviděl jezdce. Copak? Nemá náhodou někoho v sedle před sebou? Vtom se ozval výkřik. Ženský hlas!

Jezdec zmizel za ohněm.

Wyatt držel v ruce kolt, ale hned ho zase zasunul do pouzdra. „Pane Earpe!“ křičel nějaký přibíhající muž. „Villa! Stála tady na schodech! Vtom přiletěl jeden z banditů a…“ Wyatt vyrazil.

Proč jen před chvílí nechal pušku ležet u šerifa, když šel na náměstí? Nechtěl, aby mu něco překáželo. Jen díky tomu mu mohl jezdec s unesenou dívkou uniknout.

Konstábl vtrhl do šerifovy úřadovny, vytrhl pušku z držáku a zvolal: „V uličce za City Hallem hoří dva domy!“ Pak vyběhl ven a vyvedl ze stáje svého koně.

Vyrazil na Mainstreet, obejel oheň a hnal se směrem na východ.

Po několika minutách koně zastavil a naslouchal.

Nic.

Znovu se rozjel.

A když se zase zastavil, opět nic neslyšel. Obklopovalo ho hluboké ticho.

Tak se rozjel na severozápad od města.

Zase nic.

Pobídl koně a cválal směrem k jihu. Když míjel silnici do Howellu, podíval se k domům. Lidé tam měli co dělat, aby oheň uhasili anebo alespoň omezili pole jeho působnosti.

Ale Silk Cassedy utekl. Stáhl se pod pláštíkem tmy jako zbabělý kojot.

Jeho lidé ho v divokém spěchu následovali.

Zůstal jenom jeden. Malý muž se šikmýma očima a křivýma nohama. Bandita Jimmy Loon, kterého hledali ve třech státech.

Ležel na zemi pod verandou saloonu. Přestože byl na dvacet yardů od konstábla, neodvážil se na něj vystřelit, zalezl jako krysa a vyčkával, až největší nebezpečí pomine.

Silk uprchl.

Ostatní také.

Vpředu pod zábradlím ležel Bili Kennedy. Mrtev. Naproti ležel Mac Lobbins a za rohem Garry Hennissen, zkroucený jako šnek.

A Jimmy Loon viděl, že střílel jenom jeden muž, jeden jediný proti všem: Wyatt Earp.

A proto měl bandita takový respekt a zůstal pod verandou. Docela by věřil tomu, že ho konstábl odstřelí, i když se zahrabe pod zem a jen pípne. Proto zůstal bez hnutí a čekal, až bude vzduch čistý.

On to byl vůbec opatrný člověk. Zatímco ostatní přijeli do města po Mainstreet, on zvolil postranní uličku.

Jeho hnědák na něj čekal právě na konci té uličky.

Když se ulice vyprázdnila, Jimmy se odplazil, vyhoupl se do sedla a vzal za otěže. Vtom zaslechl z ústí uličky hlasy. Okamžitě koně obrátil a pobídl ho na Mainstreet a pak na náměstí. To proto, že viděl, jak konstábl opustil město směrem na západ.

A ona tam stála na schůdcích. Blonďaté vlasy, světlé šaty.

Nebylo to poprvé, co zločinec Loon něco takového zkusil. Před dvěma lety byla unesena dívka ve Wichitě. Dodnes nikdo netušil, že ji na vlastní pěst unesl Jimmy Loon z Cassedyho bandy.

Unesl ji a nahoře v lesích u Newtonu ji zabil…

Byl to zbabělec, tenhle malý Loon. Vedle Cassedyho to byl nejne-bezpečnější člen bandy.

Jimmy se zmýlil. Wyatt Earp nejel na západ. Tam jel starý šerif.

Wyatt se dal k náměstí. Když pak uslyšel kroky za City Hallem a uviděl oheň, dostal Tuba Croonera.

V tu chvíli lupič Jimmy Loon s unesenou dívkou v sedle prchl přes náměstí.

Konstábl ujel tři míle, pak se zarazil a naslouchal. Tam – před ním zněl dusot kopyt. Wyatt zvedl otěže: „Hyjé!“ pobídl tiše koně. Zhruba po půl míli se zase zastavil. Tentokrát byla kopyta podstatně blíž.

Po několika minutách spatřil v dálce zářivý proužek řeky. A jezdce před sebou.

Ten ho ale taky uviděl a vystřelil. Kulka z revolveru minula konstáblův klobouk jen o pár coulů.

Wyatt se položil na krk koně, dal mu jemně ostruhy a rozjel se v půlkruhu kolem útočníka.

Pak se zastavil, zvedl pušku a napřímil se v sedle. „Zaslav!“ vyzval jezdce.

Opět se zablesklo z hlavně revolveru.

Ale Wyatt přijížděl stále blíž. Kryl se za krkem koně jako Indián a řítil se přímo proti banditovi. Koně se málem srazili. Ještě dvakrát štěkl banditův kolt.

Potom byl na řadě Wyatt. Vyskočil ze sedla, vyhoupl se na druhého koně a strhl jezdce na zem. Unesená žena omdlela a sklouzla ze sedla. Oba muži se váleli v prachu.

Bandita byl mrštný jako kočka. Ale konstábl ho sevřel tak silně, že bandita nemohl téměř ani dýchat.

Jimmy Loon chroptěl. Pravačkou hledal u opasku nůž, popadl ho a pokusil se bodnout. Nůž ale sklouzl po kovovém předmětu.

Wyatt banditu na moment pustil, napřáhl se a uštědřil mu mohutnou ránu do hlavy. A hned po něm zase skočil, odzbrojil ho, strhl mu šátek a svázal mu jím ruce.

Pak Wyatt vstal a ohmatával šerifskou hvězdu. Pod palcem pocítil stopu po ráně nožem. Sundal hvězdu, schoval ji do brašny a rozeběhl se za dívkou.

Willa ležela na zemi bez hnutí.

Brzy ale s ulehčením spatřil, že pootevřela oči.

„Willo! Slečno Willo!“

Zvedl ji a nesl v náručí ke svému koni. Mezitím se už úplně probrala. „Díky,“ špitla unaveně. Položil ji opatrně na zem. „Kde je…?“

Wyatt ukázal na tělo spoutaného muže. „Támhle leží. Chvilku se prospí.“

Willa sevřela tvář do dlaní a rozvzlykala se.

Wyatt stál chvíli tiše nad ní. Potom se sklonil a pohladil ji po lesklých vlasech. „Pojďte, odvezu vás zpátky do města. Ale nejdřív musím toho chlapa přivázat ke koni.“

Už za chvíli spatřili odraz ohně nad městem.

Wyatt odvezl Willu domů a pak pomáhal hasit.

Bylo kolem půlnoci, když se konečně podařilo nad ohněm zvítězit.

Wyatt, černý od sazí jako čert, sáhl do vesty a dopřál si dlouhý tenký doutník.

Nikdo z mužů se mu nedovážil podívat do tváře.

Z několika uvolněných trámů vyšlehly plameny. Nechali je hořet, protože už nebyly nebezpečné.

Odlesk ohně ozářil obličeje mužů.

Starý Sutherland vykročil ke konstáblovi jako první. „Pane Earpe,“ řekl nahlas, aby ostatní dobře slyšeli. „Já, já se před vámi stydím…“ Wyatt zadýmal z doutníku a mlčel.

Obyvatele Howellu vysvobodil z trapné situce opět malý holohlavý Keaton. „Chlapi, honem k Mrtvýmu Siouxovi! Platím rundu na WyattaEarpa!“

„Já taky!“ přidal se starý Sutherland.

Hoteliér Melber slíbil další.

A pak se avizovalo tolik rund, až si konstábl musel posunout klobouk z čela. Tady v Howellu byli důslední: v pití i ve schovávání se.

Příští ráno Wyatt vyrazil z Harperovy nájemné stáje k náměstí. Zastavil se před studnařovým domem.

U dveří stál jeden z bratrů, William. Podsaditý, silný chlapík.

„Jak se daří slečně Wille?“ zeptal se Wyatt.

„Dobře, děkuju. Prosím, pojďte dál.“

Uvnitř konstábla přivítal nejdřív starý Sutherland. Pak jej zavedl do obývacího pokoje, kde na pohovce ležela pod silnou vlněnou dekou bledolící Willa.

Usmála se na příchozího a v očích se jí zalesklo. „Nesmím vstávat. Otec to zakázal a doktor to nedoporučuje.“

Wyatt si rozpačitě pohrával s kloboukem. „Copak vy jste nemocná?“

„Ne. Myslím, že ne. Otec ještě v noci přivedl doktora. A ten prostě říkal, abych pár dní ležela.“ Wyatt stál u dveří.

„Pojďte přece blíž,“ vybízela jej Willa a ukázala na židli vedle pohovky.

Posadil se a vážně se na ni zahleděl. Nyní to byla ona, kdo zrozpačitěl.

„Vy dnes odjíždíte?“ promluvila po chvíli všeobecného mlčení.

„Musím.“

„Do Villary?“

„Jo.“

Pak bylo zase chvíli ticho.

Willa se nakonec trochu napřímila. „Třeba zase do Howellu přijedete, až… až vyřídíte svoji zakázku…“

„To není zakázka,“ vysvětloval Wyatt. „Ten muž ukradl mému strýci dobytek. Šerif za ním nemohl jet až do hor. Proto to dělám já.“

Po chvíli řekla: „Otec o vás už slyšel. V Dodge City. Mluvili tam o vás lidi v saloonu Mary Waiterové.“

Přikývl, ale byl trochu vyveden z míry.

„Vykládali, že jste vynikající střelec a lovec banditů…“

„Hm, lidi toho napovídaj…“

„Tohle je ale pravda!“

„Já nevím.“

„Docela určitě! Táta říká, že jednou budete slavnej, velkej šerif!“ Kolem Wyattových úst se rozehrál úsměv. „Víte, slečno, já nechci bejt velkej šerif, postačí mi, že budu šerif…“ Oba se zasmáli.

Dveře se otevřely a vstoupil studnař. Držel v ruce láhev. „Vy byste už chtěl opustit město, pane Earpe?“

„Ano, musím nahoru do Villary.“

„Správně, slyšel jsem to ráno od šerifa. Třeba se zase přijedete podívat do Howellu, až se budete vracet…“ Pohlédl na dceru. „Myslím, že Willa by z toho měla radost, co říkáš, dítě?“

Willa zrudla jako pivoňka.

Wyatt vstal. „Jo, pojedu přes Howell, protože chci do Dodge City. Můxbratr je tam pomocným šerifem.“

„Serifská rodina,“ pravil studnař s úsměvem. Pak vzal ze starobylé vitríny dvě sklenky a nalil.

„Jedno dobrý brandy na rozloučenou, pane konstáble!“

Muži si přiťukli.

Než se Wyatt napil, podíval se přes okraj sklenky do očí děvčete…

Vrátil se za dvanáct dní. Přijel sám. Když projížděl po Mainstreet k náměstí, ve dveřích studnářova domu stáli právě starý Sutherland a jeho dvanáctiletý syn Kid.

„Dostal jste toho zloděje?“ ptal se Kid zvědavě.

„Jo.“

„A… kde je?“

Otec do syna kamarádsky štouchl. „Nemusíš se tolik ptát, Kidc. Tohle není nic pro malý kluky.“

Wyatt seskočil z koně. „Ale ano, pane Suthcrlandc. V naší zemi musejí i kluci vědět, zač je toho loket. Toho muže jsem v horách dostih. V průsmyku. Ale nereagoval na moji výzvu, aby zahodil zbraně a vzdal se mi. Naopak. Střílel.“ Wyatt ukázal na pravý rukáv saka. „Tady, lízla mě jeho kulka…“

„A von, ten zloděj dobytka?“ chtěl malý Kid vědět.

„Je po smrti,“ pravil konstábl vážně.

Willa stála ve dveřích. Oči se jí rozzářily, když spatřila Wyatta. „Jak se vám daří?“ zeptala se.

„Díky. Doufám, že jste to hlavně vy, komu se daří dobře.“

„Ano.“ A pak hned, přišla její další otázka: „Kdy zase musíte pryč?“

„Bohužel hned.“

Willa zbledla. „Škoda,“ řekla.

Vtom se ozval otec: „Rádi bychom vás totiž pozvali. Na Williny narozeniny.“

„Vy máte dneska narozeniny?“ vyzvídal Wyatt. „Ne, zítra.“ Zůstal.

Večer se na chvíli zastavil u Mrtvýho Siouxe, pozdravil se s hostinským i se starým Lesterem. Potom odešel k Sutherlandům. Nebyl to nijak veselý večer.

Malý Kid spadl odpoledne do rozdělané studny a patřičně se zranil. Teprve pozdě večer mu Doc Bellinger vymyl všechny rány a konečně řekl, že zranění mnohem hůř vypadají, než jaká ve skutečnosti jsou.

Příští ráno přinesl malý kluk z obchodu Freda Calligana nádhernou šálu z mexické vlny a navíc hezký slunečník podle poslední módy ze St Louis.

„Tohle mám vodevzdat slečně Sutherlandový…“

Wille bilo srdce až v krku, když ty dary spatřila.

Kid, u jehož postele právě seděla, objevil na slunečníku malý lístek, atak ho přečetl nahlas: „Všechno nejlepší! Váš Wyatt Earp.“

„Haha! Tak je to tedy,“ poznamenal prcek. „Hm, pan Earp je gentleman!“

Willa zrudla, vzala dárky a šla pryč.

Konstábl přišel odpoledne na kávu.

Když vypil šálek, šel se podívat na nemocného Kida, posadil se k jeho lůžku a pohladil ho po blonďaté hlavě. „Nebuď smutnej, chlapče. Všecko bude zase dobrý…“ Kid zvedl hlavu. „Až se uzdravím, zase přijedeš?“

„Já nevím.“

„Já bych byl rád…“

Wyatt se podíval z okna na zahrádku. „Jo, to já taky,“ pravil zamyšleně.

Vtom pocítil na paži chlapcovu dlaň. „Ty, já vím, jak to uděláme!“

„Jakpak?“

„Moh by si s třeba vzít moji sestru!“ Wyatt na něj zíral. „Cože…? Koho?“

„Willu!“

Do Wyattovy vážné tváře se zvolna vloudil úsměv. Vstal a přešel ke dveřím. „Jo, hochu, možná máš recht.“

Šel. V pokoji se zastavil u oslavenkyně. „Willo, já nejsem chlap, co toho hodně napovídá. Chcete se stát mojí ženou?“

Děvčeti to vzalo dech.

Otec a oba bratři tam stáli jako zařezaní. Nevěřili vlastním uším. „Hej,“ řekl Dave. „Jak to řek! To jen tak někdo nedokáže!“ Najednou se všichni museli smát.

Ano, Willa se chtěla stát manželkou vážného muže z Lamaru. Jen ji trochu zaskočilo, jak rychle se to seběhlo.

Wyatt měl naspěch. Doma ho čekali. Ale nejdřív se musela konat svatba.

I na starého studnaře to přišlo velice rychle, ale nakonec pochopil, že žádné dlouhé cavyky vlastně nejsou zapotřebí. Takže následující večer v úzkém rodinném kruhu oslavili svatbu. Butch a jeho žena, šerif a reverend byli jedinými hosty.

