William Mark

Tři unce olova

Tvář měl jako z vosku, skelný pohled - a pískovou košili nasáklou krví. Z očí mu křičela bolest. Ležel ve vysoké trávě. Šedé vlasy se mu v dlouhých pramenech lepily na čelo.

Nalevo od něj se válel tmavý klobouk se širokou krempou, vpravo pak velký revolver s šestihrannou hlavní.

Tak ho tam marshal Wyatt Earp našel.

Zastavil pět yardů před ním a sklouzl ze sedla. Poklekl k němu, věnoval mu zkoumavý pohled a potom mu na prsou roztrhl košili. To, co spatřil, ho donutilo košili rezignovaně složit na ráně.

Ten muž byl ztracen. O tom nemohlo být pochyb.

Několik projektilů, které mu kdosi z bezprostřední blízkosti vpálil do zad, při opouštění těla ošklivě roztrhalo hrudník. Očividně mu zbývalo už jen pár minut života.

Muž z Missouri se vrátil ke koni, vytáhl z brašny láhev whisky a pak dal umírajícímu napít.

Muž chtěl něco říct. Rty se mu zachvěly, ale jenom s největším úsilím se mu podařilo vydat sten.

Wyatt se mu bedlivě zahleděl do očí. „Nic neříkejte. Budu se vás radši ptát. - Byl velkej?”

Umírající přitakal.

„Tmavej?”

„Ne.”

„Takže blonďák?”

Muž v trávě se pokusil přitakat.

„Jel na hnědákovi?”

„Ne.”

„Na ryzákovi?” „Jo.”

„Byl mladej?”

Po určité době se Wyattovi podařilo zjistit, že vrahovi bylo kolem třiceti. „Víte, proč vás napad?” Mužova zakrvácená ruka sjela ke kapse. Wyatt pochopil. Bandita ho tedy okradl. Tiše se ptal dál: „Mám dát někomu vědět?”

Muž byl příliš slabý, než aby Wyattovi mohl prozradit nějaké jméno. Levačkou hmatal kolem pouzdra. Hledal svůj kolt.

Wyatt zatnul zuby. „Já ho najdu, pane, určitě ho dostanu…”

Umírající zvedl ruku, pak mu klesla a hlava sklouzla do strany. Oči slepě hleděly k Pawnee River Mountains. Vrásky v pergamenové tváři jako by se náhle vyhladily.

Marshal do ní chvíli hleděl, pak vstal, sundal ze sedla lopatku a vykopal mrtvému hrob.

Den se blížil ke svému konci.

Wyatt držel svůj černý klobouk v ruce a chvíli postál nad čerstvě navršeným rovem. Potom si došel pro kolt mrtvého muže. Byla to velmi stará, těžká zbraň, v pažbě s vypálenými iniciálami M.W.

Roztočil bubínek a konstatoval, že všechny komory jsou nabité.

Pak kolt pomalu zastrčil vpředu za opasek.

Ještě jeden pohled k hrobu, pak se vyhoupl do sedla a vydal se po vrahově stopě. Zanechali ji po sobě dva koně - i kůň, kterého vrah ukradl přepadenému.

Vrah měl náskok nejméně osmi hodin. Za osm hodin může muž spěchající od místa, na které by nejraději zapomněl, urazit pěknou dálku…

*

Muž z Missouri jel rychle, ale musel konstatovat, že i pronásledovaný musel uhánět s větrem o závod. Stopa byla stále nezřetelnější, a když se setmělo, už ji ani neviděl. Vedla však na severozápad, a tak ani Wyatt neměnil směr.

Když se pak ze šera před ním vynořilo město, ani ho neznal. Bylo tolik podobné většině těch malých městeček na Západě: jedna hlavní ulice, několik bočních, domy jako dřevěné bedny.

Před prvními z nich stála cedule.

Wyatt u ní zapálil sirku.

Keystone.

Jmenovalo se to tu Keystone.

Zhasl plamínek a rozjel se k prvním domům. Většinou byla všude za okny už tma, svítilo se jen ve dvou protilehlých saloonech. Wyatt dojel k jednomu z nich, seskočil z koně, uvázal ho a chystal se vstoupit do začouzené, hustě obsazené místnosti, když vtom se dvířka rozlétla a z nich se vypotácel malý mužík.

Měl drsný vzhled, špičatý nos a vrásčitou tvář.

Zastavil se před Wyattem a zíral na něho jako na obrázek.

„Helou!” pravil pak roztřeseným hlasem.

„Helou. - Kde tady najdu šerifovu úřadovnu?” zjišťoval muž z Missouri. „Že co?”

„Chci mluvit se šerifem.”

„Houby!!” pravil mužík, rozkročil se a zastrčil palce za opasek. „To by mě teda zajímalo, proč chce někdo jako vy mluvit se šerifem! Dejte mi pokoj!” Otočil se a klopýtavě kráčel po verandě pryč od Wyatta.

Vtom se ze saloonu ozval výstřel.

Mužík se otočil a zíral na dveře.

Ty se znovu rozletěly a z místnosti se vyřítil muž. V ruce stále ještě svíral kolt. Jakmile spatřil mužíka, namířil na něj a vystřelil. Kulka však nezasáhla cíl.

Wyattova pěst změnila směr, kterým střelcova ruka namířila,

Muž se otočil, zasupěl a chtěl po Wyattovi vystřelit, ale tvrdý levý hák mu vzal půdu pod nohama.

Dveře saloonu se otevřely a vyšlo několik dalších chlapů.

„Bravo, šerife!” zvolal velký hranatý chlapík s mocným knírem. „Tomu jste to ukázal!”

Malý šerif pohlédl na muže ležícího v bezvědomí na prknech stepwalku a pak zvedl zrak k Wyattovi.

,,Bravo, šerife!” ozývalo se kolem. „Vyřídil jste Kida Collinse!”

Šerif prošel kolem Wyatta a Collinse do saloonu, kde před barem ležel muž se širokou dobrosrdečnou tváří a tmavými vlasy. Vedle klečel bělovlasý doktor.

„Jak to s ním vypadá, doktore?” vyzvídal šerif, který najednou dělal naprosto střízlivý dojem.

Lékař zavrtěl hlavou. „Kulka se mu zřejmě otřela o srdce. Řek bych, že už nemá žádnou šanci.”

Postřelený se v tu chvíli probral. Právě včas, aby zaslechl doktorova poslední slova. Měl hrozný strach.

„Doktore!” vyhrkl zděšeně. „Musíte mě zachránit! Musíte! Myslete na mejch… na mejch… šest…”

„Jo, Tome, máš šest dětí, já vím. Slibuju ti, že na ně budu myslet.”

Muž na verandě mezitím také přišel k sobě. Jedním skokem se octl na nohou. Když zvedl oči, spatřil před sebou muže, který ho před chvílí uzemnil. „Ty zatracenej pse, ty…!”

Wyatt ho chytil za límec a smýkl s ním ke dveřím.

V tu chvíli vycházel ven šerif s doktorem.

„Je mrtvej,” dutě oznámil doktor.

Chvíli bylo ticho.

Pak se muži rozběsnili, začali řvát jeden přes druhého, chytili Collinse a táhli ho ven na ulici. Malý šerif se na ně nečinně díval. Wyatt stál vedle něj. „Vy to chcete připustit?” zeptal se. Ochránce zákona se ohlédl. „Cože?” „To dovolíte, aby ho lynčovali?” „Je to vrah!”

Wyatt se drsně rozesmál. „Well. Tohle rozhodnutí náleží soudci. A vy ho smíte pověsit, ale nejdřív ať ho soudce odsoudí.”

Šerif znovu zastrčil palce za opasek a překvapeně pohlédl na cizince. „Poslouchejte, pane, vy máte zvláštní schopnost motat se do ci-zejch věcí. Poslouchejte, tady jsem šerif já a já určuju, co se bude dít!”

„To vidím.”

„Pane!”

Wyatt na něj však vyjel zostra: „Tak zakročíte konečně už?!” „Zakročit? Jak byste si to představoval?”

„Zastavte ty lidi. Jste šerif. Je vaší povinností zabránit lynčování.”

Šerif ustoupil o krok. Oči měl překvapením rozšířené. „Jo,” řekl pak. „Máte recht, pane. Jsem šerif týdle zatracený díry. Ale chtěl bych vidět někoho, kdo by tudle bandu zastavil, když se rozhodla pověsit vraha!”

Wyatt seskočil z verandy, rozběhl se ke koni, vyhoupl se do sedla, přeřítil se kolem rozvášněné skupinky a pak uprostřed ulice najednou zastavil, otočil koně, postavil ho na zadní a zároveň vypálil do vzduchu dvě rány.

Rozběsněná skupinka se zastavila.

Muži mlčky hleděli na jezdce před sebou.

„Co se děje?” zaduněl hlas kníratého obra. „Z cesty, chlape, nebo…” Wyatt pozvedl oba kolty. Plavák stál jako socha.

„Ten chlap půjde do vězení!” ostře a rozhodně křikl Wyatt. Muži nevěřili vlastním uším.

„Kam že půjde?” vykřikl nějaký mladík a vykročil k marshalovi. „Půjde do vězení!” zopakoval Wyatt. „Vy jste se patrně zbláznil, pane…”

„Bez diskusí,” opáčil Wyatt a kohoutky obou jeho koltů cvakly.

Ale mladík se po Wyattovi vrhl.

Marshal strhl koně vzhůru a nohou útočníka odstrčil. Mladý muž ihned tasil kolt, ale vtom zaduněla rána z Wyattova těžkého koltu značky Buntline a kulka vyrazila mladíkovi zbraň z ruky.

Muži vztekle hulákali.

Wyatt sklouzl ze sedla. „Poslouchejte, chlapi, já jsem Wyatt Earp a…”

„Wyatt Earp!” posměšně vykřikl kníráč. „Jen si toho banditu poslechněte! Že prej Wyatt Earp! Wyatt Earp z Dodge City! Toho já znám…”

„Tak dost! Ten muž patří do vězení. Váš šerif ho bude hlídat a soudce nad ním vyřkne ortel. Soudce a nikdo jinej!!”

Wyatt vykročil k mužům. Jeho krok byl pevný a rozhodný.

Kníratý obr se na něj ihned vrhl, ale dva bleskurychlé direkty ho poslaly k zemi.

Pak se marshal zastavil před ostatními. „Ještě někdo?” zeptal se.

Ne, už se nenašel nikdo, kdo by se chtěl postavit muži, který měl dost odvahy, aby zastavil partu přiopilých, zdivočelých chlapů.

Wyatt chytil zatčeného a táhl ho mezi zírajícími muži přes ulici.

„Šerife!” zvolal pak. „Opakuji svoji otázku! Kde je tady šerifova kancelář?”

Mužík ukázal na jeden z protilehlých domů.

Wyatt tam zatčeného odvedl. „Otevřete jednu celu a zamkněte ho tam.”

Šerif poslechl. I on podlehl tajuplné Wyattově síle. „A tady zůstane, dokud nedorazí soudce!”

„All right,” přitakal šerif a vytáhl ze zásuvky dýmku. „Nemáte chuť na sklenku brandy?” „Ne.”

„Aha. A co bych pro vás teda moh udělat?” „Jmenuju se Wyatt Earp. Já…”

„Jistě. Věřím vám. Kdo jinej v týdle zemi by se odvážil postavit tý hordě tlučhubů a opilců. Jistě! Bylo to skvělý! Do konce života na to nezapomenu!”

„To bych se divil. Při tý vaší zapomnětlivosti…”

„Prosím?”

„Zapomněl jste přece na svoje šerifský povinnosti. Ale to asi bylo tím alkoholem, co?” „Pane Earpe, křivdíte mi…, já piju jenom večer…”

„A to stačí! Šerif je většinou zapotřebí až po setmění. Ve dne bejvaj banditi v klidu.”

Šerif se rozpačitě zašklebil. „Vy netušíte, jaký to tady je. Čert aby tudle práci vzal! Co nejdřív s tím tady praštím…”

„Řek bych, že si to přejete už pěknou řádku let…”

Šerif překvapeně vzhlédl. „Jak to víte, marshale?”

„Nebylo těžký to uhodnout. Ale nenecháte toho, protože potřebujete brandy a na brandy potřebujete peníze a peníze vyděláte jenom toudle hvězdou a tu vám dá zas jenom todle město.”

Šerif si odkašlal a rozpačitě plnil dýmku. „Jo, máte recht, marshale. Nikde jinde by mě za šerifa nechtěli… A nic jinýho neumím.”

„To je teda smutný.”

Wyatt znal poměry. Skoro všude to bylo stejné.

Šedovlasý malý šerif se jmenoval Jim Sutcher. Bylo mu už šedesát. Seděl v křesle za stolem a tupě zíral před sebe.