A už o tri hodiny později Wyatt koupil v nájemné stáji Teda Harpera lehký kočár, naložil Williny věci a zapřáni svého koně.

Malý Kid jásal jako psík, když otec Sutherland konečně přitakal, že smí s novomanželi jet.

„Za tři měsíce ho přivezu nazpátek,“ sliboval Wyatt.

„Ale dohlídněte, aby mi tam pořádně chodil do školy!“ upozorňoval Sutherland.

Wyatt slíbil i to.

Po srdečném loučení se kočár rozjel po Mainstreet. Starý Lester stál ve dveřích a zvedl ruku, aby zamával. I Butch Keaton stál před Mrtvým Siouxem a blahopřál novomanželům.

A tak Wyatt Earp, Willa Earpová a malý Kid Sutherland odjeli z Howellu.

Wyatt se jako obvykle vážně díval na cestu, držel otěže a pozoroval hory, k nimž měli namířeno.

Kidova tvář byla pokryta devíti kousky náplasti, ale oči mu zářily. Ještě nikdy se nevydal na tak dlouhou cestu.

Willa byla šťastná. Občas pohlédla do ostře řezané manželovy tváře. Tak to byl tedy její muž, konstábl Wyatt Earp! Celý život mu bude po boku! Celý život!

Ale Willa neměla do Lamaru nikdy dojet. A malý Kid, který snil o dlouhé, daleké cestě, neměl ujet ani deset mil. Osud, který Wyattovi připravil pohnutý život, dal právě vyjít slunci nad jeho nejčernějším dnem.

Jeli z arkansaského údolí směrem k severozápadu, nahoru do hor, oklikou přes Wittrup, kde se Willa chtěla rozloučit s otcovou sestrou. Snad devět mil za tím městem, v úzké proláklině mezi kopečky, práskl v křoví po pravé ruce výstřel.

Malým Kidem to trhlo a chlapec se zřítil dolů z vozu. Kůň se splašil a přidal. Wyatt se zapřel za otěže.

Další výstřel ho zasáhl do pravé paže. Konstábl padl dopředu na prkna podlahy kočáru a strhl manželku sebou. Přitom vší silou tahal za opratě. Konečně se mu podařilo koně uklidnit.

Wyatt vytáhl revolver a nakoukl přes kozlík ven z vozu.

Spatřil dva odjíždějící jezdce.

Silk Cassedy a Lad Bryan.

Silk najednou zarazil svého černého hřebce.

Bryan střílel z obou koltů jako šílenec.

Wyatt zvedl svůj kolt. Výstřel práskl – a Lad Bryan se skácel ze sedla.

Silk Cassedy strhl koně a hnal se pryč.

Byl příliš daleko, než aby ho mohla zasáhnout kulka z revolveru. Wyatt vyskočil a popadl opákovačku. Ale v tu chvíli zmizel šéf banditů v křoví.

Měl ho Wyatt pronásledovat? Vypráhnout koně? Hnát se za banditou bez sedla? Nechat tu vyděšenou manželku o samotě? A chlapce? Co s ním bylo?

Wyatt zastavil kočár, otočil ho, seskočil a spěchal zpátky.

Malý Kid ležel v trávě s prostřelenou hrudí. Oči měl dokořán. Tázavě hleděl na Wyatta. Pak otevřel ústa, ale trvalo dlouho, než mohl promluvit.

„Teď musíte – jet – beze mě.“

Willa seděla bez hnutí na voze a zírala do bratrovy křídově bledé tváře.

Wyatt malého nadzvedl. Chlapcova nová bílá košile byla na prsou nasáklá krví.

„Nech mě tady, Wyatte,“ řekl Kid. „A – chyť tamtoho… Ty ho určitě – dostaneš…“

„Ticho, Kide!“ řekl Wyatt. Cítil v očích pálení. Ale nemohl plakat.

„Ty – ty ho určitě dostaneš… Já – já to vím.“ Najednou chlapcova hlava poklesla ke straně.

Wyatt položil chlapce na zem, vstal a sňal klobouk.

Willa prožívala šok. Jako by z velké dálky sledovala, jak muž chlapce zvedl a položil ho dozadu na přikrývku na voze, přivázal koně mrtvého Bryana k vozu, nasedl a tiše mlaskl.

Kočár se pomalu rozjel.

Butch Keaton myl sklo. Jeho žena utírala v kuchyni nádobí.

Vtom zvedl hostinský hlavu. Slyšel přijíždět kočár a pak před saloonem poznal Wyatta Earpa. Upustil sklenici a utíkal na verandu. Když se zahleděl do konstáblovy tváře, zmlkl. Odtud shora viděl na voze ležet chlapce.

A pak se malý Butch Keaton najednou rozeběhl. Běžel přes ulici do šerifovy úřadovny.

Howarde! Earp se vrací! Dítě – je raněný!“

Šerif byl právě zaneprázdněn zapisováním údajů o Jimmy Loonovi, kterého dnes transport odvezl do Wichity. Pustil pero a zamračil se na hospodského. „Zbláznil ses, Butchi?“

Keaton byl ale už zase venku a utíkal kolem vozu na náměstí. U Sutherlandů zabušil na dveře.

Otevřel Dave. „Héj, pane Keatone, kdepak hoří?“

Hospodský ukázal k vozu. Muži zděšeně zírali na malého Kida.

Wyatt sestoupil a postavil se před ně. Měl chladnou, kamennou tvář.

Otec Sutherland popadl oběma rukama jeho dlaň. „Wyatte!“ koktal. „Co se stalo?“

Wyatt řekl jen jedno slovo: „Cassedy!“ Pak vypráhl koně, vzal z vozu postroje, osedlal koně, vzal si pušku a vyhoupl se do sedla.

Starý Sutherland, Keaton a šerif stáli vedle něj.

„Pojedeme s vámi!“ řekl Lester.

Wyatt zavrtěl hlavou. „Ne, já pojedu sám.“ Popohnal koně k vozu a podíval se na Willu. Neobratně vzal do ruky její dlaň a políbil ji. Pak otočil koně a vyrazil ven z města.

Cassedyho a jeho lidi ve Wittrupu nikdo neviděl.

Wyatt se hnal kopcovitou krajinou u Jettmore nahoru do Logan Sands, několik dní projížděl nedotčené lesy u Florys a namířil si to pak ke Kidderville a odtud na Imperiál.

Před saloonem u východu z města se zastavil a uvázal koně.

V tuto ranní hodinu byl zdejší saloon ještě poloprázdný. U jednoho stolu seděli čtyři muži a hráli karty. Pátý se za nimi opíral o zeď a přihlížel. Když uviděl, kdo vešel, stáhl si klobouk do tváře a čekal, až cizinec přijde k baru. Pak rychle minul stůl a kráčel k východu.

Wyatt se otočil. Ruce měl při bocích.

Odcházející dloubán na něj zažíral jako na přízrak.

„Co – co se děje?“

„Zůstaň stát,“ pravil konstábl chladně.

„Co ode mě chcete? Já vás neznám, pane.“

„To se hned změní.“

Dlouhán se podíval na muže u stolu. Odložili karty a vstali. Wyatt vykročil ke dlouhánovi. Zastavil se tři yardy před ním. „Kde je Cassedy?“

Muž zbledl. „Nemám tušení. Já – já ho vůbec neznám.“

Konstábl mluvil tiše a důrazně. „Přirozeně, mě neznáš a neznáš ani jeho. Víš alespoň vůbec, jak se jmenuješ ty sám?“

Dlouhán se nejisté ušklíbl. „Jistě. Já jsem Bob Slippers z Jetmore.“

Wyatt vysunul spodní čelist. Z očí mu sršely blesky. „Ach, Bob Slippers z Jetmore? To je ale hloupý. A já tě měl za Hala Oaklanda z Wittrupu.“

„Není možná.“ •

„Zvláštní. Seš mu hrozně podobnej, hochu.“

Kartaři mezitím vstali a sledovali dění ode zdi. Malý mužík s chladnou tváří hráče na dlouhána mrkl a položil dlaň na slonovinovou rukojeť revolveru.

Vtom Wyatt uskočil. U levého boku se mu zablesklo.

Pokerová tvář vykřikla a pustila kolt.

Wyatt klidnč revolver opět nabil. „To jsou nápady,“ pravil ledabyle. „Chce mi prošpikovat zebra olovem, zatímco si povídám s panem Oaklandem.“

Muž s pokerovou tváří se sténaje odsunul k baru a strčil krvácející dlaň do výlevky s vodou.

Ostatní tři hráči měli najednou indiánské tváře: tvrdé a kožené. Přestože možná nepatřili k Cassedyho bandě, byli stejně rozhodnuti, žc se postaví za Hala Oaklanda proti cizincovi.

Wyatt Earp ustoupil o dva kroky ke straně, takže už neměl pokerovou tvář v zádech. Svůj kolt Buntline Speciál měl zase dávno v pouzdře. Hlavu naklonil k rameni. To bylo jeho typické gesto. A kdo ho znal, ten včdSl, že znamená nejvyšší soustředěnost. Ale tenkrát ho muži na Západě ještě příliš neznali. Jistě, jeho jméno už známé bylo, ale o jeho nebezpečnosti se ještě nevyprávěly legendy.

Vůbec mu nevadilo, žc postřelený hráč Red Donegan má v pouzdře nabitý kolt a že kypí touhou po pomstě, že jeho parťáci Alan Tubb, Milt Vclton a Edward Poggers stojí na pět kroku od něj, ozbrojeni vesměs dvěma kolty – a že ve dveřích stojí Cassedyho druh Oakland s velkým koltem Parkerem u boku.

Výstřel přivolal k baru hostinského. Nat Hoskins byl mladík s nejistýma očima. Žil tady v horách už dlouho a většina jeho zákazníků byla Oaklandova rázu. Brzy pochopil, že pokud chce přežít, musí s nimi táhnout zajeden provaz. Občas se tu sice objevili cizí šerifové, ale úspěchy nemívali. Spíš naopak. Místní hřbitov mluvil výmluvnou řečí.

A najednou tu stojí někdo sám proti několika drsným chlapíkům. A navíc to vypadá, jako by měl navrch! To už něco znamenalo!

Nat věděl, co je jeho povinností. Lidé jako Silk Cassedy by mu za tři dny udělali z lokálu kúlničku na dříví. Cassedy, Rolly, Bleasdale, Kid Coory a Del Irvings byli Šéfy band, se kterými se nedalo mluvit. A k některé z nich ti dnešní hosté určitě patřili.

Nat neuvažoval dlouho. Položil ruku na winchestrovku pod pultem.

Vtom jej zasáhl cizincův pohled.

To byl pohled! Ty oči!

Hostinský se nedokázal pohnout.

Oakland ode dveří zařval: „Tak co, hoši, to necháte zajíčka, aby se klepal?“

Alan Tubb nebyl nikdy extra chytrý chlapec. Ale na těch čtyřicet křížků, co měl na krku, se stejně mohl chovat rozumněji. Vytáhl kolt a – naproti před sebou spatřil ducha.

Cizinec stiskl jen držadlo koltu. Kulka vylétla otvorem pouzdra.

Alan se zapotácel, narazil do stolu a skácel se.

A naproti si onen tajuplný muž zkřížil ruce na prsou.

Nat Hotkins to určitě bude vyprávět svým vnoučatům, pokud k tomu bude mít příležitost.

Red Donegan se držel za krvácející paži a nervózně pomrkával na svého kumpána Alana.

Čtyři yardy od něj ležel na zemi Alan Tubb, onen rychlý Alan, o kterém každý dobře věděl, jakým je výtečným střelcem.

Cizinec sklonil hlavu k rameni. „Pane!“ řekl hostinskému. „Pokud si chcete svoji hlavičku uchovat i pro budoucí časy, dejte laskavě ruce na bar.“

Nat stál jako zmrazený.

„No tak!“ zaduněl cizincův hlas.

Vtom Hal Oakland uslyšel, jak se za ním tiše otevírají dveře do saloonu. Vešel muž vysoký snad šest a půl stopy. Jedním pohledem přehlédl situaci.

„Rally!“ zařval Milt Velton s úlevou v hlase. „Rally Irvingsi! Támhle stojí nějaká šerifská krysa z údolí!“

Obr stáhl obočí a ústa zatlačil těsně pod nos. Jeho zarudlá tvář o tón zbledla.

„Jo!“ křičel Edward Piggers a sestřásl strach. „Zabil Alana Tubba a postřelil RedaDonegana!“

Obr měl ruce jako lopaty. Visely poblíž koltů.

„Cože?“ zavrčel hlubokým basem. „Jeden jedinej chlápek proti šesti mužům?“

Wyatt Earp stál klidně. Ve tváři se mu nehnul ani sval.

Hal Oakland vyštěkl: „Je to Wyatt Earp, Rally! Vodpráskni ho!“

Když obr zaslechl to jméno, jeho levačka poskočila směrem ke koltu. Ale to už se díval do ústí koltu v konstáblově dlani.

Lidská hora pustila zbraň. „Jeden proti šesti…“

„Proti sedmi,“ pravil Wyatt chladně.

„Proti sedmi!“ zabručel obr a rozchechtal se. „Wyatt Earp! Já snad prasknu! Wyatt Earp! Vy jste se všichni zbláznili! Tomu přece musí bejt nejmíň pětačtyřicet. V Syrakusích zmlátil Lota Billingera a v Luntonu mýho kámoše Oleho Jeffriese. To byl šerif z Lamaru Wyatt Earp! Ale tendle chlap tady je jen vobyčejnej pistolník.“

Wyatt se dvěma skoky octl za obrem, vytáhl mu kolty z pouzder, mrštil jimi proti zdi, přeběhl k Veltonovi, vzal zbraně i jemu a už držel v ruce i kolt Eda Piggerse, když se místností rozlehl hlas mohutného Rollyho Bleasdaleho: „Nate! Tak konečně už střílej!“

Vtom hospodský zvedl winchestrovku a těžká zbraň dvakrát zaduněla. První kulka se zaryla do zad nešťastnému Edu Piggersovi, druhá rozbila okno a hvízdla přes ulici. Před třetím výstřelem se hospodský zarazil.

Kulka z koltu Buntline mu roztříštila čelist. Nat Hotkins padl tváří na bar.

Rolly Bleasdale, Hal Oakland a Milt Velton stáli s otevřenými ústy a zírali na střelce.

Konstábl otočil koltem kolem prstu a nechal ho sklouznout do pouzdra. Pak udělal pár kroků, rozkročil se a vytáhl z kapsičky vesty doutník. Rozvážně si připálil a přes plamínek zápalky pohlédl do tváře Rollyho Bleasdaleho.

„Poslouchej, tlouštíku,“ řekl tichým kovovým hlasem. „Vím, že máš v klobouku a v levý kapse saka ještě kanóny. Nebudou ti nic plamy. Nechie tam, kde jsou. „Já jsem Wyatt Earp a hledám Silka Cassedyho. Ta střelba byla absolutně zbytečná. A teď ven, chlapi! Bleasdale, ty jako první! A ty, Oaklande, mi povíš, kde najdu Cassedyho!“

V banditovi by se krve nedořezal. „Kde je?“ zopakoval konstábl. „Já nevím!“

To už byl Earp u něj. „Já jsem jen člověk, Oaklande: takže eště jednou. Kde je Silk Cassedy?“ Muž pokrčil rameny.