Wyatt vstal a zapálil si jedno ze svých oblíbených černých viržinek. „Poslouchejte, Sutchere. Ta věc je vyřízená. Chlap sedí za mřížema a soudce se vo něj postará.”

Šerif unaveně přitakal.

Vtom se rozletěly dveře a vstoupil pihovatý dlouhán s vodnatýma očima.

„Šerife!” zvolal. „Je to vopravdu Wyatt Earp?”

Mužík vyskočil a tvář mu znachověla vzteky. „Jo. Je to Wyatt Earp! A jestli mi nevěříš, tak ti vlepím pohlavek, aby se ti rozsvítilo!”

Pihovatý muž se pousmál. „Tak je to all right! Ale vy taky, šerife. Jak jste toho Collinse hned za dveřma saloonu dostal, to se jen tak nevidí!”

Sutcher se nadechoval, že vše uvede na pravou míru, ale Wyatt mu skočil do řeči: „Jo, už.bylo na čase, aby Sutcher zasáh! Uvědomte si, koho v něm máte!”

Sutcher se rozzářil. „Jo!” vyštěkl. „A teď vypadni!”

Dlouhán se otočil na podpatku a byl pryč.

Sutcher začal děkovat, ale Wyatt jen mávl rukou.

„Měl bych jednu otázku, šerife…”

„No?”

„Neviděl jste dneska ve městě muže se dvěma koňma?” „Muže se dvěma koňma? Moment… jo… jestli se nepletu, pak jeden takovej stál dneska vodpoledne na Mainstreet…” „Jak vypadal?”

„Kolem třiceti, blonďák, jel na hnědákovi.”

„Na hnědákovi? Ne na ryzákovi? A co měl na sobě…, zbraně nebo tak?”

Sutcher si posunul klobouk do čela a podrbal si zátylek. „Hm, to je těžký. Zrovna přijel i dostavník… Moc jsem si ho neprohlížel. Ale myslím, že měl šedej klobouk… Jo, a řek bych, že měl nápadně žlutý kožený rukavice… Ale zbraně? Nevím, neviděl jsem…”

„To stačí,” usmál se Wyatt. „Pamatujete si dost… Třeba z vás přece jen jednou eště vyroste pořádnej šerif.”

„Díky, marshale. - Vy toho muže sledujete?”

„Jo. Na prérii zastřelil a oloupil jednoho muže. Ten hnědák patřil zavražděnýmu.”

„Fííí!” hvízdl šerif. „Kdybych to bej val věděl, tak už pěkně dřepěl u mě v cele!” Wyatt přikývl a vykročil ke dveřím. „To už zas chcete jet?” „Musím.”

„Mám něco podniknout? Ve věci muže, kterýho sledujete?”

„Ne. Nic nepodnikejte. Nemůže bejt daleko. Jsem mu v patách.”

Wyatt se rozloučil a odešel. Když venku nasedal na koně, malý šerif Vyběhl ze dveří. „Wyatte! Wyatte! Nevím, jestli vám to bude něco platný, ale eště jsem si vzpomněl na jednu věc: ten chlap měl jenom jeden kolt. U levýho boku a poměrně těžkej, visel mu hodně nízko!”

„Jo, to je dobrej tip, šerife. Díky!” Pak Wyatt pobídl koně a jel.

Neměl v úmyslu město opustit. Zvolna míjel štíty domů a zastavil se před jedním, nad jehož vchodem stálo: Boardinghouse.

Seskočil z koně, uvázal ho a vstoupil do příšeří malé haly. Pod jedněmi dveřmi svítil proužek světla. Wyatt k nim došel a zaklepal.

Otevřela mu nějaká žena.

„Helou, madam, byl by u vás volnej pokoj?”

Žena byla stará a vypadala unaveně. Krátce si hosta změřila a potom přitakala. „Jo, jeden pokoj máme. Ale je venku u stájí.”

Wyatt zavrtěl hlavou. „Ne, díky. Potřebuju dobrej pokoj. Necejtím se dobře.”

„Je mi líto.”

„Škoda. Měl jsem se tady sejít s kámošem.” „U nás?”

„Ne přímo. Tady ve městě. Doufal jsem, že do Keystone dorazím ještě před večerem, ale můj špatnej zdravotní stav mi to nedovolil. Ale možná že tady byl. Měl dva koně…”

„Jo pan Sherman?”

„Jo. Pan Sherman.”

„Aha.” Tvář té ženy se o poznání rozjasnila. „Jistě. Ten dneska přijel. Bydlí na pokoji číslo tři, hned vedle schodiště.”

„Má voba koně u vás ve stáji?”

„Jistě. Ve stáji je místa dost, pane.”

„To mě těší. Tak bych si tam dal i svýho, co říkáte?”

„Jistě, pane. Pak se tady zapište a můj manžel vás pak odvede na pokoj.”

Wyatt přitakal a šel ven.

Heavens, šlo to rychleji, než čekal. Ten chlap musí mít nervy jako špagáty, když si dovolil udělat přestávku přímo ve městě. Wyatt vedl plaváka kolem domu do dvora.

Vrata stáje byla pootevřená. Malá lucernička vrhala slabé světlo do dvora. Wyatt došel k vratům. „Haló!” „Jo?”

Starý muž, potrhaný klobouk a šouravé kroky. Wyatt mu vysvětlil, že si v boardinghousu najal pokoj. „All right, pane. Nechte si tady svýho koně. Starej Tom se vám vo něj postará.” „Jen mu sundám sedlo.” „To udělám…”

„Díky, ale radši sám. Kůň při tom bejvá protivnej.”

„Jo, milej pane, já to s nima umím. Zrovna dneska ráno jsem tady měl jednu takovou protivnou herku. Zlobila jako čert, ale jinak to byl krásnej kůň, to jo. Já jináč ryzáky moc nemusím, ale todle byl pěknej kousek.”

Wyatt přehlédl hřbety koní ve stáji. Nikde žádný ryzák. „A kde je?”

„Jo, zaplaťpámbu už pryč! Eště ve vratech na mě vyhodil kopyta, když jsem se s ním chtěl rozloučit.” „Jeho pán měl eště taky hnědáka, že?” „Jo,” překvapeně vyhrkl stařík. „Vy ho znáte?” „Znám. Jak dlouho je pryč?” „Dlouho ne. Brzy se vrátí.”

„Říkal to?” „Jo, říkal.”

„A kde má hnědáka?” „Toho si taky vzal s sebou.”

Wyatt se vrátil do domu. Bylo to tak, jak předpokládal. Sherman zmizel. I z pokoje si vzal všechny svoje věci. Muselo se stát něco, co mu zkřížilo plány. Ale co? Co to bylo?

Wyatt hovořil s majitelkou i se starým čeledínem tak, jako by Sherman byl skutečně nějaký jeho dávný přítel. Ale nepomohli mu.

Tak se poptával ve městě. A nakonec objevil jednoho starce, který si muže se dvěma koňmi všiml. Odjel chvíli nato, co se Wyatt Earp představil mužům na verandě saloonu.

Wyatt pochopil, proč Sherman zmizel.

Bylo to kvůli němu.

Kvůli marshalovi Earpovi.

Odjel na jih.

Vrahovy úvahy musely být prosté. I jeho reakce byla logická. Prchal. Vracel se zpátky na místo činu. Tedy i Wyatt se pak vracel. Hnal se nocí na jih.

Kolem čtvrté hodiny ráno míjel starou poštovní trasu ze Shieldsu do Gaiden City. Krajina tu byla hustě porostlá a kopcovitá. Vtom nocí zaduněl výstřel z pušky.

Wyatt dostal příšernou ránu do prsou a okamžitě se zřítil ze sedla k zemi. Několikrát se překotil a zůstal ležet v křoví u cesty.

Plavák poplašeně prchal dál, dusal kopyty zem a z nozder mocně odfrkával.

Na opačné straně cesty stál za kmenem stromu muž. Držel v ruce pušku a sledoval jezdce, kterého sestřelil ze sedla a jenž nyní bez hnutí ležel v prachu cesty. Uplynula minuta. Sestřelený muž se nepohnul.

Střelec postavil pušku hlavní na zem a ve tváři se mu rozhostil šeredný úsměv. Dostal ho!

Velkýho marshala z Dodge! Velkýho Wyatta Earpa! Jednou jedinou ranou!

Mrzela ho jenom jedna věc: že se tím nikde nesmí chlubit, protože by ho lidé okamžitě zlynčovali.

Ne, to neudělá.

A ani nepůjde přes cestu na druhou stranu… Cosi v jeho temném nitru mu bránilo jít se podívat mrtvému marshalovi do tváře. Bál se.

Najednou divoce potáhl za otěže a vyrval z křoví oba své koně, naskočil na hnědáka a pobídl ho. „Hej, héééj!” brutálně mu vrazil ostrahy do břicha. Kůň bolestně zařehtal a vyletěl jako střela. Vrah dál prchal nocí.

*

Jim Hogart pospával. To se mu cestou na voze stávalo častěji. Monotónní rachot kol starého rančera nakonec vždycky uspal.

Vedle něj sedělo na kozlíku černovlasé děvče a sledovalo tanec kožených řemenů na zádech koní.

Oba ryzáci trpělivě dusali prach cesty.

Vtom dívka spatřila nějakého koně. Stál od nich na pětadvacet yardů daleko. Byl to nádherný kůň. A měl sedlo. Před ním ležel na zemi muž. „Tati!” strčila Dita do spícího otce. Hogart se okamžitě probudil. „Tati! Kůň! A před ním nějakej muž!” Rančer se vzepřel a zabral za otěže. Koně se rychle zastavili. Poodjeli kousek stranou a Hogart s dcerou slezli na zem. Kůň zařehtal, když je spatřil.

„Vodveď ho kousek stranou,” přikázal rančer dceři a dívka poslechla.

Hogart poklekl k ležícímu a pohlédl mu do tváře. Dita stála s koněm opodál. „Je mrtvej, tati?” „Jo.”

Úzký pramínek krve, který se muži na zemi táhl z koutku úst, byl zaschlý. Tvář měl strnulou. Hogart vstal a otočil se k dívce. „Zastřelili ho.” Dita suše polkla.

„Podívej!” ukázal na muže na zemi. „Vlevo na prsou má ránu.”

Vtom dívka zděšeně vykřikla.

„Tati!”

Hogart se pohledem vrátil ke zdánlivě mrtvému.

„Pohnul se!”

Rančera z toho až zamrazilo. „Dívej! Zase! Pohnul se!”

Dívka překonala veškerý děs, přiběhla k ležícímu a klekla si k němu. „Ještě žije!”

Hogart utíkal k vozu pro láhev brandy. „Zvedni mu hlavu, třeba mu to pomůže!”

Brandy vtékala mezi mužovy rty. Rančer s dcerou ho napjatě pozorovali.

Vtom muž pootevřel oči. A za okamžik byly dokořán. Hogart muže chytil za ramena a zatřásl jím. „Pane! Pane!!” „Takhle ne, tati!” poprosila dívka a muže ještě více zvedla. Hogart mu rozepnul košili a sáhl na hruď.

„He?”

Dita se na otce tázavě zahleděla.

„Heavens! Co to je?”

Nikde žádná rána. Jenom veliká podlitina.

Bleskurychle mu prohledal kapsy… a překvapeně nahmatal velkou plechovou hvězdu. „Marshal - Dodge City,” četl překvapeně. „On je to marshal!” vykřikla Dita.

„Marshal z Dodge?” uvažoval rančer. „Tak to teda musí bejt… Wyatt Earp! Bože, todle je Wyatt Earp!”

Dívka si prohlížela hvězdu. „Myslíš, že ho to zachránilo před smrtí? Že ta hvězda zachytila kulku?”

„Jo…, je to tak…”

Rančer si pak prohlížel Wyattovu hlavu. Kromě nějakých podlitin nic nenašel. Muž se ale pořád ještě nevzpamatovával. „Asi je v hlubokým bezvědomí. Musíme ho vzít s sebou.” „Jistě.”

Za pomoci dcery rančer položil těžkého muže na vůz. Dita zůstala u něj.

Po hodině se za hřebenem kopců vynořily střechy jejich domova. Když vjeli na dvůr, přikulhal k nim starý kovboj a chtěl vypřahat. „Pomoz nám s tím mužem,” řekl rančer.

Starý kovboj přešel dozadu za vůz a podíval se, koho má rančer na mysli. Pak překvapeně vyhrkl: „All devils! To je přece Wyatt Earp!”

„Ty ho znáš?”

„Jo. Před pár letama jsem ho viděl ve Wichitě. Tenkrát bojoval s bandou Mannena Clementse. Tuhle tvář nikdy nezapomenu. Je to Wyatt Earp, jako že se Jeff Corner jmenuju!”

Pak marshala odnesli do domu, a když ho uložili na postel, zůstala u něj Dita.

Muž z Missouri zanedlouho opět otevřel oči, a když spatřil mladou dívku, usmál se na ni. „Pane Earpe!”

Snažil se něco říct, ale nešlo to.

„Nic neříkejte. Našli jsme vás venku u starý poštovní cesty. Jste na ranči mýho táty, rančera Hogarta.” Wyatt jí nadále upřeně hleděl do očí. Ale dlouho to nevydržel. Za chvíli opět spal.

*

„Vzadu na hlavě má hroznou bouli,” řekl Hogart. „Musíme poslat pro doktora.”

Jo, doktor. To byl pro Hogartův ranč docela problém. Nejbližší bydlel v Keystone, a to byla pěkná dálka. „Nemohl by mu pomoct Dakota Jim?” navrhovala Dita. Rančer pokrčil rameny. „Já nevím. Pošli mi sem Grega.” O pár minut později se u lůžka nemocného objevil opálený čahoun. „Gregu, zajeď na pastviny a přivez sem Dakotu Jima.” „All right, šéfe.” Za tři hodiny byli zpátky.

Spolu s Gregem přijel na neosedlaném koni starý Indián. Měl do-bronzova opálenou, vrásčitou tvář, oči jako uhlíky a sněhobílé vlasy. Před domem seskočil z koně jako mladík a rychle kráčel do domu. Otevřela mu Dita.

Indián krátce kývl na pozdrav a vstoupil. Hogart ho zavedl k nemocnému.

Indián si přisedl, poslechl si marshalův dech a přiložil mu ruku na čelo. Potom mu zvedl oční víčko a pustil ho. Jeho pergamenová tvář se ani nehnula. Dita stála těsně za otcem. „Takže?” zeptal se rančer.

Indián vstal a otočil se. „Tenhle muž má silný otřes mozku.”

„Sestřelili ho z koně,” řekl rančer.

Indián se podmračil. „Ale nemá žádnou ránu.”

„Ne. Kulku odrazil kov v jeho kapse.”

Indián rozepnul Wyattovi košili a prohlédl si jeho hruď.

„Potřebuje klid,” řekl.

Rančer přitakal. „Jinak se nedá nic jinýho dělat?”

„Pokusím se mu pomoci,” řekl Indián, otočil se, vyšel ven přes dvůr a do ubytovny mužstva.

Po čtvrthodině se vrátil. V ruce držel několik suchých listů. Poprosil Ditu o horkou vodu a tou pak listy spařil.

Potom dal muži z Missouri napít toho zvláštního čaje.

Večer se Dakota Jim ještě jednou k lůžku nemocného vrátil. Když opouštěl pokoj, u dveří narazil na Ditu.

Tázavě na něho hleděla.

Indián přitakal. „Jděte k němu, slečno. Vaši tvář určitě uvidí raději než moji.” „Uvidí - copak je vzhůru?” Indián byl už u dveří na dvůr.

Vešla. Stála tam několik vteřin a rozkoukávala se ve tmě. „Slečno…,” ozvalo se.

Dita přistoupila k lůžku a sepjala ruce. „Zaplať Bůh! Už můžete mluvit!”

Vzala marshala za ruku a chvilku si povídali. Sdělila mu, kdo jsou a kde jsou, a Wyatt potom znovu usnul. Úplně jí to sevřelo srdce, když ucítila, jak jí pevněji stiskl dlaň.

Wyatt se probudil až ráno. Okamžitě se pokoušel vstát, ale ostrá bolest v zátylku ho donutila ještě ležet.

Vstoupil rančer. „Dobrý jitro, pane Earpe. Mám radost, že je vám už líp.”

„Jo,” zasténal marshal. „Díky vašemu medicinmanovi…”

*

Uplynuly téměř dva týdny, než Wyatt vstal. Rančer s dcerou pak překvapeně zjišťovali, kam zmizel z postele.

Dita běžela na dvůr. „Jeffe, viděls někde pana Earpa?”

„Jo, je támhle v corralu a hledá svýho koně!”

Už se vracel. Už vůbec ničím nepřipomínal někoho, kdo prodělal těžké zranění. Zpříma kráčel přes dvůr k rančerovu domu.

Dita stála na verandě, na sobě měla světle modré letní šaty. Wyatt se před ní zastavil a pohlédl jí do očí.

Už v životě viděl spoustu krásných žen, ale tahle z nich byla nej-krásnější. V očích měla tolik dobroty a lásky, že od ní nemohl odtrhnout zrak.

Konečně sundal klobouk z hlavy a řekl: „Slečno Dito, rád bych vám za všecko poděkoval. Vůbec netuším, jak vám to vrátím.” „Není nic, co byste nám měl vracet, pane Earpe.”

*

Dita, rančer a Wyatt seděli u společného oběda. Nakonec marshal sdělil, že musí příští den konečně vyrazit.

Hogart se zamračil. „Už zejtra? Vyloučeno! Nejdřív se pořádně vy-kurýrujte!”

„Už jsem v pořádku,” odporoval marshal.

„Ale dyť jste teprve dneska vstal!”

Wyatt se tajuplně usmál. „Vážně si myslíte, že bych moh tak dobře chodit, kdyby mi ještě něco bylo?” „No jo… Koneckonců jste přece Wyatt Earp, že jo…” „No a?”

„Vy jste určitě tvrdá nátura, pane…”

Wyatt zavrtěl hlavou. „Ani ne, příteli. Už několik nocí jsem chodil po pokoji a trénoval to…” „Proč proboha v noci?”

„Protože kovbojům jsou pajdavý k smíchu,” řekl a krátce pohlédl na Ditu. A ta ihned pochopila, proč své tréninky chůze tajil. To kvůli ní, to před ní se chtěl objevit už jako úplně zdravý muž.

„Do Dodge je to eště pěkná dálka, pane Earpe…,” namítal znovu rančer.

„Nemíním jet do Dodge.”

„Ale, copak?”

Do této chvíle ještě nepadlo o Wyattově nehodě jediné slovo. „Přepadli mě na starý cestě Overlandu. Vystřelil na mě muž, kterýho jsem pronásledoval.” Dívčina tvář zvážněla. „Byl to… bandita?”

Hogart přejel dlaní přes stůl. „Jo, asi byl, jinak by po něm marshal nešel, děvče.” „Co provedl?”

„Je to vrah.”

Dívka sklonila hlavu.

„V životě vlastně neviděla víc než jenom náš ranč,” omlouval ji rančer.

Wyatt vstal. „Bohužel je v týdle zemi jen málo klidnejch končin, jako je ta vaše.”

Večer strávil mezi kovboji a poslechl si jejich místní historky. Dita stála celou dobu za oknem haly a pozorovala ho… Ne, dosud ještě nepotkala muže, který by se jí líbil.

Až teď.

Její otec si toho s bolestí v srdci všiml. S bolestí proto, že si plně uvědomoval, že muž jako Wyatt Earp těžko asi žije sám. Muž jako Earp nemohl chtít jeho dceru… Ale nakonec přece jen za Ditou přišel a navrhoval jí, aby s ním za Earpem šla, že by si třeba mohli zahrát poker.

„Ne, tati, prosím, dnes ne.”

Hogart přitakal. „Jak chceš. Je deset. Tak si půjdu lehnout. Dobrou noc.” „Dobrou noc, tati.”

Rančer odešel po rozvrzaných schodech nahoru. Dívka ho už chtěla následovat, když vtom se ve dveřích objevila marshalova silueta. „Slečno Dito.” „Ano - ?” vyhrkla dívka.

„Chtěl jsem se vás na něco zeptat. Až se budu vracet, směl bych se u vás zastavit, než budu pokračovat do Dodge?”

„Ano!!” odpověděla tak rychle, že se za to vzápětí zastyděla, otočila se, prchla po schodech nahoru do svého pokoje, zabouchla za sebou dveře a opřela se o ně zády.

Rančer, který ještě Wyattova slova zaslechl, pochopil, že plamínek, který Wyatt zapálil v srdci jeho dcery, jen tak nepohasne.

Šerif Sutcher nevěřil vlastním očím, když ve dveřích úřadovny najednou stál Wyatt Earp. „Pane Earpe!”

„Jo - šlo to všecko nějak moc rychle.” „Už jste ho dostal?”

„Bohužel ne,” odvětil Wyatt. „Zato von doslal mě,” dodal a podal šerifovi krátkou zprávu.

Sutcher mu mlčky naslouchal. Pak vytáhl z kapsy dýmku a řekl: „Takže vy jste byl u Hogarta. Hm, líp jste dopadnout ani nemoh. Jsou to milí lidi. Znal jsem jeho ženu, byla to zlatá ženská…”

Pak Sutcher vystavil na Shermana zatykač a poslal své dva mladé spolupracovníky, aby se pokusili zjistit, jestli se Sherman nezdržuje ve městě.

I Wyatt osobně projel několik nájemních stájí, hotelů a nocleháren. Ale marně. Po Shermanovi se země slehla.

Wyatt snad ani nečekal, že by se vrah vrátil do města, měl koneckonců pádné důvody se Keystonu vyhýbat, protože marshal o něm se šerifem mluvil ještě předtím, než Sherman marshala přepadl.

Brzy ráno příštího dne Wyatt pokračoval v cestě. Namířil si to ke Smoky Hill Riveru, protože se domníval, že Sherman znovu pojede svým starým směrem.

Dopoledne se zastavil v malé osadě. Dopřál si tam oběd a pohovořil s místními usedlíky.

Ne, nikdo tam v poslední době neviděl muže se dvěma koňmi, ani nikoho na ryzákovi.

Wyatt však dál pokračoval započatým směrem.

Večer se ubytoval ve městě jménem Hatch.

Když ustájil koně a odemkl si pokoj, vyšel na balkon a pozoroval ulici.

Ve městě se vcelku nic nedělo. Dveře saloonu se za celou dobu otevřely jenom jednou, když z nich vyšel nějaký hranatý chlapík. Wyatt se znovu opásal nábojovým pásem a sešel dolů. Pomalu přecházel ulici.

Před saloonem se zastavil a podíval se přes dveře dovnitř.

0 bar se tam opírali tři muži. Vpředu u zeleně potaženého stolu hráli další čtyři muži karty a v koutě seděli dva starci.

V zrcadle nad barem se groteskně odrážela barmanova holá lebka. Wyatt vstoupil a loudavě se blížil k nálevnímu pultu. Ti tři muži u baru se po něm ohlédli. Wyatt spatřil tři velice výrazné šibeniční tváře.

Hostinský měl tři brady a břicho, které mu nedovolovalo zcela přistoupit k pultu.

I u pokerového stolu zvedli hráči hlavy. Ale cizince neshledali natolik zajímavým, aby kvůli němu přerušili hru.

Wyatt se zastavil u baru a objednal si brandy, přestože ten nápoj nemohl vystát. Pokud nechtěl vypadat nápadně, nic jiného mu nezbývalo.

Zasunul si do zubů viržinko a zapálil si. Zády se přitom opřel o bar.

Teprve pak spatřil muže, sedícího vlevo vedle vchodu.

Bylo mu snad pětadvacet, mocná hlava seděla zdánlivě přímo na ramenou, tvář měl zarudlou a oči poměrně daleko od sebe. Nos malý a široký, ústa tvrdá a úzká, bradu předsunutou.

Na sobě měl modrobíle kostkovanou košili a barevnou vestu.

Ruce podobající se lopatám svíraly sklenku whisky.

Ten muž taky zvedl hlavu.

Pohlédl na Wyatta, prohlížel si ho od hlavy k patě - a zarazil se na koltu mrtvého muže, který měl Wyatt zasunut vpředu za opaskem. Mohutný muž vstal a vykročil k Wyattovi.

Zastavil se dva yardy od něj, vrazil ruce v bok a zeptal se: „Jak jste se dostal k tomudle koltu?” Wyatt dělal, jako že neslyší.

„Hej, chlape! Chci vědět, jak jste se dostal k tomudletomu koltu!”

Muž z Missouri si prohlížel nehty na rukou a pak si smetl z klopy saka neviditelné smítko.

Obr sklonil hlavu a zavrčel: „Poslouchej, hochu. Já jsem Bill Dun-cer. Jestli ti to nic neříká, tak jsem ten největší buchar v celým údolí. A máme největší pilu široko daleko!”

Wyatt se zaklonil a posunul si viržinko z jednoho koutku úst do druhého. Obrovitému chlapovi zatím nevěnoval ještě ani pohled.

U pokerového stolu ztichli.

I ti dva staříci v temném koutě umlkli.

Duncer vykročil. Udělal ještě dva kroky.

Pravačkou sjel ke koltu za Wyattovým opaskem…

A ozval se ostrý výkřik.

Duncer se zapotácel a udělal pár kroků dozadu.

Úder, který chytil hranou ruky do krku, musel hrozně bolet.

Duncerova levačka sjela ke koltu. Ale ještě ho neměl ani zpola venku, když už musel koukat do hlavně velkého koltu značky Buntline.