Vtom jej mohutná facka odmrštila na Bleasdaleho, který ještě neodešel. Oakland mu podpatkem přišlápl malíček u nohy.

Bleasdale ho vztekle odstrčil a sám se vrhl na konstábla.

„Tak pojď, hochu! Tam, kam šlápne Rolly Bleasdale, tráva neroste!“ A napřáhl se k mohutnému úderu.

Wyatt úder zachytil předloktím a odvětil přesným hákem na obrovu bradu.

Bleasdale se zapotácel, ustoupil o pár kroků, otřepal se jako mokrý pes a krví podlitýma očima se zahleděl na Earpa.

„Ustupte, chlapi!“ zaduněl jeho bas. „Teď z toho špicla nadělám dva malý!“

Bleasdale byl muž s býčí silou, jeho rány by položily dospělého koně. Ale nyní měl rychlého, svižného protivníka, který byl navíc stejně tvrdý jako on.

Wyatt zachytil další ránu a další svoji přidal.

Obr padl na zem.

Wyatt stál klidně nad ním. Ještě stále měl mezi zuby svůj doutník. Bleasdale ztěžka oddechoval: „Tak, konec! Teď tě rozmáčknu jako červa!“

Vyskočil a hmátl po Earpově krku, pak ale sám pocítil ostrou bolest v rameni a hned nato v krajině břišní. Složil se znovu na zem, ale už zůstal ležet. Chrčel.

Muž v černém saku si upravil klobouk, utáhl si sametku a na chvíli vytáhl doutník z úst. Pak se podíval na Oaklanda. „Teď se tě ptám naposledy, Hale!“ A Oakland vyhrkl: „V Sund Hills!“

Konstábl prošel kolem něj, rozrazil houpací dveře a spatřil asi– tucet mužů. Dívali se na něj jako na strašidlo.

Wyatt přešel ke svému koni, vyhoupl se do sedla a pomalu vyjížděl z města.

Silk Cassedy věděl, že ho Wyatt Earp sleduje. Věděl, že ani jeden z nich nebude mít klid, dokud ten druhý nebude ležet v prachu cesty.

Silk James Cassedy byl syn krejčího ze St. Louis. Byl to jeden z mužů, jejichž jméno zůstalo díky Wyattu Earpovi navždy spojeno s dějinami Spojených států. Po nepovedeném přepadení poštovního dostavníku nahoře u Quincy přijel do Kansasu. Ve Wichitč dal dohromady bandu zločinců.

Před Wyattem Earpem uprchl do Sund Hills. Byl sám. Své muže poslal do Syracuse. Tam se setkají s Kidem Coreym, jenž na 28. října plánoval útok na poštovní dostavník. Tenhle dostavník měl vézt zlato tří velkých obchodníků dobytkem do Dodge City.

Jak se o dostavníku dozvěděli Cassedy a Corey, nevyšlo nikdy ve známost. Cassedy chtěl být každopádně 28. října v Arkansasu. Mezitím chtěl v horách setřást Earpa.

Bandita se postaral, aby dostával včasné informace o Earpovč pohybu krajem. Čekal na příhodnou chvíli. Na takovou, jaká se mu naskytla, když zastřelil malého Kida.

Silk by nikdy v životě nepřiznal, že rána patřila Wyattu Earpovi. Rána, která ukončila život Kida Suťherlanda. Kulka minula a půl yardu cíl a zaryla se do hrudi malého chlapce.

Bandita si tím nelámal hlavu. Jeho svědomí se podobalo kaktusovým polím Llana Estacada: bylo tvrdé, ostnaté a vyprahlé.

Hal Oakland se po Earpově odchodu z města vzpamatoval, přivedl si ze stáje koně a skočil do sedla. Viděl, že konstábl míří k severu do hor.

Oakland tedy musel jet jako dábel, aby Earpa oklikou předjel a ještě včas zastihl Cassedyho. Vyrazil…

Po setmění se Earp v prérii zastavil, rozdělal malý oheň a uvařil si na něm kávu. Potom si zapálil doutník.

Myslel na svoji manželku Willu. Co teď asi dělá? Určitě je smutná, moc smutná… A doma v Lamaru o ničem nevěděli.

Myšlenka na vlastní dům provázela Earpa po celý život. Chtěl krásný, pohodlný dřevěný dům s velkou verandou, bíle natřenými okny, bílým zábradlím a bíle natřenými dveřmi. Před domem měla být velká zelená zahrada. A za domem měly růst ovocné stromy a musela tam být louka, na které by si mohly hrát děti.

Bude mít Willa ráda děti?

Docela určitě. Budou mít tři nebo čtyři silné chlapce, ten nejstarší se bude jmenovat Wyatt. Druhý Morgan, jako Wyattův nejoblíbenější bratr, třetí Virgil. A čtvrtý –?

Muž u ohně se pousmál při pomyšlení, že čtvrtým dítětem by mohlo být děvče. Pak se určitě muselo jmenovat Willa.

Odhodil nedopalek doutníku do pohasínajících plamenů, zabalil se do deky a ulehl.

Pozdě v noci ho vzbudil nějaký zvuk. Znělo to jako vzdálený dusot kopyt. Wyatt vyskočil, promnul si oči, protáhl se, vzal si opakovačku, opustil úkryt a podíval se ven do kraje.

Teď už zřetelně slyšel kopyta. Muselo to být přinejmenším deset jezdců. A nebyli od něj dál než na půl mile.

Klekl si a vyhlížel je.

„Hyjé! Hyjé!“ ozývalo se nocí.

A pak jej minuli. Proletěli kolem ve vzdálenosti ani ne čtyřiceti yardů.

V ten okamžik z ničeho nic zařehtal v křoví jeho kůň. Poslední dva jezdci přitáhli otěže, strhli koně stranou a pustili se směrem k Wyattovu koni. Wyatt se přitiskl k zemi.

I ostatní jezdci zaslechli volání svých dvou druhů a vraceli se.

Někteří seskočili a kráčeli ke konstáblovu tábořišti.

Jeden prošel tak těsně vedle Earpa, že ho mohl chytit za nohu.

„Tady stojí kobyla!“ ozval se někdo.

„A tady byl voheň!“

„Pozor na to, chlapi!“ varovně promluvil hluboký hlas.

Pak přijel zbytek mužů. Seskočili z koní a také se blížili k tábořišti.

Wyatt zvedl hlavu a naslouchal.

„No tak, prohledejte okolí!“ pravil hluboký hlas. „Ten chlap tady někde musí bejt!“

Watt se pokud možno co nejrychleji plazil kupředu.

Neklid čekajících koní mu umožňoval napozorovaný únik.

Asi padesát yardů za koňmi zůstal ležet.

„Šéfe!“ zvolal někdo. „To je cizej kůň. A v brašnách má pěkný peníze. Asi nějakej samotář. Každopádně to není žádnej kůň rustlerů.

Wyatt vstal. Teď věděl, že to jsou lidé z nějakého ranče. Zřejmě pronásledovali zloděje dobytka. Ty peníze v jeho brašně také kdysi patřily jednomu zloději dobytka… Vezl je zpět majiteli ukradených kusů.

Vzpřímeně kráčel kolem koní k tábořišti.

Nejdřív si ho v té tmě nikdo nevšiml.

Kovbojové si udělali malý oheň a nyní prohledávali jeho věci.

Wyatt se zastavil.

„Hej, šéfe! Je tady hvězda!“

Mladý kovboj podal staršímu, podsaditému muži lesklý předmět, který našel v jedné ze sedlových brašen. Muž s ním poodešel k ohm a prohlížel si ho. „Hm, pěticípá. Pravá pěticípá!“

„Třeba je na ní jméno. Slyšel jsem, že si hodně šerifů dozadu vyrejvá sví jméno.“

„Jo!“ zvolal ten postarší muž, „něco tu je. Počkej… Wyatt Sharp…ne…“

„Wyatt Earp!“ vykřikl jeden z kovbojů. „Toho znám! U všech ďáblů! To je konstábl, co byl loni v Dodge City!“

„Jistě, já ho znám taky,“ ozval se další kovboj.

„Viděli jsme ho loni v Dodge City při střílení o ceny,“ dodal mužík s rezatou čupřinou.

Wyatt prošel mezi dvěma kovboji a kráčel k muži, jenž držel jeho hvězdu.

„Dobrej večír, pane. Moh bych dostat zpátky svoji hvězdu?“

Tomu muži bylo asi padesát let, měl temnou tvář, posázenou vráskami. „Hej! Tady je! Vy jste Wyatt Earp?“

„Well!“ štěkl zrzek. „To je von, šéfe! Poznal jsem ho!“

Starší jezdec podal konstáblovi šerifskou hvězdu. „Vy jste mi vtipnej panáček, pane. Necháte tady klidně koně, sedlo i hvězdu!“ Podal Earpovi ruku. „Já jsem Clint Rooper. Můj ranč leží na čtyřicet mil západně odtud v Sund Hills. Vod včerejšího večera jdu po stopách rustlerů. A co tu hledáte vy?“

„Pronásleduju vraha. Silka Cassedyho.“

„Cassedyho? Vo tom grázlovi jsme tady nahoře naštěstí dlouho neslyšeli. Měl trčet dole ve Wichitě.“

„Ne. Musí bejt v Sund Hills. Jdu po něm už nějakej čas.“ Muži se posadili k ohni.

Rooper hlásil: „Dneska odpoledne se vrátil z pastvin jeden z mejch mužů, Mac Lowell. Šest rustlerů prolomilo plot, zmlátilo mýho kovboje Ripa Cramera a ukradlo stádo dobytka. Měli to vypočítaný, protože většina mejch lidí byla v lese a připravovala dříví na zimu.

Když jsme se na tu pastvinu dostali, byla už noc. Ale hned jsme se vydali po stopě. A ve skalách jsme ji ztratili. Ale vedla sem, směrem na jihovýchod.“

Wyatt zavrtěl hlavou. „Tady žádný stádo neprošlo. Mám spaní jako nedůvěřivej komanč, určitě bych něco slyšel. Stejně jako jsem slyšel přijíždět vás.“

„Aha,“ zašklebil se rančer. „Tak proto jste se vypařil?“

„Jistě. S puškou v ruce se mi z křoví hlídá dvanáct lidí líp.“

Rooper si ubalil cigaretu a pohlédl na malého růžolícícho tlouštíka s dobrosrdečným výrazem ve tváři. „Co myslíš, Ede?“

Tlouštík pokrčil rameny. „Už ve skalách jsem říkal, že je hloupost sem jezdit, šéfe. Na ranči máme vedle ženskejch jen tři muže. Jestli to ty zloděje napadne, tak si klidně poženou dobytek na jih a pošlou pár lidí, aby nám prošťourali celej ranč.“

Konstábl se pousmál. „To nejsou zcestný úvahy, Ede,“ řekl.

Tlouštík mávl rukou. „Vrátíme se, šéfe. Co vy na to?“

„Nemám do toho co mluvit,“ přidal se Wyatt. „Ale udělejte to.“

0 tři minuty později seděli na koních a hnali se k severovýchodu. Wyatt jel mezi rančerem a předákem. Najednou po dlouhé jízdě,

kdy nepadlo ani slovo, zastavil koně a zvedl ruku. „Co je?“ zeptal se rančer.

„Tam!“ řekl Wyatt. „Výstřely! Jak daleko je to ještě k ranči?“

„Něco přes tři míle.“

„Tempo, chlapi!“

Wyatt se postavil do třmenů a naklonil se nad krk koně. Plavák vystřelil jako šíp.

1 když ostatní neměli vůbec žádné herky, zůstali za Earpem. Wyatt brzy spatřil budovy ranče. A pak zase zaslechl výstřely. Nedaleko hlavní brány seskočil z koně a utíkal k palisádě.

Na dvoře se ještě střílelo.

Kovbojové ze zřejmě zabarikádovali v rančerově domě.

Pak seskočil z koně i rančer a sotva popadaje dech se přidal k Earpovi.

„Tamhleta dvoupatrová budova je váš dům?“

„Jo.“

„Tak tam jsou vaši lidé. A návštěvu máte naproti pod střechou tý otevřený stáje“

„To je stodola pro vozy. Jo, to může bejt, že se tam schovali, ti psi! Já jim ale zatopím, dávejte pozor. Hej! „ zařval. „Tome, přines ty dvě vejce ze střelnýho prachu, co je mám v truhle pod voknem!“

„Co chcete udělat?“ zeptal se Wyatt.

Dorazil i předák. Odpověděl za šéfa. „Chce je vykouřit, ty lumpy.“

Střelným prachem?“

Jasně.

„Dyť vám to roztrhá celou stodolu,“ namítal Wyatt. „Možná,“ pravil rančer lhostejně. „Máte vevnitř nějaký vozy?“

„Jo, dva.“

Konstábl se otočil k rančerovi. „Člověče, proč si je chcete zničit! Počkejte tu chvilku, hned jsem zpátky.“

A než mu v tom mohl někdo zabránit, přehoupl se přes palisády a zmizel v temném dvoře. »

Z vozovny opět zapráskaly výstřely.

Ale pak se ozvaly docela jiné výstřely a ty směřovaly mezi vozy, odkud se hned nato rozlehl výkřik. Jeden z rustlerů byl zasažen.

Kovbojové vpředu na palisádách jásali.

„Paráda, šerife,“ výskal tlouštík. „Dej jim to sežrat!“

„Nech ty vejce, kde jsou, Tome!“ zvolal rančer.

Během další přestřelky se ještě i rančerovi podařilo jednoho ze zlodějů dobytka dostat. Když pak nastalo na chvíli ticho, Wyatt Earp křikl: „Pojdle ven a hezky s rukama nad hlavou!“

„To by se ti hodilo, amigo!“ odpověděl hlas, při jehož zvuku ztuhla Earpovi krev v žilách. Napřímil se a zíral mezi vozy.

„Cassedy! Vylezte všichni ven! Jste obklíčeni!“

„Ani náhodou,“ vyštěkl bandita.

„Pojďte ven!“ opakoval Wyatt. „Nebudeme po vás střílet!“ Dlouhou minutu bylo ticho.

„Počítám do tří!“ upozorňoval konstábl. „Pak si vás vemu na mušku. A nikdo z vás ven živý nevyjde, to slibuji!“ Nikdo se ani nehnul. „Jedna!“ Ticho. „Dva!“

Vtom jeden z mužů vyskočil na dvůr. Dva další za ním. Z vozovny vyšlehly výstřely. Ti tři padli na zem před studnu. „Cassedy!“ zvolal Wyatt ostře. „Za to ti vlastnoručně vymlátím zuby!“

Od vozů se ozval posměšný smích.

Potom bylo slyšet praskání dřeva a hned nato vzdalující se dusot kopyt.

„Utíká nám!“ vykřikl Wyatt. „Honem! Rozbil zadní stěnu stodoly a utíká k severu!“

Následující den na ranči byl samá událost.

Cassedymu se sice ještě jednou podařilo uniknout, ale jeho tři kumpáni zůstali navždy v kraji, kde naposledy vydechli.

Wyatt Earp s předákem nalezli ukradené stádo, hlídané míšencem, který dřív patřil k rančerovým lidem, ale zradil je. Míšenec ve vzteku těžce zranil předáka a sám pak padl za oběť jeho kulce.