„Damned! Takže pistolník!” sykl Duncer. „Špinavěj střelec. To jsem si moh myslet.”

„Poslouchejte, pane Duncere, já vydržím spoustu legrace. Dokonce i nesmyslný legrace - co po mně vlastně chcete?”

„Seš pistolník, hochu. To mi stačí!” řekl Duncer, pustil kolt, praštil pravou pěstí do otevřené levé dlaně a zamračeně se obrátil ke dveřím.

„Doufám, že jste zaplatil, pane Duncere!” volal za ním Wyatt, aby šťouchl do vosího hnízda.

Povedlo se.

Duncer se otočil a s výkřikem zlosti na rtech vyrazil na muže z Missouri. Měl sto chutí ho zadupat do země.

Ale Wyatt na poslední chvíli uskočil, podrazil mu nohy a Duncer se praštil hlavou o stěnu tak silně, že omámen klesl na kolena.

Ale měl palici tvrdou jako kámen. Okamžitě vstal a znovu vyrazil.

A Wyatt mu znovu podrazil nohy.

Duncan zařval, znovu vyskočil, ale jeho pravý direkt marně hledal protivníkovu hlavu. Pod ní však vylétl tvrdý levý hák a zasáhl podpaží.

Duncan zařval jako býk.

Pravá ruka mu bimbala při těle a nebyl schopen s ní hnout. „Ty zatracenej skunku - já tě…”

Wyatt teprve pak vyndal doutník z úst a řekl: „Klid, brachu, klid. Mám tady eště brandy a doutník bych taky rád dokouřil…”

Duncer ničemu nerozuměl. Pak se ale jeho brutální tvář rozjasnila. „Už to chápu! Ty seš blázen! Ty seš na hlavu! Jinak by sis v životě netrouf na Billa Duncera, na největšího buchara v okolí!… Ale teď už mi řekni, vodkaď máš ten kolt!!”

Wyatt se pohodlně opřel o bar. „No, neměl jsem v úmyslu si s tebou povídat, ale vypadá to, že budu muset.”

„Kdes sebral ten kolt?!”

„Myslíš tuhle zbraň?” zeptal se Wyatt, vzal šestihrannou hlaveň koltu do ruky a ukázal Duncerovi vypálené iniciály. Nenápadně přitom sledoval výraz muže ze zdejší pily.

Ten po chvíli tiše pravil: „Ne… ne, to není von. To není jeho…”

„Čí?”

Duncer se rozhlížel po saloonu. „Myslel jsem, že… že je to kolt mýho bratra. Víte přece, že ho loni někdo přepad v horách, že jo, Joe?”

Opuchlý barman úporně přitakával. „Jo jasně, byl přepadenej, vo-brali ho tenkrát vo všechno, sebrali mu i kolt…” Duncer měl najednou velice naspěch.

Wyatt za ním zamyšleně hleděl a schoval kolt zpátky za opasek. Dvířka se pak za Duncerem zavřela.

Wyatt do sebe obrátil brandy, hodil na bar minci a nahlas se barmana zeptal, jestli je ve městě ještě nějaký jiný saloon, kde by bylo víc zábavy.

„Hm - jestli hledáte rozruch, musíte vo kus dál za kovárnu. Do Johnnyho baru. Tam je toudle dobou veselo.” „Allright!”

Wyatt se vyloudal na ulici.

Z verandy pak sledoval nějakého jezdce, uhánějícího pryč z města.

Vrátil se do dvora hotelu. Malý černoch tam obstarával koně.

„Máš připravenýho nějakýho osedlanýho koně, Johnny?”

„Jo, šéf se právě vrátil od řeky. Má tam kousek země, chce chovat ovce. Jeho hnědák má na sobě eště sedlo.”

„Ber!” řekl Wyatt a vtiskl mu do ruky peníz. „Rychle, vyveď ho na dvůr.”

Chlapec se otočil a utíkal do stáje. V okamžení přivedl koně. Wyatt se na něj vyhoupl. „Brzy se vrátím.” „Ale - “

„Neboj se, neukradnu ho. A i kdyby, zůstal by ti ve stáji ten můj -je mnohem lepší.” Chlapec se zeširoka zašklebil. „Znáš Duncerovu pilu?”

„Jistě. Je nahoře na svazích. Proč se ptáte? Chcete tam jet?” „Ještě nevím.”

„Nemůžete zabloudit. Sotva vyjedete z města tímhle směrem, uvidíte pod kopcema světlo. Tam to je. Ale, pane - ” „Copak?”

„Jestli máte nějaký kšefty s Duncerovejma, pak radši počkejte, až bude ráno.” „Proč?”

„Nejsou to příjemný lidi. Když se jim někdo nelíbí, uměj bejt pěkně kousavý.”

„To jim nemůžu zazlívat. Asi maj nějaký špatný zkušenosti.” „Možná.”

Wyatt vzal do rukou otěže a vyrazil ze dvora.

Na pile se ještě pracovalo (tenkrát se v Americe pracovalo často až do půlnoci). Tmu na dvoře osvětlovaly tři velké louče a vrhaly strašidelné stíny na domy a pobíhající dělníky.

Wyatt dojel až k vysokému dřevěnému plotu a přivázal koně. Potom obešel palisádu směrem k vratům. Vpředu u hlavní brány muži nakládali na vůz prkna. Wyatt si prohlížel prostranství.

Pokud by se mu podařilo dojít k hromadě beden uprostřed dvora, pak už by se nepozorovaně dostal až do obytného domu. Měl běžet? Ne. Normálně vykročil a zvolna kráčel k bednám. Nikdo si ho ani nevšiml. Došel až k bočním domovním dveřím. Byly zamčené.

Wyatt se rozhlédl a pak do nich kopl. Povolily.

Octl se ve tmě. Sunul se při stěně dovnitř do domu. Vtom se zarazil. Vzadu v hale někdo byl. Wyatt sklouzl k podlaze a přitiskl se do kouta. Minul ho stín obrovitého muže, který těžkými kroky prošel chodbou ven na dvůr. Wyatt zůstal ještě chvíli při zemi a naslouchal. Muž za sebou zabouchl. Vtom zaslechl rozhovor dvou mužů. Jedním z nich byl Bill Duncer.

Wyatt se sunul dál, až ke dveřím, od kterých hlasy přicházely. Nyní už rozuměl každému slovu.

„…když ti řeknu, že to byl Mikův revolver, tak mi věř. Ten bych poznal se zavřenejma vočima!”

„Ale to je přece vyloučený!”

„Jak to?”

„Jak by se ten chlap dostal k Mikovu koltu?” „To se mě neptej.”

Chvíli bylo ticho a pak se druhý hlas zeptal: „Jak ten chlap vypadal?”

„Hm - vysokej, ramenatej, úzkej v bocích, černý šaty, černej klobouk, černý vlasy. Vypadá na vobouručáka.”

„Protože nosí dva kolty?” zeptal se ten druhý. „Člověče, nebuď směšnej. Většina chlápků se zkříženejma pásama jenom blufuje…”

„Neměl zkřížený pásy,” přerušil ho Duncer.

„Well, to je jedno. Můžeš se spolehnout, že většina chlápků, co má dva kolty, stejně umí jenom s jedním. Už jsem to zažil stokrát.”

„Hm…, já ti nevím…”

„Nesmíš soudit podle vzhledu. Pomysli na Eda Hamiltona. Když stál na Mainstreet proti Jabu Malcolmovi, vypadal jako Wyatt Earp, ale nestačil nakonec ani tasit.”

„All right, Tede, ale tys toho chlápka neviděl. Měl zatraceně studený voči. Takový já znám… A to ses s ním nepral…”

Ten druhý byl tedy Ted Duncer, Billův bratr.

„Von tě snad zbil?”

Bill mlčel.

„Cože? Von tě zbil a tys ho nechal bejt?!” řekl Ted a rozchechtal se. „Existuje přece spousta triků, jak tydle hochy vyřídit!” „A jaký asi?” „Třeba s koltem.”

„Jo, to jsem taky zkusil. Ale nevyšlo mi to. Ani jsem ho nevytáh a už na mě mířil.” „Cože?” „Jo!”

„To snad není pravda!”

„Je. Zeptej se Joea Sommerse, Wima Higha a dalších.” „Dalších? Ty blbče! Zvostudils celou rodinu!” „Přestaň! Říkám ti: až toho chlápka uvidíš, budeš mluvit jinak!” „Je to snad pistolník?” „No jistě. Viděl jsem mu to ve tváři.” „A?”

„Ztuhla mi krev, brácho - můžu ti říct, že jsem byl celej šťastnej, že jsem vypad.”

Chvíli bylo ticho, pak se něco rozbilo o stěnu. Zřejmě židle. Ted Duncer zaklel. „Goddam, to nám eště scházelo. Mike si teda najal pistolníka.” Znovu ticho.

„Myslíš, že už byl u Pollocka?” „To netuším.”

„Tak se tam každopádně brzy objeví. Vo tom není žádnejch pochyb. Bille, ten zatracenej polykač prachu snad nedá nikdy pokoj.”

„Právě proto jsem si toho pistolníka chtěl prohlídnout. Votočil se ke mně tak, abych ten kolt dobře viděl.”

„No jistě. A ty mu sedneš na lep, ty troubo. Kolikrát jsem ti říkal, že máš nejdřív přemejšlet, než se ti zatmí před vočima… Víš co, já si zajedu do města a podívám se na to sám…”

A protože se ke dveřím rychle blížily kroky, měl Wyatt nejvyšší čas, aby se zase ztratil. Po špičkách prchal pryč z domu. Přitiskl se znovu ke stěně, takže nemohl vidět muže, který vyšel na dvůr. Jenom slyšel jeho hlas.

„Koukejte sebou hnout, lenoši; ať je ten vůz už konečně naloženej! Čekaj na něj v Russel Springsu!”

Dveře se zas zabouchly.

„Co bude s Pollockem?” volal Bill.

„Co by s ním mělo bejt?”

„Pošleš mu zprávu?”

Ted se zastavil. „Hele, ty ses snad zbláznil, ne?” Dveře ze dvora se otevřely. Vstoupil starší muž, ten, co byl před chvílí venku. „S tím vozem to jde pomalu… Tede, postarej se vo to!” „Já musím do města. Ať je popožene Bill.”

„Bill ne! Ty musíš!!” ostře namítal starší muž a kopl do dveří, až zacinkalo sklo.

Pak se ozvaly Tedovy kroky. Zastavily se u toho muže. Chvíli bylo ticho.

„Poslouchej, táto. Je nejvyšší čas, abys volil jinej tón, když se mnou mluvíš. Dělám tady skoro všechnu práci, udržuju podnik v pořádku, a zakazuju ti…”

Plesk!

Starý Duncer uštědřil synovi pohlavek.

Ted zaklel a ránu vrátil. Jednou, dvakrát, třikrát.

Pěstí.

Starý muž přepadl přes stůl a zřítil se k zemi. Zůstal ležet bez hnutí. Dveře se rozletěly a do chodby vpadl Bill. „Tede!” vykřikl. „Ty jsi zešílel!”

Rozběhl se za otcem, ale Ted ho chytil za šos a zastavil ho.

Přitom se natočil tak, že mu Wyatt konečně viděl do tváře: Ted byl jenom středně velký, podsaditý muž s tváří jako z mramoru. V očích se mu blýskalo, když třepal bratrem.

„Ty si toho nevšímej, jasný?!” vykřikl a Billa odstrčil. „Praštil mě. S tím je teď konec. Třicet let rozdával facky, když mu něco nesedělo. S tím je konec!”

„Teď si na něj troufneš, když je mu pětašedesát, co!” ozval se nahoře ze schodiště ženský hlas. Wyatt ze svého úkrytu viděl siluetu mladé ženy. Byla štíhlá a měla stejně hrdé držení těla jako Ted. I ona měla neobvykle bledou tvář. Byla však krásná, měla plná ústa a pěkný, rovný nos. Obličej byl zarámován v bohatých, temně rezavých vlasech.

Pomalu a vzpřímeně kráčela k Tedu Duncerovi. „Seš mizera!”

Odsunula ho stranou a poklekla ke starému muži. Právě se vzpamatovával.

Ted pohrdavě sledoval scénu, pak se otočil na Billa a sykl: „Zmiz na dvůr! Postarej se, ať je vůz sakra už naloženej!” Pak se otočil a cinkaje ostruhami odcházel. Wyatt je všechny pozoroval z temného zákoutí. Nejnebezpečnějšího z nich nyní už znal. Co měli Duncerové společného s tím mrtvým v prérii? Jmenoval se tedy Mike Ward. Oba Duncerové jeho kolt dobře poznali. Ale kdo byl Pollock?

Mladá žena pomohla starému Duncerovi, aby se posadil. „Máš bolesti, tati?” „Ne,” odvětil starý muž. „Žádný bolesti.”