A vrcholem všeho byla zbytečná rvačka na dvoře farmy, kde šerifa napadl mladý zamilovaný Texasan jménem Pat Reely. Byl zamilován do místní krásky, rančerovy dcery, Mildred Rooperové! A šerif se s ní bavil. Když mladíkovi uštědřil výprask, vysvětlil mu, že nemá o Mildred zájem. Ale protože neřekl, že je ženatý, Mildred si znepřátelil. Wyatt nevědomky urazil její ješitnost. Dopadlo to tak, že bylo načase, aby Earp odjel. Avšak ještě než odjel, přikázala Mildred zamilovanému bláznovi Patovi,aby Earpa potrestal…

Ponížil mě,‘ řekla.

Wyatt vstal krátce po čtvrté. Vyšel ven na dvůr, umyl se, vzal sedlo, šel do stáje, osedlal koně a vyvedl ho ven.

Vtom zaslechl u dveří tichý škrábavý zvuk.

Příliš pozdě.

Vzduchem něco zasvištělo a padalo na jeho hlavu. Uhnul až na poslední chvíli, takže byl po úderu chvíli omámen. Otěže mu vyklouzly z ruky a zapotácel se. Spatřil obrysy velkého muže. Sebral v sobě poslední síly a udeřil ho pravým direktem.

Bylo to jako rána prackou divoké kočkovité šelmy, co Texasan Pat Reely najednou ucítil na hlavě. Odletěl a praštil se při pádu do zátylku o kamennou obrubeň studny. A pomalu sklouzl k zemi.

Wyatt zatřepal otřesenou hlavou a zahleděl se na zbitého muže u svých nohou. „Ty zbabělej, zákeřnej pse…,“ řekl, když poznal útočníka. „Vstaň, ať ti můžu zpřelámat kosti!“ Nesnášel útoky zezadu.

Konstáblův hlas naplnil dvůr.

Pak Wyatt nabral do džberu vodu a chrstl ji na Reelyho. „No tak, vstaň!“

Popadl Texasana a zatřásl jím. Když ho pustil, mladík padl k zemi bezvládně jako pytel. Naproti v rančerově domě se rozsvítilo.

Mildred Rooperová oka v noci nezamhouřila. Když teď zaslechla zvenčí hlasy, bleskově se oblékla a vyběhla na verandu. Rančera a jeho ženu rámus také probudil.

V místnosti, kde spali kovbojové, se rozsvítilo.

Wyatt se sklonil a podíval se do tváře zbitého mladíka. Zvedl mu hlavu, ohmatal ji, naslouchal u jeho hrudi – a najednou pochopil, že nešťastný Patrick Reely je mrtev.

Wyatt pohlédl na verandu a spatřil siluetu ženy.

Mddred Rooperová.

Naj ednou, pochopi 1.

Sklonil se, hodil si mrtvého přes rameno a nesl ho do domu. Na schodech ho odložil. „Tady, slečno Rooperová. Tady máte vašeho vraha je po smrti!“

Otočil se a kráčel zpět ke svému koni.

Mildred vykřikla. „Pomoc! Vrah! Vrah! Chyťte ho…!“

Wyatt pomalu vyjížděl ze dvora.

Po čtvrthodině za sebou zaslechl kopyta koní.

Jezdci ho brzy dohnali.

Byl s nimi i soudce Hutt. „Pane Earpe, musíte s námi!“

Wyatt se na něj zkoumavě zahleděl. „Proč?“

„Zabil jste jednoho muže.“

„Byla to obrana. Napadl mě zezadu.“

„Nepohádal jste se s ním náhodou včera už jednou?“

„Jo, to je fakt.“

„A proč, jestli se smím ptát?“

Wyatt se podíval ke kovbojům a pak tišeji pravil: „Bylo to kvůli slečně Rooperové, ale…“

„Díky, to stačí. Slečna Rooperová mi už vysvětlila, že jste Pata Reelyho zabil ze žárlivosti.“

Wyatt sevřel rty. „Ale to je přece nesmysl!“

„Pane Earpe! Pojedete se mnou!“

Konstábl prudce otočil koně a rozjel se se soudcem a ostatními muži zpět na ranč.

Na východě vrhalo slunce na horizont narudlé paprsky. Nebe bylo modrošedé a jasné. Na verandě rančerského domu stála Mildred Roooperová. Chladná, hrdá, vzpřímená. Bohyně pomsty.

Wyatt seskočil z koně a pohlédl na ni. Myšlenky se mu v bolavé hlavě honily jako o závod. To všechno přece nemohla být pravda! Jak se to vlastně jen stalo? Co po něm ta žena chce?

Rančer vyšel z domu. Vážně pohlédl na konstábla.

„Páne Roopere,“ řekl Wyatt, „přivedl mě sem soudce.“

„Já vím,“ odvětil Rooper táhle. „Je to neuvěřitelný, z čeho vás obviňujou, pane Earpe. Soudce to zváží.“

„Co je na tom k rozvažování? Zabil Pata Reelyho!“ štěkla Mildred.

„Ale v sebeobraně!“ pravil Wyatt chraplavě. „Sebeobrana? Vždyť jste ho nenáviděl! A já vím proč!“

„Jak můžete něco takovýho tvrdit?“

„Zmlátil jste ho jako psa, když jste zjistil, že se o mě uchází!“ Wyatt mlčel. Co měl na to říct?

Soudce zvedl paži. „Sestavím radu porotců. Určitě dojdeme ke spravedlivému rozsudku.“

Na ranči nikdo ani nesnídal. Posedávali po dvoře s prázdnými žaludky a sledovali přelíčení. Pozorovali muže, vzpřímeně stojícího před soudcovskou stolicí.

„Pane Earpe, řekněte nám, proč jste včera Reelyho zmlátil?“

Ticho.

„Proč neodpovídáte?“

Wyatt se podíval na mladou ženu a řekl: „Třeba vám to poví slečna Rooperová.“ „Vy máte zodpovědět moji otázku!“ řekl soudce. „To neudělám.“

Tvář Mildred zčervenala. Proč se nehájí? Obviňovala ho o překot. Ale že teď mlčel, to rozbíjelo veškeré její nenávistné plány.

„Pane Earpe! My víme, že jste výtečný střelec a lovec zločinců. Poznali jsme vás a můžeme vás jen chválit. Zachránil jste tento ranč. Ale teď se stalo něco, co na vás vrhlo temný stín. Je tu žena, která tvrdí, že jste někoho zabil. Táži se vás: zabil jste Pata Reelyho?“

„Protože mě zezadu napadl. Praštil mě něčím do hlavy…“

„Čím?“

„To nevím přesně. Možná sekyrou nebo nějakou palicí…“

„Ohledali jsme prostor kolem místa činu, ale nic jsme nenašli, pane Earpe.“

Wyatt rychle pohlédl na Mildred. Sklonila hlavu a pohlédla na sepjaté ruce.

Kovbojové volali, aby Earpa pověsili, přestože každý viděl, že má levé ucho pokryté uschlou krví… „A pak, co bylo pak?“

„Udeřil jsem ho.“

„Jak? Rukou?“

„Pěstí.“

„Kterou pěstí?“

„To už nevím – myslím, že pravou.“ Soudce vstal ze židle. „Pane Earpe, vy jste toho muže zabil!“ Wyatt mlčel.

Vtom se ozval doktor, jenž seděl za rančerem. „Jestli smím něco říct, důstojnosti…“

„Prosím, doktore McNoele.“

Šedovlasý muž vstal. „Prohlédl jsem mrtvého. Nezemřel na následky rány pěstí. Pat Reely upadl zátylkem na kamennou obrubeň studny. A to tak, že mu to prolomilo spodinu lebeční.“

Soudce přikývl. „Díky, doktore. Skutečností zůstává, že pan Earp jeho smrt zavinil. Pokud ovšem skutečně jednal v sebeobraně…“

„To tedy ne!“ zvolala Mildred Rooperová a vyskočila. „On Pata nenáviděl! Proto ho už včera zbil. To není hrdina, jakýho byste v něm chtěli vidět! Je to pistolník, to jste věděli. Ale je to taky rváč. To víte teď. Když něco nejde podle jeho představ, vynutí si to násilím. Ubil Pata Reelyho z nenávisti. Náhodou jsem včera vyslechla jejich rozhovor.“

„Můžete nám ten rozhovor zopakovat, slečno?“ zeptal se soudce.

Wyatt se na ni díval zpříma.

Ona si jej měřila zlostnými pohledy.

„Jo, to můžu. Řekl Patovi, aby si za mnou nevykrucoval hlavu. Že nejsem žena pro něj.“

Po tak obrovské lži zvedla Mildred levé obočí a zle se usmála. Najednou už nebyla krásná, jenom chladná a plna nenávisti.

Tady Wyatt Earp poprvé poznal nejtemnější stránky její bytosti. Nenávist odmítnuté ženy.

Wyatt Earp najednou pochopil, že ho čeká nejtěžší bitva jeho života. Proti ženským intrikám stála jen jeho upřímnost a otevřenost. Což bylo v místě, kde si dívky vážili, skutečně málo.

Proces trval hodinu.

Wyattovy šance byly mizivé.

A nakonec tedy promluvil: „Slečna Rooperová se mýlí. Nic takového jsem Patu Reelymu neřekl. Musela špatně slyšet. Toho muže jsem ani nevyzval na souboj, jak se domnívá. Reely byl najednou tady a něčím těžkým mě praštil. Jednal jsem v sebeobraně…“

„Ten, kdo ranou pěsti odhodí dospělýho chlapa vod vrat stáje až k napajedlu, musí jednat v zuřivosti!“ zvolala Mildred vztekle.

„Nebo v zoufalství!“ bránil se muž. „Tou ranou mě napůl omámil.“

„Lže!“ volala Mildred. „Chlapi, už ho neposlouchejte!“

Tato slova podpalovala.

Kovbojové zneklidněli. Ozývaly se výkřiky.

Konstábl z Missouri se napřímil. „Vaše ctihodnosti. Nejsem si vědom žádné viny. Nyní lituji, že jsem s panem Rooperem jel na tento ranč. Pronásleduju banditu Silka Cassedyho a musím za ním. Řekl jsem, co jsem považoval za nutné říct. Jestli si přesto myslíte, že jsem na vině, pak si budete muset počkat, než se vrátím.“

Mildred znovu vyskočila. Její slova zněla jako rány bičem. „Jen si to poslechněte, lidi! Ten malej šerif tady mluví jako Bat Masterson!

Co si to vlastně myslí? Že umí zacházet s koltem, ještě neznamená, že je to taky charakter!“

Wyatt zbledl. Sklonil hlavu a zahleděl se Mildred do očí.

Její hlas tichl. Byl stále slabší. Najednou zmlkla a ukázala na něj: „Tak se na něj podívejte! Ten jeho pohled! On…on mě ohrožuje! Jak chladný jsou ty jeho voči…! Je to vrah!“

Mezi diváky propuklo peklo.

„Klid!“ křičel soudce.

Rooper vyskočil. „Tak co to je, chlapi! Klid! Uklidněte se!“

„Pověste falešnýho šerifa!“ křičel zrzek.

Když několik kovbojů vyskočilo, aby se na něho vrhli, Wyatt se najednou octl u dveří a v každé ruce držel kolt.

„Stop, hoši. Takhle by to nešlo. Vysvětlil jsem, co tu k vysvětlení bylo. Netuším, co proti mně slečna Rooperová má. Nic jsem jí neudělal. A teď půjdu, protože pronásleduju vraha dvanáctiletýho bratra své ihanželky…“

„Vaší manželky?“ zeptal se soudce do ticha. „Vy…vy jste ženatej?“

„Ano, s Willou Sutherlandovou z Howellu.“

„Lže!“ vykřikla Mildred se žhnoucími zraky.

„Odepněte si revolvery,“ přikázal soudce. „Jak to tady stojíte, Earpe? Se dvěma kolty v ruce před soudem? To neděláte právě důvěryhodný dojem.“

„Byl jsem k tomu donucen, vaše ctihodnosti. Já netuším, co proti mně ta žena má. Nic jsem jí neudělal. A přísahám před Bohem, že jsem mluvil pravdu…“

Wyatt najednou odepnul pás s kolty, odstrčil muže, kteří stáli před ním, a vykročil přímo k Mildred.

Všichni slyšeli, jak říká: „Slečno Rooperová, na stole leží bible.“ Položil na ni levou ruku a pravou zvedl k přísaze: „Přísahám, že jsem řekl pravdu! – A vy teď přisahejte totéž!“

Soudce zvolal: „To přelíčení vedete vy, Earpe, nebo ho vedu já?“

Z rozvášněného shluku hlasů se ozval farmář: „Myslím, že je to jasný. Mildred, slyšelas, co pan Earp řekl?“ Vzal ze stolu bibli a podržel ji před Mildred. „Wyatt Earp přísahal, že to bylo tak, jak řekl. Jsi připravena svou výpověď také tak odpřísáhnout?“

Mildred stále ještě hleděla do konstáblových očí. Pomalu shlédla dolů na starou bibli.

Wyatt z ní nespouštěl oči.

Žena bibli popadla a mrštila jí do konstáblovy tváře. Pak se otočila a vzlykajíc běžela domů. Před soudcem nastalo ticho.

Konečně někdo něco řekl. Rančer. Zůstal stát tři kroky od Earpa: „Pane Earpe, mnoho slov nedává význam. Musím vás poprosit o prominutí. Nemůžu udělat nic jinýho než vás poprosit, abyste nám odpustil.“

Wyatt zhluboka oddechoval. V tu chvíli nedokázal nic říct. Rooper se otočil k soudci. „Pane Hutte, tím je snad přelíčení u konce!“ Soudce přikývl.

Muži opouštěli prostranství a němě míjeli konstábla.

Wyatt Earp byl poslední, kdo odešel.

Venku čekal jeho kůň. Vyhoupl se do sedla a jel pryč.

Dlouhé týdny jezdil po Sund Hills, ale po vrahovi malého Kida nikde žádná stopa.

Osamělý muž, který křižoval pohoří, nemohl ani tušit, že bude muset ujet ještě dobrých pět set mil, než dorazí ke svému cíli…

Pět set mil Kansasem, kamenitými dálavami Colorada, nahoru do pasteveckého státu Wyomingu a až k Rear Mountains.

Nevzdával se své pomsty.

Nevzdával se, ani když ho mezi Oakley a Colby zastihl hurikán, když ho jedné větrné noci za Bird City přepadli tři muži a způsobili mu několik bodných zranění…

A jednoho ponurého listopadového rána projížděl zarostlou krajinou k městu Vernon.

Jel celou minulou noc. V Bird City se dozvěděl, že ve Vernonu mají o víkendu honácký den.

Honácký den! Wyatt věděl, co to znamená. Z celého kraje přijížděli lidé, aby tu slavili. Té oslavě říkali honácký den podle tradice, když ještě existovala honácká trasa ze Santa Fé přes Dodge City napříč Kansasem nahoru do Colorada.

Ano, tehdy ještě táhla stáda dobytka Vernonem, ale už dávno nepřicházela z Dodge nebo dokonce ze Santa Fé.

Každopádně to ale znamenalo, že se ve městě budou dít věci. Kovbojové přijížděli z široka daleka, aby tady pořádně oslavili a hlavně zapili svůj svátek.