„Bille, pomoz mu na nohy a vodveď ho do pokoje,” požádala Billa stejným velkopanským tónem, jaký používal i Ted.

„Slečno Ann!” zavřeštěl nějaký ženský hlas. „Slečno Ann!!”

Ann Duncerová neodpovídala. Zahleděla se na otce a řekla: „Neboj se, tati. Nebude se to opakovat. To ho dřív zastřelím!”

Muž vstal, opřel se o Billa a povzdechl si. „To jsme to dopracovali…”

„My?!” ostře namítala dívka. „Myslíš snad jeho!! Ale je to tvoje vina. Tvoje! Co je maminka po smrti, byl pro tebe vším! Dávals mu přednost před náma. Vždycky a všude! Všecko směl! A teď ti za to děkuje!”

Starý muž pohodil hlavou. „Buď ticho! Postarej se radši vo tu ženskou. Tady to teda vypadá… Hala je špinavá jako prase! A tady má stát petrolejka! Kde je? Kde trčí Myra a Peggy, ta stará čarodějnice?!”

Ann se odvrátila.

Wyatt využil příležitost, přiskočil ke dveřím a vyklouzl ven na dvůr.

Opatrně, nikým nespatřen, došel až k bráně a ven ke svému koni. Když už byl dost daleko od domu, zaslechl od brány hlasy. Jeden z nich patřil Tedovi. Takže ještě neodjel. Wyatt strhl koně a rozjel se na západ. Pak se zastavil a naslouchal.

Ted Duncer jel zhruba sto padesát yardů východně od něj směrem k městu.

Wyatt ho pomalu následoval. Dal si na čas, než dorazil do dvora boardinghousu.

U brány na něj čekal černošský chlapec. „Zaplaťpámbu, že jste tady, pane,” oddechl si. „Proč? Šéf potřeboval koně?” „To ne, ale před chvílí vás tu hledal Ted Duncer.” „Ted Duncer?”

„Jo. A já jsem věděl, že jste jel na pilu, tak jsem mu to řek…,” polkl chlapec. „To jsem neměl, co?” „Jo,” odpověděl Wyatt. „Pověz mi, co přesnější mu pověděl.” Chlapec přiznal barvu: „Řek jsem mu, že jste jel nahoru na pilu.”

„A?”

„Byl z toho celej vedle. Pak mi dal… dal mi…” „Co ti dal?”

Chlapec sklonil hlavu. „Dal mi facku!” „A proč?”

„Říkal, že jsem malej černej mizera a lhář. Přitom jsem mu pověděl pravdu.”

Wyatt vytáhl z kapsy stříbrnou minci a vtiskl ji klukovi do dlaně. „Tak, a teď dávej pořádnej pozor, chlapče. Vždycky říkej lidem pravdu. Budou mezi nima takový, který ji nechtěj slyšet, protože ji nemaj rádi. Ale vždycky je lepší nelhat. Sám vidíš: zejtra si za tydle peníze koupíš něco sladkýho a na facku zapomeneš.”

Wyatt slezl z koně a loudal se k domu.

Majitel boardinghousu mu šel vstříc a přehnaně přívětivě ho vítal. „Směl bych vám dát připravit večeři, pane? Je sice pozdě, ale mám v kuchyni lidi, protože zejtra jsou tady ve městě oslavy!”

„Opravdu?”

„Jo. Žije tady pár starců, který tvrděj, že zejtra to bude padesát let, co dole u řeky porazili Čejeny. Možná lžou, ale nám je to jedno. Hlavně že bude veselo! Zůstanete tu zítra, že?”

„Myslím, že ne.”

„No, něco takovýho si nesmíte nechat ujít. Bude se tancovat, starosta dává nějaký sudy s pivem, a mimochodem - ve městě je pár moc pěknejch děvčat!”

Wyattovi se ten úlisný muž nelíbil. Ostře odvětil: „Jo, já vím.”

„Už jste nějaký viděl?”

„Ale jo, třeba Ann Duncerovou.” Majitelem boardinghousu to trhlo. Rána sedla.

Ted Duncer měl tedy ve městě přátele. Ale dostat něco z majitele ubytovny bylo asi nemožné. Duncer ho buď podplatil, anebo si ho nějak zavázal. Koneckonců při Tedově povaze nebylo vyloučeno, že tu drží pár lidí pěkně zkrátka.

Takže se Wyatt musel spokojit s tím, co věděl od malého čeledína.

Ted Duncer se v Sommerově saloonu dozvěděl, kde se cizinec ubytoval, ale víc se toho už dozvědět nemohl, protože se Wyatt ještě nezapsal do knihy hostů.

Wyatt si zrovna odkládal nábojový pás, když někdo zaklepal na dveře. Rychle se znovu opásal. „Dále!”

Dveře se otevřely a v nich onen podlézavý majitel. „Nesu knihu hostů, pane. Je to tady zvykem.”

„Vím. Nechtejí tady, zapíšu se.”

„Ale eště dneska?”

„Copak, připadám vám snad podezřelej?”

Muž zrozpačitěl. „To určitě ne, pane. Jde jenom vo to, že šerif v noci objíždí všechny podniky a kouká do knih hostů. Už tak chytil pěknejch pár lumpů.”

„Aha, tak je to tedy… No tak mi to dejte.”

Měl se podepsat vlastním jménem? To by byla nebetyčná hloupost. Teď, když věděl, že hostinský táhne s Duncerem za jeden provaz. Ne, bylo by hloupé nalévat mu čistého vína.

Chvíli přemýšlel a pak se podepsal jako John H. Holliday.

Musel se tomu nápadu zasmát. S přívětivým úsměvem pak hostinského propustil.

Ten se také usmíval, podržel si dveře - a rychle nakoukl do knihy. Úsměv mu ve tváři zamrzl. „Holliday?” vyhrkl polohlasem. „Jo, nelíbí se vám to jméno?”

„Ale jo, pane… pane Holliday. Moc se mi líbí… Je to hezký jméno, fakt… hehe…” Dvakrát se uklonil a utíkal pryč.

*

Geoffrey Webster se s knihou hostů přiřítil do kuchyně. „Joan! Čti! Čti!!”

Postarší žena nakoukla na stránky. „Nevidím na to. Kde mám brejle?”

„Je tam napsáno Holliday! Teď je mi to jasný. Musím ihned na pilu!” Hodil knihu na stůl a vyběhl na dvůr. „Rychle, ty mizero! Přiveď mi koně!”

Chlapec se zděsil. Jakmile si šéf sáhne na svého koně, pozná, že rajtoval, protože bude ještě teplý.

Vtom se otevřely dveře do dvora. „Pane Webstere! Vezměte si mýho koně, je rychlejší!”

Majitel se ulekl a otočil se.

Ve dveřích stál domnělý Doc Holliday.

„Jak to myslíte, pane?”

„Klidně si vezměte mýho koně. Pan Duncer bude rád, když tu zprávu dostane co nejdřív.” Webster suše polkl. „Jakou zprávu? Já Vám nerozumím?” „Neměl jste v úmyslu jet na pilu?”

„Já? Ani náhodou! Jenom jsem se šel podívat do stáje, jestli je tady všecko v pořádku. Dělám to každej večer, viď?” otočil se na černošského kluka.

Ten mlčel.

„Je to tak?”

„Ne,” ozvalo se nesměle ze stáje.

Webster se otočil a vrazil klukovi pořádný pohlavek.

„All right, pane Webstere, smím vás pozvat na partičku pokeru?”

„Pokeru?” vyjevil se Webster. „Ale já jsem špatnej hráč, pane…”

„To nevadí. Já zas hraju docela dobře. Takže se to vyrovná.”

Majitel ubytovny se vracel domů na změklých kolenou.

Wyatt si s ním zahrál jenom proto, aby vzbudil dojem, že je skutečně Doc Holliday. Nebavilo ho to, ale Webster hrál pod psa. Během hodinky byl chudší o patnáct dolarů.

Potom Wyatt udělal přestávku a šel se na dvůr nadýchat čerstvého vzduchu.

„Chlapče!”

Chlapec pomalu vstal. Ale nezvedl hlavu.

Wyatt mu podával pět dolarů. „Tady, chlapče. Zase se ti to vyplatilo. Pořád říkej pravdu.” Pak se vrátil do domu, ale Webster už neseděl u stolu. „Hej, kde vězíte?”

Webster se vypotácel z kuchyně, kde si pořádně přihnul whisky.

Zanedlouho opět hráli a Webster začínal mít v hlavě. Když oslovil domnělého Hollidaye důvěrně jako Doca, Wyatt ucítil příležitost a zahrál mu malé divadlo.

Naklonil se a špitl: „Poslouchejte, Webstere, vypadáte jako spoleh-livej člověk. Jsem tady kvůli něčemu, co musí nutně zůstat v tajnosti, jasný?”

„Jistě! Přísahám, že jsem ten nejmlčenlivější muž v okolí!”

„Tak dávejte pozor, příteli. Momentálně pracuju na zakázku jistýho pana Worsleburryho.”

Websterův alkoholem ztěžklý jazyk nebyl schopen to jméno zopakovat.

„Worsleburry je boháč,” pokračoval Wyatt. „Má obrovský plány. Už se vám doneslo, že má údolím vést železnice?”

,.Ne,” vykulil se Webster a vyjeveně zíral. Vůbec ho nenapadlo, že je to hloupost, když se pražce pokládaly pod horami ani ne patnáct mil od údolí. Vážnost Wyattovy tváře ho utvrzovala v tom, že musí říkat pravdu.

„Je to tak, je,” pokračoval marshal. „A Worsleburry tady chce skoupit všechny pozemky…”

„Chápu!” zvolal Webster. „A pan Worle… Wosle… chce pak ty pozemky s velkým ziskem prodat železniční společnosti, že jo?”

„Správně!” poznamenal Wyatt a potáhl z doutníku. „Proto jsem tady. Znám trasu a objíždím ji, abych zjistil, co se s tou koupí dá dělat.”

„To budete pro svýho šéfa i nakupovat?”

Wyatt zavrtěl hlavou. „Ne. Jenom se podívám na lidi, vod kterejch se bude kupovat. Nám zas tak nevadí, jestli bude mít trasa víc nebo míň zatáček. Nakoupíme jenom vod někoho… Je nám například jedno, jestli povede přes pozemky Duncerů nebo kolem města…”

„Platí se hodně?”

„Myslel jsem, že tady vo tom už všichni víte? No dobře, takže abyste věděl, za stejný peníze byste normálně pořídili zlatokopecký zábory…”

Webster zrudl. „Vážně je jedno, kudy povede trasa?”

„Jistě. Prohlíd jsem si to tady. Možná by bylo výhodnější to táhnout přes pastviny, ty budou levnější. Dole u řeky je to divný…”

„Docu!” vyjel Webster. „Kupujte u řeky. Je tam lepší země. Je i rovnější. Práce půjdou líp kupředu.”

Ten starý gauner cítil pečeni. Měl tam dole nějaké pozemky, kde chtěl chovat ovce. Wyatt o tom věděl od černošského čeledína. Přesně sem mířil tím svým výmyslem.

„Vy máte nějakej zájem na tom, abych svýmu šéfovi doporučil pozemky dole u řeky?”

„Jo, jistě. Znám skoro všechny, kdo tam dole vlastněj půdu.” Pak se naklonil přes stůl a zašeptal: „I já tam mám kousek. Když přemluvím vostatní, aby se nezdráhali, zaplatíte mi speciální cenu?”

„No výborně. Dohodnuto. Ale slibte mi, že budete držet jazyk za zuby. Dneska jsem měl v saloonu s Duncerovejma nepříjemnosti. Vo důvod víc, proč vést trasu radši kolem řeky.”

Webster ožil. Vyletěl, že přinese další láhev whisky, ale Wyatt odmítl.

„Nechte to bejt, Webstere. Vy budete mlčet, a já to zařídím tak, abyste byl spokojenej.” „Výborně!”

Wyatt pak vytáhl starý kolt Mika Warda a ukázal ho svému hostiteli. „Kvůli týdle bouchačce se se mnou Bill Duncer rval. Koupil jsem ji ve Scottu vod jednoho starocha. Byl nějakej zraněnej a potřeboval prachy na pití.”

Wyatt vstal.

Tahle informace na Webstera nijak nezapůsobila. Takže s tím patrně neměl nic společného. Přesto si byl Wyatt jist, že ten hlupák brzy tu věc s koltem vyžvaní.

A přesně to chtěl. Nechtěl se ptát na Pollocka, protože kdyby se to doneslo k Duncerovi, hned by věděl, kolik uhodilo.

Wyatt si šel odpočinout. Měl za sebou dlouhý den.

Brzy ráno se vyhoupl do sedla a vyrazil z města.