Možná že to přitáhne i Silka Cassedyho?

Wyatt tomu ale ani moc nevěřil. Věděl, že si to jen namlouvá, aby vůbec jel dál. Srdce ho už dávno táhlo zpátky do Howellu, k jeho mladé ženě.

A doma v Lamaru? Tam na něj čekal otec, bratři a starý šerif. Wyatt ale věděl, že se neobrátí dřív, dokud nedostane Silka Cassedyho. I kdyby kvůli tomu měl cválat až na konec světa. Vjel do města a vypadal jako tulák. Byl zarostlý, uprášený, nemytý… Vypadal docela jinak než ostatní hosté, kteří se pro tuhle příležitost vypucovali a vymydlili.

Potrhaný, špinavý jezdec se tak stal terčem posměchu.

„Hej,“ zvolal dlouhán opírající se o sloup před saloonem. „Kdopak nám to sem jede? Neni to náhodou Napoleon?“

Odpovědí mu byl bouřlivý smích kumpánů.

Dlouhán skočil na ulici. „Hej, cizince, snad u nás nechceš žebrat, co?“

Wyatt chtěl jet dál, ale muž na ulici mu přidržel otěže.

„Pustl“ vypravil ze sebe Wyatt chrčivě. Už několik dní nepromluvil, a tak se nyní lekl vlastního hlasu.

„Hej, potrhanče! Seskoč! Dostaneš vod nás drink!“

„Pusť ty otěže!“ okřikl ho Wyatt znovu. Ze zarudlých očí sršely blesky.

Ale mladík nepochopil. Naopak. Trhl otěžemi a donutil koně k poskakování. „Pojďte, hoši, ať nám ten tulák trochu zatancuje!“

Wyatt prudce strhl otěže a přiměl tak svého koně, aby se postavil na zadní. Proběhlo to tak rychle, že jeho přední kopyta povalila partu žertéřů na zem.

Křik. Pak výstřely.

Wyatt ucítil, že kulka zasáhla koně. Plavák padl na bok a přitiskl ho k zemi. A kovbojové se na něj vrhli.

Ležel sice na zemi, ale bránil se jako Indián. Konečně uvolnil přimáčknutou levou nohu, vyskočil a odhodil jednoho z kovbojů proti ostatním.

Zezadu ho napadli další dva.

Jedním mrštil proti verandě, druhému přidal ránu pěstí do tváře. Ale ještě stále se kolem něj motali tři kovbojové. Dlouho to však netrvalo.

Práskl výstřel. Konstábl pocítil horkou bolest v zádech, ale vstal a zůstal na nohou. Vzadu na schodišti stál dlouhán. Držel v ruce kolt. Wyatt k němu potácivě vykročil. Muž vystřelil ještě jednou.

Kulka konstábla zasáhla do levé ruky, ale šel dál. Když se zastavil na dva yardy před střelcem, dlouhán pustil kolt, otočil se a utekl.

Vtom po verandě přibíhal malý, svižný mužík.

„Stát! zvolal směšnou fistulkou. „Jen počkej, Willi, já si tě najdu!“

Mužík doběhl až k Wyattovi, ten si mezitím už všiml jeho šerifské hvězdy na prsou. Opřel se mu rukou o rameno.

Kovbojové stáli němě opodál. I od saloonu se dívalo několik mužů.

„Dyť ještě stojí!“ zvolal najednou kdosi. „Stojí se dvěma kulkama v těle!“

Místní ochránce pořádku je okřikl: „To jste teda hrdinové! Fuj! Ksindl! Zbabělci!“ Wyatt se musel opřít i druhou rukou. „Co se tady stalo?“ zeptal se ho šerif.

Když Wyatt otevřel ústa, vytekl z nich tenký pramínek krve. „Fajnový město, šerife,“ pravil. „Fakt hrozně fajnový.“

Šerif si přehodil jednu Wyattovu ruku přes rameno a pomáhal mu při odchodu. Najednou se zastavil a zařval: „No tak, zločinci! Pomožte mi s ním, nebo vás všechny zavřu do díry! A jeden ať rychle přivede toho strašáka do zelí Willa Derana! Ale fofrem!“

Tři muži šerifovi pomohli. Donesli Wyatta do doktorova domu.

Doktor James Tennessee byl čtyřicátník, pracoval na různých bojištích jako polní lékař a v operacích střelných ran se vyznal.

Kulku ze, zad odstranil rychle. Pomáhala mu manželka a jeden z kovbojů. Šerif stál ve dveřích s odvrácenou tváří. Nesnášel pohled na krev. Ale už třicet let tuto svoji slabost před svými spoluobčany dobře skrýval.

Zranění na ruce se naštěstí ukázalo být nevinné. I noha mohla být za pár dní v pořádku.

„Tak, a teď ještě vobě rány vypálíme,“ řekl doktor. Ošetřovaný byl při plném vědomí, takže mu podal láhev whisky a kus kůže. ,? Za-kousněte se do ní.“

Wyat odsunul whisky i kůži. „Začněte, doktore.“

Oči malého šerifa se zavrtaly do pacientovy tváře. Během zákroku se v ní nepohnul ani sval. Donald Nattermann, šerif z Vernonu, sundal klobouk a otřel si čelo.

I lékař se překvapeně podíval do cizincovy tváře. „Hele, von je při plným vědomí! Co je s várna? Proč jste nekřičel?“

Wyatt otevřel ústa. Zapraskaly mu čelisti, jak měl pevně stisknuté zuby. „Protože jsem nechtěl,“ řekl prostě.

Doktor vrtěl hlavou. „Teda už jsem viděl ledasco, ale takovýdle nervy, pane…“

„Earp. Wyatt Earp.“

Donald Nattermann ožil. Zvedl oči, sklopené k fošnám podlahy. „Wyatt Earp?“ zvolal.

Konstábl na něj unaveně pohlédl. „Jo, tak se jmenuju.“

Malý muž se k němu rozběhl a stiskl mu ruku. „Wyatt Earp! Moc mě těší! To… to je skvělý! Úplně ztrácím řeč… Já…“

„To je vidět,“ usmál se doktor. „Vy toho muže znáte?“

„Ne! Nebo teda…jo! Teda… znám jeho jméno… Dostal bratry Butcherovy… a vůbec.“

„Jo… a vůbec,“ řekl Wyatt polohlasem. Pravačkou sáhl po doutníku.

Šerif mu připálil. „Pane Earpe, jste mým hostem. Moji ženu to potěší. Prosím, řekněte, že u mě budete bydlet!“

„Bydlet?“ podivil se Earp a vyfoukl modrý obláček dýmu. „Musím jet dál!“

„Co znamená jet dál?“ zjišťoval doktor. „Jestii se zítra posadíte do sedla, tak jsem Abraham Lincoln!“ Wyatt vstal. „Co jsem dlužen, doktore?“

Šerif to vzal na sebe. „Dlužnej? No, to by eště tak scházelo! To vás postřelil ten zbabělec Will Deran! Je jasný, že mu doktor pošle účet. A já mu taky jeden pošlu. Kromě toho tím nezničite žádnýho chudáka. Jeho otec má dvanáct mil odtud velkej ranč.“

Wyatt doktorovi poděkoval a vyšel s Nattermannem ven.

Šerif ho dovedl do svého domu. „Mabel, připrav, prosím tě, pokoj pro hosty. Pan Earp je naším hostem!“

Malá, kulatá žena, která vůbec neseděla k hubené šerifově postavičce, pozorovala špinavého, potrhaného a obvázaného cizince.

„Hostem?“ zeptala se poněkud ostřeji.

Wyatt se hned nato stal svědkem, že šerif nebyl pánem jenom v uli1 cích města.

„Mabel!“ řekl tiše. „Pan Earp je naším hostem! Je to slavnej muž a já jsem hrdej na to, že u nás přenocuje! Jdi a připrav pokoj. A za hodinu čekám dobrou večeři!“

Žena přikývla. „Ano, Donalde, samozřejmě!“ a zmizela směrem ke schodišti. Seshora se pak ještě otočila na manžela, který se za ní přísně díval.

Wyatt klesl do křesla.

„Chovejte se tady jako doma, pane Earpe,“ povzbuzoval ho Nattennann. „Moje milá žena nejdřív připraví koupel a potom večeři. A vy budete v tý nový posteli, co jsem si ji dal přivézt ze St. Louis, spát jako guvernér.“

Wyatt zvedl hlavu. „Vy myslíte, že guvernér dobře spí?“

Nattennann se usmál. „Nevím. Myslím si to. Jinak by našinec musel bejtuž dávno po smrti.“

„Tomu nerozumím.“

„Můj žold chodí minimálně vo půl měsíce pozdějc, dvakrát nepřišel vůbec. Kdyby si kvůli tomu měl guvernér lámat hlavu, asi by vůbec nespal. Ale nedávno tady byl a vypadá moc dobře. Takže asi i dobře spí.“

Konstábl Wyatt Earp si v nové posteli malého vernonského šerifa užil hlubokého, zdravého spánku. Příští ráno se cítil podstatně líp. Ale dva malí Nattermannové vůbec nesouhlasili, že by měl odejet. Nebylo jim to však nic platné. Byl rozhodnut.

„Musím dál. Za dvanáct dní je v Cheyenne indiánskej den. Víte přece. Oslavy posledního vítězství nad Siouxema-Ogallallama. Město bude nohama vzhůru. Ideální příležitost pro lidi druhu Silka Cassedyho. Vernon je pro něj příliš malej. Malá ryba, kterou nechá kvůli větší plavat.“

„Člověče, Earpe, jestli se za dvanáct dní chcete dostat do Cheyenne, tak smeknu. Při vašich zraněních!“

Wyatt zvedl ruku na rozloučenou. Neodmyslitelný doutník mu vězel mezi zuby. Usmíval se na paní Nattermannovou. „Mockrát děkuji za všechno! Good bye!“

„Šťastnou cestu!“ volal za ním šerif.

Když konstábl míjel doktorův dům, spatřil v okně jeho tvář. Zamával mu a zavolal: „Nashle, pane Abrahame Lincolne!“

Doktor jen vrtěl hlavou. Netušil, že muže v sedle při každém pohybu všecko bolí.

Plavák se zvesela rozběhl. Kulka, která včera udeřila do kovové destičky jeho čelního řemene, mu nezpůsobila žádné další škody.

Cheyenne.

Staré indiánské tábořiště a dnešní hlavní město státu Wyoming bylo už v letech před rokem 1890 (přijetí do USA) střediskem rozlehlé země.

U příležitosti indiánského dne, jenž se slavil poslední listopadový den (oslava neslavného vítězství nad náčelníkem Rudým Mrakem), přijížděli do města všemožní lidé z daleka i blízka.

Už několik dní se po poštovní cestě vlekly kolony vozů pod plachtami. Ze všech světových stran přijížděli jezdci na koních.

Na Mainstreet stál saloon vedle saloonu. Taneční lokály, herny, jídelny a elegantní hotely.

Cheyenne bylo už tehdy v sedmdesátých letech rozrůstající se centrum Západu. Co do velikosti už mohlo konkurovat Santa Fé a co do hlučnosti Dodge City.

V hotelu Commercial zářila velká okna. Přede dveřmi svítily dvě lucerny a vrhaly mihotavou zář na schodiště k ulici.

Naproti v saloonu nebyl jen hluk, tam se řvalo.

Jezdec, který právě před hotelem uvazoval koně, nad tím zavrtěl hlavou. Horší to mohlo být už jenom v Dodge, pomyslel si. Ale kdyby mu v tu chvíli někdo řekl, že on sám bude jednou po dlouhé roky právě ve vykřičeném, hlučném městě honáků Dodge City šerifem, pak by se zřejmě nahlas zasmál.

Vstoupil do světla velké lucerny, vytáhl měšec s penězi a přepočítal si dolary. No, na jednu noc, a na dobrou večeři to ještě stačilo. Vystoupil po schodech z bílého kamene a otevřel veliké skleněné dveře. Do nosu ho udeřily vůně tabáku, jídla, whisky a dokonce i francouzské voňavky.

Elegantně oblečený muž ve tmavém obleku na něj pohlédl, zamračil se a nenápadně se přitočil. „No, kamaráde. Tak copak tady hledáme?“

„Chtěl bych pokoj.“

„Pokoj?“ Muž přelétl Earpovo poničené oblečení, kývl na uctivý pozdrav kolemjdoucí dámě a zašpičkoval si: „Možnosti přenocování jsou u nás velmi omezené, mladý příteli. Ale křížem přes ulici je noclehárna U černýho mustanga. Tam je ještě místo. A kousek dál nahoře je malý hotel Sunshine, tam bydlí hodně kovbojů a honáků. O několik domů dál je Rudá růže a hned vedle Hvězda. Všude mají volné kapacity.“

Wyatt vytáhl měšec. „Tady, pane. Mám peníze. A chci tady jednu noc spát. Jsem velmi unaven!“

Muž pohlédl na peníze. „No, to stačí tak na jednu noc – u nás.“ A opět přejel pohledem Wyattovo oblečení.

Ani ne o mnoho dní později se bude šéf hotelu Dick Kuipers vytahovat, že měl v nose, když v tom odrbaném návštěvníkovi hned poznal významného muže. Stane se to toho dne, co hoteliérova dcera objeví ve starých obchodních knihách, že se jednoho nudného odpoledne roku 1875 u nich ubytoval Wyatt Earp…

Ten den se pan Kuipers ale zamračil a řekl: „Zmizte pokud možno rychle po schodech do druhého patra. Na konci chodby najdete točité schodiště. Vede na půdu. Není tam světlo. Posvitte si zápalkou. Komora 19 je ještě volná. Ale nepodpalte mi to tam. Hotelovej poslíček Sam vám přinese knihu hostí.“

Wyatt si posunul klobouk do týla. Zhluboka se nadechl a pravil: „Poslouchejte, pane, volte laskavě zdvořilejší tón. Já jsem koneckonců konstábl, a ne nějakej špinavěj tramp. Za to, co tady dostanu, taky zaplatím. Pošlete mi na pokoj jídlo a…,“ vtiskl muži do ruky čtvrtdolar, „kupte si Gordonovu knihu o dobrých mravech. Ve městě ji určitě někde mají.“ Pak se otočil a vystupoval po schodech, pokrytých modrým sametovým běhounem.

Hotelový sluha Sam se ukázal být hotový poklad. Měl pro obyvatele podkroví slabost a byl vlastně jediným člověkem, který se později mohl upřímně pochlubit, že se postaral o Wyatta Earpa. Ale bohužel si to Sam moc neužil. Propadl alkoholu a zemřel v chudobinci na konci města, bylo mu sedmadvacet let…

Teď ale s přátelským šklebem ve tváři a vyceněnými zuby přinesl knihu hostí. O chvíli později dodal ještě steak velikosti polévkového talíře a mohutnou porci brambor k tomu.

Wyatt mu poklepal na rameno a řekl: „Takže, sonny, jestli mi teď eště přineseš jednu brandy a aspoň trochu novější noviny, postarám se, abys byl tím nejlepším člověkem v Cheyenne.“

„Jejich Sam určitě, pane!“ odvětil černoch s úsměvem a zmizel.

Jen o pár minut později donesl půl lahve whisky a přitom naznačil, že její původ je nejistý, a proto cena podstatně nízká. Z vnitřní kapsy saka vytáhl složené noviny. „Nejsou sice nejnovější, ale najdete v nich hodně obrázků z celýho světa.“

Wyatt hodil černochovi zlatý dolar a pokochal se šťastným úsměvem v kakaové tváři muže, jenž mu posléze slíbil, že se postará i o plaváka.

Když za poslíčkem zapadly dveře, Wyatt si nalil whisky, zapálil si černý doutník a shodil holínky. Natáhl se na postel, sroloval polštář pod hlavu a rozložil noviny.

Ležel tak sotva minutu, když náhle vyskočil jako píchnutý tarantuli. Co to tam bylo za titulek? Tlustými velikými literami?

Zase přepadení poštovního dostavníku u Syracusc v Arkansasu. Earp by mohl odpřísáhnout, že je za tím opět Silk Cassedy. Personál dostavníku tvrdil, že ho poznal – i přes černou masku ve tváři.

Wyatt pustil noviny na zem, podíval se do stropu a vyfoukl tabákový dým.

Cassedy byl tedy dole v Arkansasu. Všechna ta drobná upozornění, že by měl být na severu, se rozplynula v písku. Wyatt usnul až pozdě v noci.

Přesně v jednu hodinu ho probudila střelba. Vyskočil, popadl

pušku a běžel k oknu. Naproti v saloonu se zběsile střílelo. Kulky hvízdaly na všechny strany. Wyatt se bleskově oblékl a utíkal ven.

Hotelový personál pobíhal po slabě osvětlených chodbách. Pan Kuipers běhal sem a tam, rozdával rozkazy a chytal se za hlavu. Několik kulek už proletělo některými hotelovými okny.

Kuipers řádil jako šílenec. „Honem, chlapi, musíme odtud! Musíme zasáhnout. Ta banda nám jinak rozstřílí všechny vokna!“

Wyatt stál u dveří. Vysunul závoru.

Šéf hotelu se zděšeně otočil. „Co chcete dělat? Nechte, pro všecky svatý, ty dveře zarýglovaný! Jinak banditi vlítnou až do hotelu!“

„Ale sám jste přece říkal, že musíme ven!“

„Nesmysl! Zasuňte závoru!“

Wyatt tomu muži věnoval pohrdlivý pohled, stiskl kliku a pootevřel dveře.

Venku se pořád ještě střílelo. Ozývaly se výkřiky. Z herny pronikal ohlušující řev.

„Nepleťte se do toho!“ třásl se Kuipers. „Zůstaňte tady!“ Wyatt se podíval na ulici.

V tu chvíli se do rámu dveří u jeho hlavy zaryla kulka.

„No, tak to vidíte!“ řičel Kuipers. „Zavřete už ty dveře, chlape!“

Wyatt popadl opakovačku, zvedl ji, chvíli mířil a pak vypálil všech sedmnáct ran ze zásobníku.

Jeho dlouhotrvající střelba se neminula účinkem. Kolty venku zmlkly. Střelbychtiví chlapi se rozhlíželi.

Wyatt pušku znovu bleskově nabil. „Zmizte, džentlmeni! Zatím kulky spolykaly trámy verandy. Příští zásilka končí ve vašich hlavách. Noční přestřelky nemám rád! No táák, zmizte!“

„Hej!“ ozval se přiopilý hlas. „Ten… má ale humor!“

„Drž hubu, Sharpe!“ zvolal jiný. „Deme. Vypaříme se!“

Vícero mužů nasedalo na koně.

Najednou to s Wyattčm trhlo. Jeden z mužů se totiž zeptal: „Kde je Silkr“

Jistě, byly tisíce lidí, kteří měli křestní jméno Silk. Možná desetitisíce. Ale Wyatta to jméno nějak elektrizovalo.

Jedním skokem se octl na ulici.

Jenom černoch Sam šel za ním, s puškou v hnědé dlani.

Wyatt se mezi koňmi protlačil na schodiště před saloon.

Když rozrazil dvířka, spatřil, jak jakýsi dlouhán hodil jiného muže přes stůl a druhého udeřil pěstí.

„Já vám ukážu, zač je toho loket! Jen ještě zvopakuj, že hraju falešně, ty grázle!“ řval na postaršího muže, který se zakrvácenou tváří seděl pod barem.

Muž měl tvrdou tvář a šedé oči. „Hrál jste falešně, pane.“

Obr se napřáhl ke kopnutí, ale vtom těsně před ním kulka rozbila sklenici na baru.

„Nechte toho střílení, idioti,“ zaduněl obrův hlas. „Já to dodělám sám…“ Otočil se a spatřil konstábla.

„Wyatt Earp!“ vypadlo z něj. Pak mu ruka sklouzla ke koltu.

Konstábl vystřelil ještě jednou. Kulka vytrhla z podlahy třísky těsně před špičkami banditových nohou.

„Silku Cassedy! Vzdej se. Dej ruce nahoru, jinak ti budu muset rozstřílet kosti! – Dej pracky nahoru, rychle nahoru,“ zopakoval hrozivě.

V náhle nastalém tichu zněla jeho slova chladně jako padající kostky ledu. Ve vzduchu leželo napjaté ticho.

Černoch Sam střídavě pohlížel na konstábla a na obra před ním. „Same,“ pravil konstábl ostře, „seber tomu muži zbraně!“ Cemoch váhavě vykročil.

A vrah malého Kida se nebránil. Nechal se Odzbrojit. Skelným zrakem zíral na konstábla. „Wyatt Earp! To je ale překvapení!“

Konstábl ustoupil o krok a ukázal revolverem ke dveřím. „No tak, jdeme, jdeme!“

Obrovitý muž se dal pomaličku do pohybu.

Těsně přede dveřmi se zastavil a pohlédl konstáblovi do očí. „Hele, tos udělal dobře, šerife! Zatraceně dobře. A já myslel, že máš práci s poštovním dostavníkem v Syracuse.“

„Jdi dál!“ dodal Wyatt chladně. „Ven, na stepwalk. Kde je tady šerifův úřad?“

„Naproti přes ulici, pane! Hned vedle hotelu!“

Jezdci stáli ještě před saloonem. Cassedyho lidé. Samí střelci.

Wyatt Earp vedl jejich šéfa rovnou mezi ně. S ledovým klidem a jistotou.

Šerif byl mladíček. Vyskočil a šel Silkoví vstříc. Když spatřil Wyatta s koltem, promnul si oči. „Já jsem spal… Co, co se stalo?“

Bylo docela jasné, že lže. Strach ho držel v bezpečí budovy. A tak byl pochopitelně rozčilen.

„Kdo jste, že se tu odvažujete takhle vystupovat? Hej? Koneckonců je to můj úkol, vyběhnout při sebemenším výstřelu na ulici a zatýkat lidi!“

„Při sebemenším výstřelu?“ ozval se Wyatt ironicky. „Člověče, v hotelu rozstříleli okna. Přes saloonem leží pár těžce raněnejch lidí, z baru je kůlnička na dříví. Před vchodem stojí parta šílenců – a tendle chlap je jejich kápo. Hledaj ho vě čtyřech státech: vrah Silk Cassedy! A tomu všemu vy říkáte sebemenší výstřel?“

Šerif přešel ke stolu, otevřel zásuvku a chvíli hledal v hromadě zatykačů. Pak jeden vytáhl a porovnával podobiznu s dlouhánem.

„Jo – máte recht, chlape. Skutečně. Je to Silk Cassedy. To jste teda udělal terno, brácho. Na jeho zatčení je vypsaná odměna 5000 dolarů!“

„Kde je tady vězení?“

„Hned za dalšíma dveřma.“ Šerif si nasadil klobouk a opatrně je otevřel. Dveře vedly do temné chodby.

„Votevřete jednu celu!“ volal za ním Wyatt. Pak hlavní koltu postrčil Cassedyho. „Tak, jdeme!“

Bandita se nechal zavřít beze slova.

Když se Wyatt vrátil do úřadovny, mladý šerif na něj tázavě pohlédl: „Vy jste marshal?“

„Ne, jsem pomocnej šerif z Lamaru. Toho muže sleduju už celou věčnost.“

„Chcete si ho vzít s sebou?“ zeptal se šerif s náznakem úlevy v hlase. „Jo, zejtra.“

Šerif se posadil za stůl. Když se dozvěděl, že má před sebou jenom malého deputyho, nemusel se už ponižovat.

„Sedněte si,“ pravil žoviálně. „Musím si nějaký věci zapsat. Vaše jméno, bydliště, vodkud jste přišel – a tak všechno kolem toho zatčení. Víte přece, že musím sepsat zprávu.“ Ponořil pero do inkoustu, vzal list papíru a vůbec ho nezajímalo, jestli ho ten druhý poslechl.

Konstábl stál ve dveřích a právě si zastrčil doutník do úst. „Poslouchejte, kamaráde, já se jmenuju Wyatt Earp! Všechno vostatní vám lidi rádi povyprávěj. Byli u toho. Já se musím vyspat. Dobrou noc!“

Dveře zapadly.

Ochránci pořádku vypadlo pero z ruky.

„Wyatt Earp. Goddam! To jméno jsem už někde slyšel…“

Už tři dny jeli směrem na jih.

Silk Cassedy nenašel při vší ostražitosti ještě žádnou možnost úniku nebo ozbrojení se nebo nějakého přelstění nepřítele.

Seděli proti sobě u malého ohně. Sešeřilo se. Celý den bylo pod mrakem. Teď začalo poprchávat. Kapky syčely v ohni.

Wyatt se díval do plamenů.

Ten druhý zamračeně zíral před sebe. Pak se jeho zarostlá tvář zašklebila. „Séš zatracenej satan, Earpe!“ zavrčel. „Nemáš toho v sobě moc lidskýho. Nějak mi připomínáš dřevěnýho svatýho, co u nás stojí v kostele.“

Wyatt zvedl zrak. Po dlouhé době zase promluvil. „Ale, takže já v sobě nemám nic lidskýho? A co ty? He? Třeba jaks dole u Witrupu zastřelil toho malýho kluka? Nebo jaks vodprásknul toho zelenáče šerifa? Nebo jaks zmrzačil toho staříka v baru v Cheyenne? – Jaks ve Wichitě postřílel ženy a poštovní úředníky, otce několika dětí? He? Drž radši hubu, chlape, nebo mi dojde trpělivost.“

Cassedy se po chvíli zeptal: „Co? Jaká trpělivost? Dole v Dodge mi stejně chceš hodit voprátku na krk, tak co?“

„Buď zticha!“

„Takže to pro mě vlastně bude lepší, když mi proženeš hlavu kulkou. Provaz je sprostej, ordinérní.“

Wyatt znovu zvedl oči od ohně a pátral v šedivé tváři svého protějšku. „Poslouchej, brácho, nemazej mi med kolem huby, nechutná mi. Stejně mě nebaví se s tebou táhnout po prérii.“

Cassedy se přikrčil a jako dravec vystrčil hlavu. „Hlavně v noci, co, Earpe? Když ten druhej leží a ty nevíš, jestli spí nebo ne, co?“

Wyatt strčil do ohně další větev. Zapraskala. „To není žádnej problém, hochu. Jednoduše tě svážu a hotovo. Tak už zmlkni, nebo dostanu nápad, že tě povezu celou štreku svázanýho.“

„Stejně si musím zvyknout na provaz,“ dodal bandita sarkasticky. „To už je tuk, jestli ho bude míň nebo víc.“

V noci Wyatt bděl a hlídal zajatce. Druhý den se jen s obtížemi držel v sedle.

Cassedy se vyspal dobře, a tak ironicky poznamenal: „Dneska v noci se někdo z nás moc dobře vyspí.“

Wyatt Earp si to mlčky namířil k osadě pod horami.

Neměli tam šerifa, ale bezpečná místnost, kam bylo možné uložit zločince, se našla. Wyatt ještě překontroloval mříže v oknech a v noci pak spal jako nemluvně.

Ale když se probudil, byl podivně neklidný.

Běžel za svým zajatcem.

Ten byl pryč. Mříže v oknech byly přepilovány.

Nemělo smysl hledat viníka, který Cassedymu dopomohl k útčku.

Wyatt se vrátil do Cheyenne a tam hledal Cassedyho stopy. Mimo jiné se zastavil i u majitele nájemných stájí Pattersona. A ten mu prozradil, že si Cassedy u něj koupil ryzáka.

„To zvíře má,v levým zadním kopytě vyčnívající ostruhu…,“ řekl Patterson.

Přes konstáblovu tvrdou tvář přelétl úsměv. „Má tam tu ostruhu náhodou, pane?“

Muž se zatvářil lstivě. „Jo. Docela náhodou. Ale toho ryzáka jsem mu nedal náhodou…“

Šerif města Douglas se jmenoval Chesterton a Earp ho svým příjezdem probudil, nebylo proto divu, že se nejdřív nesetkal s velkou přívětivostí. Nicméně vše se rychle vysvětlilo. Chesterton navíc věděl, že Earp pronásleduje Cassedyho. A tak nechal Earpa u sebe přespat a ráno mu dokonce připravil i snídani. Konstábl vypadal líp než předešlý večer.

„Celý tejdny jsem jezdil po Laramie Mounts. Ale zbytečně. Toho chlapa jako by země spolkla. Předevčírem jsem dal svý poslední prachy za krmení pro koně.“

„Šílenost!“ vrčel šerif a podíval se oknem na ulici, kde lidé v zimním oblečení pokašlávali a od úst jim šla pára. „Na takovou věc by měla vláda nasadit svýho marshala. Dobře vybavenýho chlapa, kterýho všude podpořej. Takhle to přece nejde… Sám, bez jídla a bez peněz, v takový zimě a v horách…“

„Myslel jsem, že se o Cassedym dozvím vod nějakýho lovce.“

Chesterton mávl rukou. „Divil bych se, kdyby se před várna schovával v pustině. Spiš bych řek, že byl celou dobu v Cheyenne zalezlej u někoho, kdo z něj má dostatečnej vítr.“

„Ne, ten určitě nebyl v Cheyenne. To vím jistě. Vyměnil svýho vraníka za ryzáka, kterej nebyl ani zpola tak dob rej. Nedělal by to, kdyby chtěl zůstat ve městě.“

„Hm,“ zabručel šerif.

„Jel k severu. To je jasný.“

„Jak jste na to přišel?“

„Tak vám něco povím: Když jsem dorazil do Laramie, doslech jsem se, že v Li Bearu vykradli poštu. Jel jsem tam a ještě jsem moh mluvit s umírajícím poštmistrem. Jeden z banditů ho smrtelně zranil. Byl velkej a podle popisu to moh bejt Cassedy. Přísahat na to nemůžu, ale myslím, že je to jasný.“

Chesterton vrtěl hlavou. „Jste pěkně tvrdohlavej. Cassedy má ve všem navrch. A nejenom vzdáleností. Má prachy, je drzej a brutální…“

„Mám čas,“ řekl Earp. „A co se týče peněz, mám něco na prodej.“

„A co?“

„Opakovačku.“

„Cože?“

„Opakovačku.“

„Za kolik?“

„Uvidíme.“

„Dám dvě stě dolarů.“

„Ale to je moc!“

„Můj problém,“ řekl Chesterton. „Ve zdejším kraji henryovky nejsou. Kdybych ji chtěl, levnějc bych to nepořídil.“

„Vždyť máte dobrou parkerovku.“

„Dobrou? Je natři rány!“

Wyatt mlčel. Byl rád, že v šerifovi našel souciuiou duši. Nechtěl ale způsobit, že se šerif vydá ze všech peněz, které si našetřil za dlouhé roky ž mizerného žoldu.