Rozhodl se, že zůstane na trase, kterou se Sherman rozjel už po Wardově vraždě. Dovedla ho do Hatche. Dozvěděl se tam zajímavé věci, i když souvislosti mu zatím zůstávaly utajeny.

Kolem poledne před sebou v dáli spatřil další město. Jenom pár domů. Možná tři tucty, víc ne.

Když k němu přijel, spatřil prázdnou ulici. Pod verandou vylezl chundelatý pes a nevrle zavrčel.

Po levé ruce seděli v houpacích křeslech dva starci a měřili si příchozího cizince. O kousek dál se ve větru pohupoval štít s nápisem Blacksmith a hned vedle Barber shop.

Když Wyatt vstoupil do kovárny, nikoho tam nenašel.

„Helou?”

„Jo?” zacinkalo to z kouta.

Wyatt se otočil a spatřil mezi řetězy a všelijakým harampádím prastarého mužíčka. „Hledám kováře!”

„Jo, tak to byste se nahledal. Co chcete?” „Můj kůň má něco s jedním kopytem.” „To není moje vina.”

„Jistěže ne. Ale spravilo by to pár hřebíků.” „Mám polední pauzu.”

„Tak mi dejte pár hřebů a kladivo a já si to udělám sám.”

„To nejde.”

„Proč?”

„Protože kovář jsem tady já.”

Wyatt se zasmál. To pro něj bylo typické. Nerozčiloval se, nestávalo se mu, že by vyletěl z kůže. Stařec vstal a vykročil k němu. Wyatt byl větší téměř o hlavu. „Kde je ta kobyla?” zachraptěl stařec. „Vedle brány.”

Kovář vykoukl ven a najednou se v bráně objevil vysoký, štíhlý muž. „Potřebuji! novou podkovu. Rychle!”

Stařec si ho nevšímal a dál kráčel k plavákovi.

Muž v bráně vrazil ruce v bok. „Řek jsem, že rychle potřebuju novou podkovu, Haverloku. Asi máte zase špinavý uši, co?” Kovář se zastavil a pomalu se ohlédl. „Teď mám jinou práci. Pak přijdete na řadu i vy. A tu poznámku se špinavejma ušima jste si moh vodpustit, to by se vám taky mohlo stát, že budete bez podkovy. Já nejsem váš barman nebo hráč!”

Pak kovář znovu vykročil k plavákovi, ale ten druhý muž po něm skočil a strhl ho stranou. „Poslouchej, brachu, mně tady patří půlka města a…”

„Pusťte mě!” ošil se kovář. „Kovárna vám nepatří. Tady jsem pánem já…”

Muž do kováře strčil tak hrubě, až se stařec zastavil o dřevěný plot. Wyatt vykročil.

Vtom zaslechl, jak kovář říká: „All right, pane Pollocku. Patří vám půlka Page City a možná taky půlka Hatche. Ale todle je můj pozemek. A říkám vám, že máte zmizet, a sice hned!”

Stařec sáhl k plotu a najednou svíral v rukou brokovnici.

Pollock se zachechtal. „Podívejte na toho trpaslíka, pane! No není směšnej?”

„Ne. Neřek bych.”

Pollock se přestal smát. „Vám patří ten plavák?” „Jo, jestli nemáte nic proti…” „Poslouchejte, příteli, jmenuju se Cass Pollock a…” „A patří vám tady půl města, já vím. Ale taky vím, že kovárna vám nepatří. A že máte vypadnout. A že se neumíte chovat.” Wyatt stál před branou. Pollock si ho zkoumavě měřil.

Vypadal jako dandy. Měl pod nosem úzký knírek, pěstěné ruce a holínky naleštěné jako cylindr.

Tak tohle byl Cass Pollock! Určitě šlo o stejného muže, o kterém mluvili Duncerové! Takových jmen tu nebylo mnoho.

Wyatt se rozhodl, že do toho skočí po hlavě. Vzal do ruky kolt Mika Warda a pohrával si s ním. „Pěkná bouchačka, co?”

Pollock na ni zíral. Cigareta mu přitom vypadla z pootevřených úst.

„Líbí se vám?” zeptal se Wyatt.

Pollock se vzpamatoval a usmál se. „Jo, pěknej starej kousek.” „Koupíte ji?”

Pollock se zahleděl Wyattovi do očí. „Kde jste to našel?” zeptal se.

„Koupil jsem ji vod jednoho starýho muže dole ve Scottu. Nějak se zranil při přestřelce a potřeboval prachy na kořalku.”

Majitel herny si zkoumavě měřil muže z Missouri. „Vy jste si ve Scottu koupil kolt a teď jste přijel sem, abyste mi ho prodal?”

„Nelíbí se vám to?”

„Je to sakra divný.”

„Je tady hodně divnejch věcí, pane. Třeba ten starej kovář a teď já.” „Proč chcete ten kolt prodat?”

Wyatt se usmál. „Musím z něčeho žít, pane Pollocku. Každej nemá hernu a pozemky jako vy. Já kupuju a prodávám.”

Pollock si podrbal knír. „Hm.” Pak přitakal. „Takže vy si myslíte, že na tý starý bouchačce vyděláte majlant.”

Wyatt pokrčil rameny. „A co jste myslel? Vždyť nevíte, kolik jsem zaplatil. A navíc je to skoro vzácnost… tak starej fungující kolt…,” řekl a natočil zbraň tak, aby Pollock spatřil iniciály na pažbě.

Dandyho oči se jen mírně přimhouřily. Pak už se zatvářil zase nevinně. Wyatt přesto pochopil, že má co dělat s velmi nebezpečným mužem.

Pollock sáhl po koltu a prohlížel si ho. „Jo, je to pěknej starej kus. Doma mám na stěnách pár takovejch starejch hraček… Well, možná byste se na ně chtěl podívat. Starej vám zatím vobstará koně.”

„No, proč ne?”

Muž z Missouri kráčel bok po boku Pollockovi. Šli k Luck baru, pompéznímu baru naboba Pollocka.

Cass šel napřed. Otevřel modré dveře, nakopl psa, kterého Wyatt uviděl, když přijel do města, a vkročil do saloonu.

Wyatt se uvnitř zastavil, aby se rozhlédl.

Byla to poměrně velká místnost, s dvanáct yardů dlouhým barem z leštěného dřeva, plná krásného, dobře ošetřovaného nábytku. Ale jinak tu vše svědčilo o špatném vkusu majitele. Barvy neladily, byla tu spousta kýčovitých zbytečností, stoly a židle byly natřeny bíle.

Uvnitř sedělo jen pár hostů.

Ale jednoho z nich Wyatt znal. Docela se lekl: Za vysokým, tmavým barem stála Ann Duncerová.

Byla to mladá dívka chladné krásy. Měla tmavé, zrzavé vlasy, tvrdé temné oči a krásná ústa.

Jak se sem dostala? Ještě pozdě večer byla doma s bratry.

Nebo snad ne? Nějaký optický klam?

Vyloučeno. Když otevřela ústa a promluvila, Wyatt přestal pochybovat.

„Dobrý den,” řekla a otočila se k regálům s lahvemi. Wyatt přistoupil k baru. „Jak se daří vašemu otci?” Žena se pomalu ohlédla. Její pohled se vsál do Wyattovy tváře. „Mému otci?” „Jo.”

„Vy ho znáte?”

„Jo, je to milej starej pán. A kdyby měl doma na ranči lepší zacházení, dožil by se určitě vysokýho věku.”

Žena se vrátila k baru a na naleštěnou kovovou desku zvolna položila své jemné bílé ruce. „Kdo jste?”

V tu chvíli se do místnosti vrátil Pollock. Pohlédl k baru a jedno obočí mu vylétlo vzhůru. „Pojďte, pane,” řekl jen.

Wyatt se opřel o bar. „Nemám naspěch. Něco bych vypil.”

Pollock se ošklivě pousmál. „Jak chcete. Já bych vám klidně nechal k sobě něco donýst.” „Já zůstanu tady,” chladně odvětil Wyatt.

Pollock pokrčil rameny. „Asi patříte k mužům, který vod baru jen tak někdo nedostane. Dobrá, vyřídíme to tady.” „Dám si jednu whisky,” řekl Wyatt dívce. Tázavě pohlédla na Pollocka. Vypadal zarputile.

Pak přinesla láhev a nalila do sklenky.

Wyatt jen usrkl a pak sklenicí točil v ruce. Rád by si s Ann promluvil o samotě. Ale jak to udělat?

„Tak co bude s tím prodejem?” zeptal se Pollock. „Když už se nezajímáte vo moje exempláře…”

„Jenom vo některý,” pravil Wyatt, aniž by z ženy spustil oči.

„Tak to máte zřejmě na mysli exempláře, který patřej výhradně jenom mně.”

„Ále,” otočil se Wyatt. „Takže vy je jen půjčujete?”

Pollock zrudl. „Co vlastně chcete, vy divnej…”

Muž z Missouri zvedl ruku. „Já divnej? Tak já vám něco řeknu: muž, kterýmu tendle kolt patřil, vyprávěl spoustu věcí, divnejch věcí…”

Vtom Cass Pollock udělal první chybu.

Wyatt se otočil zpátky k baru, Pollock tasil kolt a vyletěl s úmyslem praštit Wyatta zezadu do hlavy pažbou zbraně. Ovšem kdyby věděl, koho to chce dostat…

Wyatt se v posledním okamžiku otočil, zvedl ruku a vyrazil protivníkovi zbraň. Pěst druhé ruky mu zároveň vrazil do žeber.

Pollock se zapotácel, zalapal po dechu a pak tasil nůž.

„Vidíš, vidíš, přesně todle jsem si představoval,” pokáral ho Wyatt a jedním kopnutím mu nůž vyrazil z ruky.

Pollock vyštěkl jako nakopnutý pes: „Ty mizernej skunku…”

Znovu se vyřítil proti marshalovi, ale ten ho rovnou uzemnil svým proslaveným levým hákem.

Pak se zvolna otočil a zahleděl se do Anniných očí.

„Co tu chcete?” zeptala se chladně.

„Chtěl jsem vás pozdravovat od vašeho bratra Teda.”

Žena zbledla. Zahleděla se na prkna podlahy a špitla: „Ted vás ne-moh poslat.”

„Jistěže ne,” vysvětloval Wyatt, „protože vůbec neví, že tady jste. Je to tak?”

„Jo.”

„Jak by ho mohlo napadnout, že podnikáte noční výlety, že? Mimochodem, jak se daří Shermanovi?” „Co já s ním? S ním nemám nic společnýho.” A otočila se k Wyattovi zády. Wyatt zbystřil pozornost.

Ale stejně pořád neznal ty pravé souvislosti. Kdyby mu je v tu chvíli někdo prozradil, byl by víc než překvapen. Hodil na pult minci, obrátil se a vykročil ke dveřím. „Stát!” vykřikla Ann. Wyatt se zastavil.

„Neohlížejte se, držím v ruce kolt!”

„Tak dávejte pozor, abyste někomu neublížila,” řekl Wyatt a znovu vykročil ke dveřím. „Řekla jsem stát!!”

„Jen klidně střílejte, slečno Duncerová. Jeden mrtvej víc nebo míň. To je přece jedno. A střelit někoho do zad je tady taky dost obvyklý.” Teprve u dveří se ohlédl.

Žena stála za barem, byla bledá jako stěna a v dlani křečovitě svírala stříbrný, perletí vykládaný kolt ráže 38. Pollock stále ještě ležel pod barem. „Můžu vám něco říct?” poznamenala Ann. „Jen do toho!”

„Vy máte ty nejstudenější voči, jaký jsem kdy viděla. Nevím, kdo jste, a netuším, co tady chcete. Ale jestli se během čtyřiadvaceti hodin z tohodle kraje neztratíte, jste mrtvej muž.”

Wyatt se zasmál: „Jistě, to bych asi už byl, kdybyste byla vážně tak brutální, jak předstíráte.”

Ruka s revolverem jí poklesla. „Kdo jste? A co tady chcete?”

„Dala jste mi lhůtu. Možná se během ní dozvíte odpověď.”

„Znám ty vaše odpovědi. Zatím se eště nenašel nikdo, kdo by měl na Casse tak pádnej argument jako vy. Ale spolehněte se: jestli odtud nevypadnete, Cass si vás najde. Bude určitě hrozně uraženej.”

„To chápu,” řekl Wyatt, otočil se a šel pryč.

Kovář se stále ještě věnoval plavákovi.

„Ale, tak tady jste. To šlo rychle. Měl jste nějaký potíže?”

„Jak se to vezme.”

„Jestli vám smím dát jednu dobrou radu…”

Wyatt mávl rukou. „Vím, měl bych co nejrychlejc vypadnout z města. Že?”

Holohlavý kovář protočil oči. „Jo, ale…”

Wyatt mu vtiskl do ruky pár bankovek. „Tady se mi každej snaží dobře radit. Radši mi povězte, kde tu najdu slušnej pokoj.”