Když mu šerif vysázel peníze na stůl, chybělo dvacet dolarů.

„Moment,“ řekl šerif a vyběhl na ulici. Utíkal k holiči, aby si zbytek peněz vypůjčil. Když se vrátil, byl už konstábl pryč. A na stole ležel lístek.

„Mockrát díky. Jste vod Cheyenne až sem ten nejvlídnější člověk! Wyatt Earp.“

Konstábl mezitím odjel dál do města a cestou se přeptal na tiskárnu.

Její majitel, pan Evans, byl přičinlivý malý muž s pečlivou pěšinkou v černých vlasech a měl dlouhý, hubený nos. Oči se zeleně třpytily a byly vsazeny do temných stínů. Ten muž příliš pracoval.

Když konstábl vstoupil, Evans se zeptal: „Co pro vás můžu udělat, mladý muži?“

„Chtěl bych zadat objednávku. Dvacet velkejch plakátů…“ Evans zbystřil. „Vemte si jich pětadvacet, pane. Vyjde vás to levnějc. Jaký plakáty? Co na nich má jako bejt?“

„Napíšu vám to.“

O pár minut později podal tiskařovi kus papíru. Stálo na něm: Silku Cassedy!

Vyzývám tě 17. prosince na souboj na Mainstreet v Douglasu. Jestli nepřijdeš, jsi největší zbabělec na Západě a budeš si muset nechat Ubit, aby na tebe lidi plivali. Čekám na tebe 17. v pravý poledne. Wyatt Earp.

Hany Evans zvedl hlavu a podíval se na cizince, aby zjistil, zda má všech pět pohromadě. „Todle mám vytisknout?“

„Jo.“

„Pětadvacetkrát?“. „Jo.“

„Na vopravdovej velkej plakát?“

„Jo.“

„Hm – „ Evans vstal a ještě jednou si lístek přečetl. „To vy jste ten Wyatt Earp?“

„Jo. Kolik to bude stát?“

Evans se podrbal. „Hm, a co ten váš partner…?“

„To není partner. Cassedy je zločinec. Zavraždil mýho dvanáctýho švagra… Co to bude stát?“

„No.řekněme…“

„Chtěl jsem jich dvacet.“

„Pět dolarů.“

„A kdybych jich chtěl pětadvacet?“

Evans sklouzl pohledem po Earpově potrhaném zevnějšku. „Taky pět. Když už se mašina jednou rozjede, celkem vo nic nejde…“

Příští ráno svítil na zdi City Hallu první bílý plakát Wyatta Earpá. Starosta, který tím byl rozčilen a plakát sundal, jej opět musel připevnit.

„Pán Earp je marshal,“ upozornil ho šerif. „A Cassedy je nebezpečnej zločinec.“

Wyatt’jezdil od města k městu. Všude vyvěsil své plakáty. A tam, kam se sám nedostal, poslal plakát po kočím dostavníku. A když mu plakáty došly, nechal si u Evanse udělat další.

A pak půl Wyomingu vědělo, že 17. prosince bude na Mainstreet starého města Douglasu s koltem v ruce čekat muž jménem Wyatt Earp na jiného muže jménem Silk Cassedy.

Dopoledne dne 17. prosince se ulice Douglasu podobaly mraveništi.

Starosta na to s nechutí shlížel z okna svého domu. „Vypadá to jako na,vánočních trzích ve starý Evropě. To všechno ten bláznívej konstábl…A lidi chtěj vidět krev. Publikum. Fuj. Bestie.“ Otočil se k manželce, která se věnovala nějaké ruční práci. „Ví Bůh, že ten zatracenej Earp udělal ze svýho souboje lidovou slavnost.“

„Co měl dělat?“ odvážila se namítnout žena. „Pan Chesterton říkal, že to byla jeho jediná šance, jak toho banditu dostat.“

Muž mávl rukou. „Nesmysl. Měl ho sledovat!“

„To přece udělal…“

„Měl ho sledovat dál…!“

„Dneska po dvanáctý hodině se do toho znova pustí.“ Starosta zvedl obočí. „Ty myslíš, že nepojede?“

„Cassedy? Těžko říct. Ale divila bych se. Banditi bejvaj zbabělí.“ Lidé se začínali shlukovat na Mainstreet. Dva pomocní šerifové se starali, aby ulice zůstala volná. Bylo tři čtvrtě na dvanáct.

Šerif si oblékl svůj nejlepší oblek a postával přede dveřmi. Od oken, stepwalku a dveří budov se ozývala směsice vzrušených hlasů.

Za pět minut dvanáct si šerif otřel čelo. Zatraceně, kde jsou? Kde je Wyatt Earp?

Vtom od západu přijel jezdec, seskočil z koně a tlačil se mezi lidmi najdici.

Šerif mu spěchal naproti. „Wyatte Earpe! Konečně!“

Lidé utichli. Ten vysoký, štíhlý muž byl tedy ten Wyatt Earp! Ví Bůh, jak je to možné, ale už o něm věděli naprosto všechno: kdo je, odkud přijel, proč přijel, jaké má zbraně…

Wyatt Earp stál rozkročen na Mainstreet, ruce po svém zvyku založené na hrudi.

Čekal.

Udeřila dvanáctá.

Sem tam si lidé natáhli hodinky.

A pak se ze všech stran rozrůstal šepot a nervozita. Uprostřed toho vzruchu stál osamělý, klidný muž.

Wynn Chesterton vystoupil na verandu před svoji úřadovnu a díval se přes hlavy lidí.

Čtyři minuty po dvanácté.

Vtom se před Bakersovým saloonem pohnul mezi lidmi podsaditý třicátník. Na hlavě měl nový šedý klobouk, byl oblečen do světle šedého, poměrně neobnošeného obleku a na nohou měl boty s vysokými podpatky. Pod sakem se rýsovaly pažby dvou těžkých koltů.

Muž šel až na dvacet kroků před Earpa. Pak se zastavil.

Uprostřed Mainstreet.

Jeho tvář byla bledá, pergamenová. Číhal.

Všechny zvuky rázem utichly.

Byl tohle bandita Silk Cassedy?

Wyatt mu chvíli klidně hleděl do tváře a pak se zeptal:“Co chcete?“

Muž sklopil hlavu. „Jsem Rob Gettaway. Přišel jsem místo Cassedyho.“

Wyatt si dal ruce v bok. „Místo Silka Cassedyho?“

„Jo,“ řekl muž a roztáhl tvář do úsměvu y podobě masky. „Tak proto jste čtyři minuty čekal?“

„Jak to myslíte?“

„Čekal jste, jestli se Cassedy náhodou neobjeví.“

„Jistě, koneckonců jste vyzval jeho.“

„A vy mi chcete namluvit, že vás poslal.“

„Nechci vám nic namlouvat, Earpe. Je to prostě tak.“

„Poslouchejte, chlape, já pro vás nejsem Earp, ale jenom pan Earp!“

Muž se zašklebil. Wyatt mávl rukou. „Zmizte!“ Gettaway zůstal stál.

„Řekl jsem, že máte zmizet!“ zopakoval Earp. „Chci se s várna střílet!“ pravil Gettaway.

Wyatt se rozesmál. „No jistě. Pistolník! Chlape, já jsem konstábl a honím zločince. Sice jsem ho vyzval veřejně, ale to nebyla výzva všem pistolníkům ve Wyomingu.“

„Takže se bojíte?“ pravil Gettaway tvrdě.

Wyatt k němu vykročil. „Nepovede se vám vyprovokovat mě ke střelbě! Tak se ani nesnažte. Máte smůlu. Já nestřílím pro zábavu. Jasný?“

Wyatt se otočil a odcházel.

Pistolníkova tvář zbledla. Vykřikl: „Earpe, tas!“

Wyatt kráčel naprosto klidně dál.

Vtom práskl výstřel.

Kulka roztrhla pravý konstáblův podpatek. Wyatt se zastavil, zvolna se otočil a pomalu se vrátil k pistolníkovi. Pak mu vrazil takový pohlavek, že se pistolník vyválel v prachu cesty a vypadal jako na-pudrovaný. Lidé se bavili.

Gettaway vyskočil. „Earpe! Tas svůj kolt, nebo ti rozstřílím i ten druhej podpatek!“

Wyatt se pomalu otočil. Přivřel levé oko. Jeho trpělivost byla u konce.

„Tas!“ zopakoval pistolník.

Wyattova levačka bleskurychle vytáhla kolt, pravá ruka neuvěřitelně rychle přejížděla kohoutek a Wyatt šestkrát za sebou vystřelil do vzduchu.

Gettaway taky držel v ruce kolt, ale s otevřenými ústy zíral na protivníka.

Ani jedna kulka se mu nepřiblížila blíž než najeden yard.

„Hej, ty umělce z Missouri! Kams to pálil?“ křikl na Earpa.

Ten si klidně nabil kolt. „Hm. Pro začátek jsem se spokojil se šesti písmenama slova Office na štítu šerifárny. Další kulky budou sedět pod tvým kloboukem, Gettawayi!“

Šerif zvedl hlavu. Takže slyšel dobře. Jen nic neviděl.

Ale teď to viděl. Dva yardy nad jeho hlavou byla v každém z písmen díra.

Gettaway se protlačil mezi zvědavci a překvapeně zíral na štít. „Hej…“ řekl jen, zasunul kolt rychle do pouzdra a ztratil se mezi lidmi.

Wyatt se skloněnou hlavou došel ke koni, vyhoupl se na něj a zmizel v boční uličce.

Obdivovaný štít šerifovy úřadovny tam zůstal viset ještě dlouhá léta a šerif Chesterton rád a s chutí každému povyprávěl o těch šesti čarodějných kulkách.

Wyatt byl neuvěřitelně unaven, když dorazil do téměř opuštěného městečka jménem Theresa. Měl sledování nejistých Cassedyho stop plné zuby. V saloonu nakonec napsal dopis manželce a rozhodl se, že další den už pojede domů. Rezignoval.

Dal si nějakou brandy a chystal se jít spát, když vedle u baru zaslechl hlas, který říkal: „Poznal bych ho zas, toho grázla. Levý kopyto jeho koně mělo širokou ostruhu.“

Wyatt zpozorněl. „Byl to ryzák?“ zeptal se.

Muž u baru zvedl hlavu. „Jo – jak jste na to přišel?“

„A byl ten muž vysokej, ramenatej, měl šedej stetson a hnědý sako?“

„Jo!“ vyhrkl muž a vykročil k Wyattovi. „Vy ho znáte?“

„Aby ne. Ten muž se jmenuje Silk Cassedy a já po něm jdu už celou věčnost.“

„Hééj! Tak to jste teda Wyatt Earp!“ •, „Jo, to jsem.“

Muž – místní kovář, vzal Wyatta s sebou k baru. „Dobře poslouchejte, pane Earpe. Ten chlap nemůže bejt daleko. Tušil jsem, že mi nezaplatí, a kromě toho mě taky zbil. Tak jsem si to dovolil –jeho koni jsem špatně přidělal podkovu. Brzy se mu uvolní. Vobstaral jsem mu takzvanou klepavou podkovu. Chápete?“

Wyatt rozuměl. „Vy jste mu tu podkovu přidělal tak, že se uvolní, ale neupadne, protože je přibitá na dlouhejch, ale ne docela zatlučenejch hřebících.“

„Tak je to, pane Earpe, přesně tak.“

„Tušíte, kterým směrem jel?“

„Jo. Pozdě vodpoledne jsem mluvil se starým Wiggcrsem. Ten je furt ve svým houpacím křesle přede dveřma. Ten cizinec s nim mluvil. Cassedy si přečet váš plakát a zeptal se starýho, jak je to daleko do Douglasu. Pak ale jel na sever směrem k Livinghalde. Každopádně to starej Wiggers tak vyprávěl.“

Konstábl si vyndal doutník z úst.

„Takže na sever,“ zamumlal.

Odpoledne na Silvestra se Wyatt Earp loudal po ulicích města Moorcroft. Lidé kolem něj procházeli obtěžkáni plnými koši s jídlem a pitím. Veselé, rozzářené tváře.

Nikdo si nevšiml muže, který v černém saku, bez pláště, kráčel ledovým vzduchem po ulici.

Najedl se v malém hotelu. Pak dlouhé hodiny proseděl u okna, otíral z něj ledové květy a pořád sledoval ulici.

Už několik hodin ho zase zaměstnávala myšlenka na návrat.

Silk Cassedy mohl odjet nahoru do Montany. Nebo dál do hor.

U konstáblova stolu během odpoledne seděla spousta lidí. Lovci kožešin, trapeři s dlouhými vousisky, žena se dvěma dětmi a starý muž, který si objednal horkou polévku.

Vtom se Wyatt lekl. Stůl byl už hodinu prázdný. A když zase jednou pohlédl od okna do místnosti, spatřil na desce dvě temně hnědé ruce.

Patřily prastarému Jndiánovi. Měl tvář, jakou by jen tak nějaký malíř nenamaloval. Červenohnědou, potrhanou bezpočtem vrásek, koženou, jakoby vyčiněnou. Ústa tvořila jenom úzká^čárka, nos byl ostrý a rovný, brada pevná, čelo mírně ustupující. Čelenka z hadí kůže přidržovala na zátylku dlouhé, skvrnité pero.

Majitel saloonu přišel ke stolu, oprášil utěrkou desku a zeptal se Wyatta: „Pane? Ještě jednu brandy?“

Konstábl přikývl. Koneckonců tu nemohl dlouhé hodiny jen tak sedět a nic neutratit. …

Hostinský najednou předstíral, jako by Indiána spatřil teprve v tu chvíli: „Hej, rudochu! Co tady chceš?“

Rty kamenné tváře se skutečně pohnuly. „Čaj,“ řekl hrdelním hlasem.

„Čaj? Nemáme nic teplýho pro rudochy!“ Starý muž pozvedl jen víčko jednoho oka a vstal. Vtom mu Wyatt položil dlaň na paži. „Zůstaňte, pane.“ A hospodskému ledově přikázal: „Čaj!“ Oslovený odcházel a vrtěl hlavou.

Indián opatrně a v malých doušcích upíjel. Když šálek vypil, vyndal z měšce u opasku drobné kovové zrnko a položil ho na stůl.

Wyatt se zeptal: „Hej, pane – co to je?“

„Zlato,“ odpověděl Indián se stoickým klidem.

„Zlato? Vy chcete tomu protivovi zaplatit za ten slaboučkej čaj zlatem? No to by tak scházelo!“

Hospodsky dorazil ke stolu. „Co se staráte vo moje záležitosti, chlape!“ vyjel na Earpa. Sáhl rukou ke svému koltu. „A jestli se neumíte chovat, tak vás to naučím!“

„Jo – jistě,“ pravil Wyatt. „S takovým revolverem se už hodně vyučovalo. Bohužel ale nikdy nic dobrýho. Tady platím za sebe… a jev tom i za ten čaj pro Indiána!“

Wyatt hodil na stůl tři stříbrné mince.

Hospodský si ale dělal oči na zlatý nuget.

Indián vstal.

Wyatt ho přidržel. „Vezměte si svoje zlato!“ Starý muž se na něj zamyšleně zahleděl a sáhl po nugetu. Ale to už měl hospodský revolver v ruce. „Ruce pryč!“ Chřípí se mu chvěla.

Wyatt pomalu vstal, vzal zlato a vrátil ho do Indiánova měšce. Pak se otočil k hospodskému a přistoupil k němu blíž: „Schovej tu bouchačku, přítelíčku. Jinak nemůžu zaručit, že vstoupíš do příštího roku!“

Hospodský po něm vrhl zlostný pohled, schoval zbraň a otočil se k baru. Indián mezitím odešel.

Bohužel musel nyní i Wyatt opustit své teplé místečko u okna. Loudal se po ulicích jako dopoledne, nahlížel do výkladů a uvažoval, zda se má vrátit na pokoj. A pak nakoukl do jedné nájemné stáje. A spatřil ryzáka. Wyatt vešel do stáje.

Obchodník, muž s kudrnatými vlasy a vystupujícím ohryzkem, se na něj zamračil. „Co je?“ zavrčel. „Je ten ryzák na prodej?“

„Ne.“

„Škoda. Hezký zvíře.“

„Myslíte?“

„Vy ne?“

„Ne.“

Wyatt koně poplácal a pak mu zvedl levou zadní. A uviděl v podkově ostruhu… Pustil koňovu nohu a pomalu zvedal hlavu. „No jo, nic moc.“

„Řek sem přece,“ bručel muž. „Eště něco?“

„Víte, komu patří?“

„Jistě.“

Wyatt žongloval se dvěma stříbrnými dolary. Obchodníkovy oči zazářily. „Patří – patří jednomu pánovi.“

„A hele. Málem jsem si to myslel.“

„Lepšímu pánovi. Obchoduje s dobytkem. Kupuje a prodává. Jasný?“

Wyatt přikývl. Najednou se probral. Silk Cassedy je ve městě. Tady stoji jeho kůň. Tentokrát mu už neuteče. „Víte, kde ten muž bydlí?“

„Jistě.“

„A kde?“

Jeden stříbrný dolar změnil majitele. „V Colorado Hotelu,“ pravil muž rychle. Wyatt poděkoval a šel.

Hned po něm opustil stáj i její majitel. Rozběhl se rovnou k hotelu Luna.

Wyatt studoval knihu hostí v hotelu Colorado. Když ho pak po půlhodině opustil, věděl už, že v něm žádný Cassedy nikdy nebydlel. V nájemné stáji opět našel majitele. Šklebil se konstáblovi do tváře. „Poslouchejte, ten muž nebydlí v hotelu Colorado.“

„Ale co – to je mi líto.“ Wyatt se zamračil. „Kde je ten ryzák?“

„Ten? Ve stáji!“

Wyatt vrazil dovnitř, prošel stáje, ale nikde žádný ryzák nestál. Vrátil se k majiteli. „Kde je ten ryzák?“ zeptal se ostře. Jeho pohled naháněl strach. „Vyzvedl si ho ten pán. A vodjel!“ vyhrkl majitel stáje. „A vy jste pro něj došel! Když jsem byl pryč?“ Obchodník mlčel. Wyatt vyběhl ze dvora.

Když se octl v sedle, spatřil mezi lidmi starého Indiána.

Ten zvedl ruku a zamával mu.

Wyatt dojel až k němu a seskočil z koně.

Starý muž mlčky zíral do Wyattovy tváře a pak řekl: „Jsem bílému muži zavázán vděkem.“

„Ale ne!“ poklepal mu Wyatt na rameno a chtěl zas jet. Vtom uslyšel, jak Indián povídá: „Jmenuje se bílý muž Wyatt Earp?“

Wyatt sebou trhl. „Ano. Odkud mě znáte?“

„Skvrnité pero slyšelo mluvit majitel stáje s jiným bílým mužem…“

Takže přece! Cassedy byl varován! Kde je mu konec!

Wyatt poděkoval, nasedl na koně a rozjel se ven z města. Když míjel dřevěné pódium, na kterém se připravovali hudebníci na silvestrovskou veselici, dostal nápad.

Jedním skokem se vyhoupl na pódium, požádal trumpetistu o sólo, a když dav ztichl, promluvil:

„Obyvatelé Moorcroftu! Chystáte se oslavit konec roku a přivítat ten nový, ale chci vám něco říct! Něco méně slavnostního. Ve vašem městě je muž, který tu nemá co dělat. Vrah Silk Cassedy…!“

Hlasité výkřiky ho přerušily. Neklid byl tak velký, že Wyatt tasil kolt a vystřelil do vzduchu.

„Dovolte mi něco říct! Já jsem Wyatt Earp a přicházím z Missouri. Ženu se za vrahem Silkem Cassedym už dlouhé týdny…!“

Zase ho přerušily výkřiky.

„Já vám nechci kazit zábavu! Chci jen, aby mě slyšel ten, o koho mi jde, pokud je mezi vámi: Silku Cassedy! Už jednou jsem tě vyzval na souboj. Nechals mě čekat. Dnes tě vyzývám podruhy. Zmiz z města a jeď k Čertově věži. A až lidé tady ve městě budou oslavovat příchod novýho roku, nahoře ve skalách promluví naše kolty! Tentokrát budeme sami, Silku Cassedy!“

Wyatt seskočil z pódia a zmizel v davu.

Hudba začala zase hrát a přehlušila vzrušené hlasy. Souboj nebyl koneckonců ničím tak mimořádným.

Jen ten způsob, jakým ho muž z Missouri vyhlásil, byl mimořádný…

Wyatt Earp u Čertovy věže ještě nikdy nebyl. Ale často slýchal o tom zvláštním kamenném útvaru, vystupujícím severně od Moorcroftu ze skalnaté plošiny. Vypadala jako pyramida, které někdo usekl špičku. Indiáni jí dali název Čertova věž, protože vypadala hrozivě.

Byl to zvláštní člověk, ten Wyatt Earp. Odkud vzal přesvědčení, že bandita přijede?

Wyatt každopádně pomalu opouštěl město.

Po téměř tříhodinové jízdě před sebou neviděl nic než černočernou tmu a nad ní světlejší proužek.

Po čase se zastavil. Ten světlejší pruh jako by vpravo a vlevo klesal. Ze by uprostřed byla už ta věž?

Ano, byla to Devils Tower, která se jako překocené vědro majestátně tyčila nad krajinou.

Země byla najednou kamenitá. Wyatt sestoupil z koně, vzal ho za otěže a vedl ho za sebou.

Jak tady toho banditu najde?

Možná na něj čeká v některé proláklině…

Konstáblovi nezbývalo nic jiného než znovu nasednout a obejet celý kužel věže. V té tmě! Kůň klopýtal a šel krokem.

Hodina za hodinou plynuly. Dole ve městě už slavili nový rok.

Plavák jednou klopýtl tak, že Wyatta málem vyhodil ze sedla. Proto znovu sestoupil a koně vedl.

Když se pak vlevo na východě rozlévala šedá barva přibližujícího se rána, Wyatt se zastavil. Pak se přes horizont vylila fialová, která stále více červenala.

Nový rok!

Otřel si zpocené čelo a pokračoval na unavených nohou dál. Brzy musel věž obejít. Najednou sebou trhl.

Zaslechl podivný zvuk. Znělo to jako když se kov otře o kámen. Wyatt zadržel dech a naslouchal. Zase to cinkání… Přidržel koni nozdry.

A zase! Ten zvláštní zvuk! A docela blízko! Wyatt zůstal stát.

Sotva třicet yardů před ním se najednou ze tmy vynořila mužská postava. Silk Cassedy!

Táhl koně za sebou. Kovové cinkání způsobovala uvolněná podkova.

Teď i on spatřil konstábla.

Tvrdě a nenávistně hleděl do tváře svého pronásledovatele.

Chvíli tak stáli.

Pak Cassedy pustil otěže.

Wyatt Earp stál klidně, doširoka rozkročen, ruce zkřížené na prsou.

Cassedy promluvil jako první: „Už seš konečně tady?“ Slova se odrážela od skal. „Jo, Wyatte Earpe. Tady jsme sami! – Dole na Mainstreet v Douglasu bylo moc vočí. Čet sem tu tvojí slátaninu, brácho – a docela jsem se tomu zasmál.“

Wyatt stál bez hnutí.

„Ale vo ten souboj tě nechci připravit, brácho!“ zvolal bandita. „Docela dobrý místo na vyřízení toho čertovskýho případu, co?“

Když dozněla ozvěna, nastalo ticho. Wyatt tam stál jako skála.

A bandita to patřičně okomentoval: „Stojíš tady jako kus ďáblovy věže, konstáble! A tam co stojíš, budeš taky ležet – a ležet, dokud sníh nepokreje tvoje kosti!“

Ticho.

Banditova slova zněla odvážně, ale citlivý sluch v nich rozpoznal strach.

„Tak už konečně něco řekni, brácho!“ dodal Cassedy. „Bude to beztak to poslední, co řekneš. Za měsíc se voctnu dole v Arkansasu, v Howellu, rozumíš, a najdu si tam jednu malou pani Earpovou… Chápeš?“

„Buď zticha!“

Byla to jediná slova, která Wyatt Earp vyslovil. Zasyčela jako kousky olova a zaryla se obrovitému banditovi do hlavy jako velký, hladový hmyz. Provrtala jeho mozkové závity a zcela ho ovládla.

„Bud‘ zticha?“ zopakoval ječivě. „Ty budeš zticha, Wyatte Earpe! A sice hned!“

Pravačka se pohnula ke koltu. A ztuhla.

Muž naproti držel v dlani kolt Buntline a mířil na něj. „Žádný hlouposti, Cassedy! Dej ruce pryč!“ , Bandita váhavě poslechl.

„Pojď blíž, Cassedy! Tvůj kolt ke mně nedostřelí.“ Banditova tvář zezelenala. „Pojď blíž!“ zvolal Wyatt chladně.

Jeho protějšek vykročil. Zvolna, krůček za krůčkem, jako hračka. „Zastav se!“ řekl konstábl, když se bandita dostal na patnáct yardů. Cassedy zastavil.

Wyatt viděl, jak se vrahovy ruce mírně třesou. „Tas, Cassedy!“ sykl.

Bandita stál a nemohl se pohnout.

„Tas!“ Nic.

„Zbabělce!“ křikl Wyatt. „Mohl bych tě táhnout s sebou do Kansasu. Už v Cheyenne by mi za tebe vyplatili odměnu. Ale mě nebaví za sebou tahat na provaze krysu…“

Vtom Cassedy vytáhl kolt, který jednou, dvakrát, třikrát vyštěkl.

Kulky konstábla minuly.

Earpova tvář zůstala chladná.

„Naš souboj, Cassedy! Dobře žes nebyl v Douglasu. Lidi by se ti vysmáli.“ Bandita opět vystřelil.

I čtvrtá kulka zahvízdala mimo cíl a rozpleskla se o skálu.

Konstábl tam stál klidně a neustále se usmíval. Jeho úsměv byl ukončen další ranou z koltu. Ranou, kterou si vrah sám vpálil do srdce. Wyatt hleděl na postavu, která se zapotácela a pak padla k zemi… Souboj u Čertovy věže skončil dřív, než Wyatt čekal. Vrah Silk Cassedy se odsoudil sám.

Všichni ti, které zavraždil, byli pomstěni. Všichni – i malý Kid Sutherland.

Wyatt se sklonil, zvedl úlomek kamene a zamyšleně ho strčil do kapsy. Pak se vrátil ke koni, vyhoupl se na něj a vyrazil směrem na jih.

Na jih.

Byla to dlouhá cesta přes Moorcroft, Douglas až do Cheyenne. Wyatt nechtěl šerifa vidět, ale ten mu vběhl přímo do cesty. „Buďte zdráv, pane Eárpe. Co je s Cassedym?“ Wyatt řekl jen: „Je po smrti.“

„Pak tu zprávu múžu klidně poslat. Mám ji ještě v zásuvce. Pěkný prachy…“ Wyatt ho už neposlouchal.

Před hotelem Commercial seskočil z koně a požádal o poslíčka Sama.

Když ho černoch spatřil, rozzářil se. Wyatt mu hodil dva zlaté dolary. Černoch je šikovně chytil. „To jsou úroky, Sammy! So long!“ Z Cheyenne jel Wyatt přímo na Howell.

Pak konečně, jednoho slunečného pozdního odpoledne, spatřil střechy města. Popohnal plaváka a rozjel se rovnou na Mainstreet, kolem saloonu „U mrtvýho Siouxe“ a šerifova úřadu na náměstí.

Před domem Sutherlandů seskočil z koně, vyhoupl se na verandu, rozrazil dveře a spatřil Willina bratra Daveho.

„Ahoj, Dave…“

Chlapec mu vyšel vstříc a mlčky mu stiskl ruku. „Kde je Willa?“

Dave šel napřed. Vyvedl Wyatta k jeho překvapení ven na ulici, přes stepwalky k saloonu. Když vešli, spatřili starého Sutherlanda u baru. Visel přes pult a opile si prozpěvoval.

Wyatt šel za ním.

Starý muž vykulil oči.

Wyatt se otočil k Davemu. Ale ten zmizel!

„Táto!“ zatřásl Sutherlandem. „Kde je Willa?“

Muž přepadl do strany, najednou napřímil hlavu, potácivě obešel bar, strčil hlavu do výlevky a podíval se na Wyatta. Z tváře mu kapala voda.

„Ty…,“zakoktal. „Ty seš tady?“

„Kde je Willa?“

Vtom přišel hospodský Butch Keaton. Došel k Wyattovi, vzal ho za paži a vyvedl ho ze saloonu na ulici.

Když se Wyatt chtčl ohradit, malý hospodský řekl: „Pojďte, prosím, Wyatte…“

Vedl ho po ulici nahoru na pahorek.

Wyatt se zděsil.

Šli na hřbitov.

Butch ho vedl stezkami mezi hroby. Zastavili se před poměrně čerstvě navršeným hrobem. Stál na něm jednoduchý dřevěný kříž s nápisem:

Willa Earpová

Konstábl sevřel ruce v pěsti a jako omámený zíral na kříž. V uších mu dunělo. Všechno kolem se točilo. Stál tak dlouhé minuty. Malý muž vedle něho řekl: „Byl to tyfus…“ Wyatt konečně pohnul rty: „Kdy?“

„Už skoro před měsícem.“

Pak ještě musela dostat můj dopis, projelo mu hlavou. A na tohle myslel ještě dlouho poté, co opustil hřbitov, potřásl v saloonu rukou zničeného Sutherlanda, zamával barmanovi, naskočil na koně a odjel směrem na východ. \

„Můj dopis ještě dostala…“

Oči měl jako z tvrzeného skla. Bolely, ale slzy z nich netekly. Ještě dostala ten dopis!

Plavý kůň unaveně klusal do odumírajícího večera, nesl jezdec k východu na dlouhé cestě domů do Lamaru v Missouri, kde na něj čekal otec a bratři.