„Pokoj?” řekl kovář a ukázal na dvoupatrovou budovu honosící se nápisem City hotel. „Tam maj pořád volný pokoje. Těch pár lidí, co sem zabloudí, pokaždý rychle kouká zqse vypadnout. Kdo by tady chtěl bejt. Pollock tyranizuje každýho a všechny. Patří mu to tady. Až k támhletomu kameni. Vod něj sem je to moje a za mnou to patří Fennersovi.”

„To je kdo?”

„Starej muž. Má generalstore vzadu za pekárnou. Už se vo nic nestará. Pollock vod něj skoro všecko vodkoupil. Fennersovi patří už jen pár sáhů země. Starej měl syna, ale jednou ho na Mainstreet zastřelil jeden špinavej pistolník. Vod tý doby je starej vyřízenej. Dokud kluk žil, nic se neprodávalo. No, tak hodně štěstí, pane. Kůň je vobstaranej. Ale stejně bych vám radil, abyste co nejdřív…”

„Já vím.”

Muž v recepci City hotelu byl velmi vysoký, hubený a měl protáhlou koňskou tvář. Neuměl se smát.

Pokoj byl zařízen velmi jednoduše. Stará kovová postel, křivá skříň, poloslepé zrcadlo, rozvrzaný toaletní stolek. Dvě židle a okno s vybledlými závěsy.

Wyatt ho ihned otevřel, aby dostal dovnitř nějaký vzduch.

Podlaha byla přímo muzikální. Každé prkno vydávalo jiný vrzavý, skřípavý zvuk.

Někdo zaklepal.

„Dále.”

Klika se nepohnula. „Hej, kdo je tam?” Nic.

Wyatt kopnutím dveře rozrazil. Venku stála žena. Ann Duncerová!

Rozšířenýma očima se dívala na kolt v marshalově dlani. „Jste nebezpečnější, než jsem si myslela.”

Wyatt se zašklebil a otočil koltem kolem prstu, aby ho pak nechal sklouznout zpátky do pouzdra. „Vy byste mě rozesmála, slečno. Nejdřív klepete a pak mlčíte. To jste čekala, že vyjdu ven s rukama nad hlavou?”

„Možná by to tak bylo lepší…” „Otázkou je, pro koho.” Posměšně se usmála. „Co chcete?” vyjel na ni. „Přicházím od pana Pollocka.” „To jsem si moh myslet.”

„Vzkazuje vám, že zkrátil lhůtu. Musíte z města vypadnout ještě před svítáním.” „Ale ale - pročpak?” „O to se nestarejte.”

Wyatt se posadil na lůžko. „Moc pěkný město. Kdejakej zbohatlej barman si myslí, že je král. Opravdu zábavné, madam. Jsem zvědav, co mi na to řekne šerif.”

„Ten na to neřekne nic.”

„Možná. Máte eště něco na srdci?”

„Chci vědět, co po mně chcete.”

Wyatt si podrbal bradu a zkoumavě se na dívku zahleděl. „Tak mluvte!” sykla zlostně, sáhla do kabelky a vytáhla malý kolt. „Co vode mě chcete? Jak víte, že jsem tady? Jestli se to dozví Ted…” „To si vážně namlouváte, že by se to nedozvěděl?” „Nejspíš mu to řeknete vy, co?” „A co chlapi, co choděj do Pollockova baru?” „Tam nikdo z Hatche nepřijde.” „Například já jsem přijel z Hatche.” „Jo, vy. Vy lumpe. Zmlátil jste Casse a…”

„Jen mluvte dál, slečno. Nepřipomínám vám tak trochu vašeho bratra Teda? Ten včera například zmlátil vašeho otce. Stejně jako já Casse. Tak to jsme voba zločinci, že jo?”

Dívka byla zděšená. Jak tohle mohl vědět? Bezděčně ustoupila ke dveřím a tiše hlesla: „Kdo jste?”

Wyattova tvář zvážněla: „Na tuhle otázku už jsem vám odpověděl, slečno Duncerová.”

Sevřela ústa tak silně, že se jí rty proměnily v tenkou bílou čárku. Pak se otočila a beze slova utekla.

Wyatt se díval za ní. Přemýšlel.

Byl tedy u cíle. Page City byla konečná. Tady někde musel žít Sherman, to bylo jasné. Sherman. Cass Pollock.

Ted a Billy Duncerové. Mrtvý Mike Ward.

Poslal Pollock Shermana na Mika Warda? Bez vědomí Duncerů? A jestli ano, tak proč? Kdo byl Mike Ward?

Odkud znali Duncerové a Cass Pollock jeho kolt?

*

Wyatt se pár hodin prospal, pak vstal, umyl se, yykartáčoval šaty, vyčistil holínky a šel naproti k holiči.

Tlustý lazebník se zamračil, když ho spatřil vcházet. Odložil noviny a ztěžka vstal. „Co chcete?”

„Oholit, prosím.”

„Hm - když to musí bejt,” povzdechl si holič a začal brousit břitvu. „Měl byste vypadnout, chlape,” řekl náhle plačtivým tónem. „Vypadnout? Proč?”

„Protože todle je pro cizince zatraceně nezdravej kraj.” Wyatt se pohodlně opřel v křesle, ale tak, aby v zrcadle viděl dveře i okno. „To jsem si teda nevšim. Možná se mejlíte.” Tlouštík se bolestně usmál. „Ne, pane. Je to tak.” „Tak proč tu žijete?”

Muž překvapeně zvedl břitvu. „Já? Mám tady spoustu štamgastů. Polovinu všech zdejších mužů!” Pak se naklonil k Wyattovi: „Jsem křesťan, pane, proto bych vám rád dal jednu křesťanskou radu. Já totiž nesnáším násilí.”

„Díky. Těch rad jsem dneska dostal ažaž.”

Holič zmlkl a věnoval se práci.

Zato Wyatt se začal vyptávat. „Jistě existuje spousta lidí, který by mohli vyprávět, jak nezdravý je todle město, že?” „Jo, to máte recht.” „Například Mike Ward!”

,Jo, třeba ten…” Holič se zarazil. Břitvou přitom Wyatta řízl. Marshalova pravačka mu okamžitě sevřela ruku. Muž zaúpěl bolestí. „Pane, pusťte mě!!”

„Co bylo s Mikem Wardem? To přece byl slušnej chlap!”

„Jo!”

„Mluvte!”

„Vy jste jeho přítel?”

„Proč?”

„Protože pořád říkal, že jednoho dne přijede jeho přítel.”

„Co bylo s Mikem?”

„Já nevím, pane, přísahám, že nevím!”

„To si říkáte křesťan? Okamžitě vyklopte, co bylo s Mikem!”

Holič zbledl strachy, protože Wyatt vstal a přitiskl ho ke stěně.

„Co, co já vím! Nic nevím! Byl to fajn chlap!”

„Dál!” zatřepal Wyatt sádelnatým barberem. „Byl to kočí?”

„Jo, u Overlandu.”

„Správně, a dál!”

„Víc toho nevím, fakt ne!” zapřísahal se holič. „Pomoc, pomóóc!!”

Wyatt si otřel pěnu do ručníku a tasil kolt. „Ticho bude!”

Holičovi začaly nekontrolovatelně cvakat zuby strachy. Klesl na kolena a sepjal ruce. „Pane, mějte slitování! Mám ženu a čtyři děti! Věřte, že tu nemám život žádnej med! Žijou tu lidi, který maj takovou moc, že mě můžou zašlápnout jako švába…”

„All right! Vstaňte a doholte mě!”

Chvíli trvalo, než se tlusťoch uklidnil. „Poslouchejte, todle je pro-kletej kraj. Každej, kdo sem přijde, má nějakej vroubek. Já taky. I když já teda nejsem ani vrah, ani bandita. Já vám povím, co jsem proved. Ukrad jsem hodinky. Malý zlatý hodinky v Bostonu. Koukaly na mě v oficíně zpod ručníku zákazníka. Šlo to lehce, ale viděl mě můj šéf. No a protože jsem nechtěl sedět ve vězení, utek jsem. I s manželkou. Tady jsem se usadil. Page City je místo, vo kterým můžete říct, že je dost daleko.”

Holil Wyatta a celou dobu vyprávěl. Vyprávěl o všem možném a o všech možných lidech.

Jenom ne o Miku Wardovi.

Ale Wyattovi stačilo, že se dozvěděl, že Mike pracoval u Overlandu.

Rovnou od holiče šel do staré poštovní budovy na okraji města.

Poštmistr byl mladík s odstávajícíma ušima. Když promluvil, zjistilo se, že mu schází oba horní řezáky. Proto poněkud šišlal.

Wyatt pozdravil a rovnou se zeptal na Mika Warda.

Mladíkova tvář plula v rozpačitosti. „Mike Ward? Poslouchejte, chcete toho po mně hodně!”

„Vůbec ne. Jenom se ptám.”

„Ale já neumím odpovědět.”

„Jak dlouho jste tady poštmistrem?”

„Co umřel Greg Hupkins. Tři roky.”

„Well, to mi stačí.”

Wyatt se otočil ke dveřím a mladík řekl: „Už jsem o vás slyšel, pane. Jestli vám smím dát dobrou radu…” Ale Wyatt byl už venku na čerstvém vzduchu.

*

Starý kovář nebyl zrovna nadšen, když znovu spatřil toho cizince ze včerejška. „Co eště chcete?”

„Poslouchejte, pane, řekněte mi, kde bydlí žena bejvalýho poštmistra Hupkinse?”

„Už je taky po smrti.”

„Měli děti?”

„Jo, dceru.”

„Určitě dělá naproti v Lucky baru,” odhadoval Wyatt. Kovář překvapeně vzhlédl. „Jo, dělá. Jak to, že se pořád ptáte, když všecko víte?”

Wyatt sklouzl ze sedla. „Nechci vás zdržovat od práce.” „To ani nemůžete, mám přestávku.”

„Pane, zdá se mi, že jste tady v tom městě jedinej, kdo má srdce na pravým místě.”

Malý kovář mávl rukou. „Ušetřte si tu námahu. Už dávno jsem si všim, že máte něco za lubem. Ale já vám parťáka dělat nebudu.”

„Nepotřebuju parťáka. Chci jenom někoho, s kým se dá rozumně mluvit.”

„Se mnou se mluvit nedá. Jsem starej, moc starej, a jsem sám. Proto si vobčas můžu dovolit i nějakou tu malou hádku s Pollockem. Von mi neublíží, nemá proč. Ale nemůžu už nikomu pomáhat. Už vůbec ne někomu, kdo je v křížku s Pollockem.”

Otočil se a vracel se do kovárny.

„Proč pořád mluvíte vo Pollockovi? Já si chci jenom s někým popovídat o Miku Wardovi!”

Kovářova tvář se náhle rozskočila do tisíce vrásek. „Mike Ward,” řekl tiše.

„Povězte mi o něm.”

Kovář se zamyšleně zahleděl mezi střechy domů do kraje. „Mike Ward, milej pane, to je už pěkně dávno. Deset let… Ne. Vosum let, je to už vosum let… Jezdil u Overlandu. Byl to první kočí,

kterýho tady měli. První a poslední. Gunmeni ho neprovázeli, protože nikdo neměl chuť jezdit na štrece mezi Brewsterem a Scottem, na konci světa… Ale Mike byl jako hodiny. Jezdil s dostavníkem tak, že jste si podle něj moh seřizovat čas. Možná by jezdil dodnes, kdyby…” „Kdyby?”

„Kdyby ho jednoho dne nepřepadli…” „Mezi Hatchem a Page City.”

Kovář znovu překvapeně vzhlédl. „Jestli to už víte, tak…”

„Ne, nic nevím, jenom jsem si to myslel. Pokračujte, prosím.”

„Předtím se na trase vlastně nikdy nic mimořádnýho nestalo… Asi proto, že Mike nikdy nic pořádnýho nevez. Ale ten den transportoval deset tisíc dolarů do banky ve Scottu!”

„Komu ty peníze patřily?”

„Owenu Rossovi. Měl tady poblíž velkej ranč. Ta ztráta peněz ho zruinovala. Skončil jako opilec a jednoho dne ráno ho našli dvě míle za městem v lomu s rozbitou lebkou. Možná spad sám, možná mu někdo pomoh… Škoda, byl to milej chlap, dřel jako kůň…”

„Co se při přepadení stalo s Mikem Wardem?”

„Byl raněnej. Dost těžce. Ale dostal se z toho. Pak ho ale postavili před soudce v Hatchi a odsoudili ho.”

„Za co?”

„Že prej to přepadení vobjednal. Údajně nikdo nevěděl vo těch penězích v transportu, jenom von.” „Copak byl dostavník ten den prázdnej?”

„Ne,” odvětil klidně kovář. Jak mohl tušit, že mu zbývá už jenom minuta života! „Ne, nebyl prázdnej. Ten nešťastnej den vez tři pasažé-ry…”

Ulicí se rozlehl výstřel z pušky. Malého kováře to odhodilo a sesunul se k zemi. Wyatt se okamžitě skulil za několik sudů a prohlížel si protilehlá průčelí domů. Nikde nic. Ani obláček dýmu.

Výstřel tedy musel vyjít zevnitř. Z nějakého bytu nebo pokoje. A okna byla téměř všechna otevřena. Wyatt se ohlédl ke kováři. Doplazil se k němu.

Kulka mu roztrhla zástěru vlevo na prsou. Ale nešťastník ještě žil Wyatt ho rychle odtáhl do kovárny.

Zatracená, krutá země.

Wyatt vzal malého, lehoučkého kováře do náruče a přenesl ho přes dvůr kovárny do domku. Uložil ho na postel. „Vydržte, dojdu pro doktora,” řekl pak.

„Ne!” s námahou řekl kovář. „Zůstaňte! Škoda… měl jsem se přece jen stát vaším partnerem… proti tomu mizerovi Pollockovi… Já věděl, že jednoho dne přijde správnej chlap… jako vy… Řekněte mi svý jméno… prosím…”

„Wyatt Earp.”

Oči umírajícího se rozšířily překvapením. Pak přes propadlou tvář přelétl šťastný úsměv. „Wyatt Earp! Je to pravda?” Wyatt přitakal.

Kovář se rozzářil. „Jaký štěstí! Jaký štěstí! Škoda… Moh jsem bejt váš parťák…”

Wyatt se nad něj sklonil. „Prosím, povězte mi jména těch tří pasažérů v Overlandu…”

„V Overlandu? Tři? Tři pasažéři?” Třpyt ve starcových očích poha-sínal. „Wyatt Earp… Wyatt Earp z Dodge…”

Malý kovář zemřel.

Wyatt mu zatlačil oči a přikryl ho starou indiánskou dekou. Pak vyšel ven na ulici.

Rozhlížel se. Hledal šerifovu úřadovnu. Ale nic takového neviděl. Proto vykročil rovnou do Lucky baru.

Sotva vstoupil, spatřil u jednoho stolu sedět Ann a nějakého mladíka - blonďáka! Byl to Sherman?

„Co tady chcete?” vyjela na něj Ann.

„Kde je šerif?”

Mladík vstal a Wyatt spatřil na jeho hrudi pěticípou hvězdu. „Co po mně chcete?”

„Našel jste si skvělý město, šerife,” ledově pravil Wyatt. „Co je vám do toho?” zavrčel šerif.

„Venku právě zastřelili jednoho muže. Já se ptám, kde jste a proč nosíte tuhle hvězdu.”

Šerif byl ošklivý, pobledlý chlapík. Kolem úst mu škubalo. „Poslouchejte, pane, já sám nejlíp vím, co mám dělat. Zatím mi nikdo žádnej mord nehlásil.”

yAle jo, hlásil, právě teď, pokud ne už dřív.”

Šerif odhodil šosy kabátu a rozkročil se. „Co vlastně chcete, chlape? Už jsem o vás slyšel. Vypadá to, že vás nebaví život,” zachechtal se a pár mužů u stolů se přidalo. „Chtěl bych vám dát jednu radu…”

„Nechte si svý rady, šerife. Radši koukejte bejt tam, kde byste jako šerif měl bejt!”

Wyatt se otočil a kráčel zpátky ke dveřím.

„Tuláku!” vyštěkl za marshalem hlas.

Wyatt šel dál.

Vtom práskl výstřel a roztrhl mu podpatek holínky.

Wyatt se otočil jako duch a těžký kolt v jeho levačce vystřelil. Kulka vyrazila šerifovi zbraň z ruky. Místností plul šedivý obláček dýmu.

Wyatt schoval kolt do pouzdra a řekl: „Takovýdle vtípky nemám rád, šerife,” a šel ven. V saloonu by se v nikom krve nedořezal.

Šerif chvíli strnule hleděl do dveří a pak se chtěl za Wyattem rozběhnout.

„Macu!” křikl na něj v tu chvíli ze zadních dveří Pollock. Šerif se zlostně ohlédl. „Zesměšnil mě!” „Zůstaneš tady!” rozkázal Pollock.

„Něco ti povím, Cassi. Je to jen malá ryba. Mejlíš se. Nech mě, já ho vyřídím dřív, než von vyřídí nás!”

Pollock se ušklíbl. „To nech laskavě na mně. Posaď se a dej si bran-dy.”

Pollock nečekal na odpověď a zmizel.

Wyatt mezitím dorazil k hotelu. Vstoupil do zatuchlé jídelny, otevřel okno a zavolal majitele. Vstoupil středně velký muž s hladkou tváří a ztuhlým úsměvem na rtech. „Co pro vás mohu udělat, pane?” „Mám hlad.”

„Dnes máme skopový se zeleninou.” „All right.”

Po jídle pak Wyatt odešel do svého pokoje. Oblečen si lehl na postel a naslouchal zvukům z ulice.

Přemýšlel o událostech toho dne. Smrt malého kováře ho moc mrzela. Zrovna jediný spravedlivý muž v tomhle hnízdě musel zemřít. Wyatt si v tu chvíli přísahal, že ho pomstí… Stejně jako pomstí smrt Mika Warda.

Soudce tenkrát Mika odsoudil zřejmě k doživotnímu žaláři nebo nuceným pracem. Mike Ward tedy uprchl a vrátil se do kraje, kde mu zničili život. Byl opravdu nevinný? Proč by se jinak vracel?

Možná se vrátil, aby si to vyřídil se skutečným pachatelem, ale provrtalo ho pět kulek. Tři unce olova… Kdo přepadl jeho dostavník? Kdo mohl vědět o transportu peněz?

A nejdůležitější otázka: kdo byli ti tři pasažéři v dostavníku?

*

Z ulice se ozýval hluk vyvolávaný těžkým vozem a útržky hlasů. Kdesi kdosi bušil do dřeva. Wyatt vstal, umyl se a oblékl.

Podíval se z okna, ale tak, aby ho nikdo nemohl vidět. Byl krásný slunečný den. Nebe bez mráčku modře svítilo a na ulici vládl čilý ruch.

Vypadalo to tam docela jinak než předešlý den. Život v Page City pravděpodobně odumíral už po poledni. Wyatt se opásal a šel dolů.

„Kávu, nebo oběd?” zeptal se recepční, když spatřil muže z Missouri. „Kávu!”

Marshal nespěchal. V klidu snědl dvě vejce na slanině, přikusoval čerstvý chléb s máslem a srkal kávu. Pak teprve opustil hotel.

Když vyšel na verandu, lidé na něj hleděli jako na malomocného. „Není to ten strašnej chlap, co včera v noci střílel na našeho šerifa?”

„Co škrtil našeho holiče?”

„Co ohrožoval poštmistra?”

„Co zabil Haverloka?”

„Jak je možný, že eště pobíhá na svobodě?”

Během uplynulé noci se ve městě rozšířily nejneuvěřitelnější fámy a dohady o tajuplném cizinci.

Wyatt dobře cítil nepřátelské pohledy, věděl, že lidé kolem zmlkli kvůli němu.

Ale naprosto klidně přešel verandu, dorazil až na roh Lucky baru, tam se chvíli zastavil a. vykročil do boční uličky.

*

V saloonu mezitím seděli u jednoho stolu tři muži a podmračeně hleděli do sametového ubrusu. Cass Pollock, šerif a pihovatý dlouhán.

Pollock pohlédl na dlouhána: „Tak co? Tolik let se vytahuješ, že neexistuje chlap, kterej by měl rychlejší ruku než ty…” Pihoun zatnul špinavé nehty do stolu. „Jo. Taky to tak je.” „Well, ve městě je muž, kterej tomu asi neuvěří.” „Nic takovýho mi neřek.”

„Seš zbabělec!” sykl Pollock. „Seš stejnej zbabělec jako tady ten slavnej šerif z Page City!”

Pihoun zavrtěl hlavou. „Chceš toho po mně moc, Cassi. Viděl jsem, jak ten chlápek ustřelil šerifovi kolt z ruky. Něco takovýho normálně neuvidíš za celej život. To není žádnej nedělní střelec. Věř mi, tomudle já rozumím…”

Pollock odmítavě máchl rukou. „Jo. To víme. Hledaj tě ve třech státech kvůli nečistejm soubojům. Takovejm věcem ty určitě rozumíš… Seš u mě zbabělec! Zbabělec, kterej uteče před prvním lepším střelcem!”

Pihovatý muž rozpačitě sáhl po sklence s whisky.

„Jo, chlastat! To by vám eště tak šlo!” zuřil Pollock. „Chlastat za moje prachy! To umím sám! Koukejte zmizet! Táhněte k čertu, voba!”

Šerif pomalu vstal. „Křivdíš nám, Cassi. Bob má pravdu. Už včera jsem ti říkal, abys mě nechal, že ho vyřídím dřív než von nás!”

„Jo!” vyjel Pollock. „Chtěls ho vodprásknout zezadu. To je mi jasný. Ale zapomínáš, že bar byl plnej lidí. Lidí z Runyonu a Monumentu. Seděl tu i Barcley se synem z Wallacu. Griffith a Jenkins z Oak-ley. Myslíš si snad, že by někdo z nich potvrdil, žes střílel v sebeobraně? Hlupáku!! A i kdyby chvíli mlčeli, něco takovýho se nezapomíná. To v lidech pořád žije!”

„…jako ta věc s Mikem Wardem!” ozvalo se za pootevřeným oknem.

Tři zločinci se prudce ohlédli a spatřili obličej muže z Missouri. Stál tam a šklebil se jim do tváře. Než se vzpamatovali, ztratil se.

Pollock vytáhl revolver, natáhl ho a běžel k oknu. Ale po cizinci jako by se slehla země.

„Támhle! Dveře do dvora jsou votevřený,” řekl šerif. „Vlez dovnitř jako prd!”

„Jo,” poznamenal majitel saloonu a zavrtěl hlavou.

Mike Ward! dunělo mu v hlavě. Takže ta story s koupeným koltem byla vymyšlená. Patřil k Miku Wardovi! To teď bylo jasné.

„Harrisi!” vyjel Pollock na šerifa. „Koukej si rychle něco vymyslet. Jestli ten cizinec bude eště v poledne ve městě, poletíš! A pihoun Lentkey s tebou!”

Oba lumpové poslušně vstali a odešli do šerifovy úřadovny, aby vymysleli nějaký konkrétní plán.

*-

Kolem druhé hodiny odpoledne přijeli do města bratři Duncerové a rovnou vtrhli do saloonu.

Jaké překvapení je tam však čekalo!

„Co tady děláš?” křikl Ted na Ann, když ji spatřil.

„Co je ti do toho! Jsem plnoletá!”

Ted vykročil a vrazil jí facku.

„To by ti šlo,” sykla Ann. „Ale budeš se divit. Lidi věděj, že biješ svýho tátu. Říkal mi to ten muž!” „Jakej muž?!”

„Ty nehledáš Ann?” zeptal se Pollock a zvolna se přibližoval k Tedovi.

„Ann? Ne. Jak by mě mohlo napadnout, že je tady u tebe. Ale teď už je nám jasný, že nejezdila za strejčkem Jimem do Wallace, jak pořád tvrdila. Dojdi si pro koně, Ann, pojedeš s náma domů!”

„To neudělá,” řekl Pollock a zasunul si palce za vestu. Za Duncery se totiž ve dveřích saloonu vynořili šerif a Bob Lentkey, což mu dodalo odvahy.

Ted Duncer si jich ještě nevšiml. Vytrčil hlavu jako dravec: „Cos to řek , Cassi?” „Že s váma nepojede!” „Ale jdi!”

„Cass má recht,” ozval se ode dveří Lentkey. Bill Duncer se prudce otočil. Ted zůstal klidně stát. Pravačku měl těsně nad koltem.

Vzduch by se dal krájet.

„Todle je špatnej čas na hádky,” řekla Ann. „Jsou tady důležitější věci, vo kterejch byste se měli poradit.” „Taky si myslím,” zašklebil se Pollock. Ted se otočil k baru. „Dej mi jednu brandy, Cassi.” Ledy byly prolomeny.

Pak se usadili a radili se. Ted informoval Casse o muži, který pravděpodobně navštíví jeho město. Popsal jeho zjev a dodal, že se u nich ve městě podepsal jako Doc Holliday. Pollock zase informoval o všem, co ve městě provádí tajuplný cizinec - podle všeho tentýž, kvůli kterému Duncerové přijeli.

Našli jedno řešení.

Plán vymyslel Ted.

*

Ve chvíli, kdy Wyatt Earp právě zjišťoval u místního truhláře, že si Pollock ten den ráno objednal rakev, o které nebylo jasné, pro koho, se k městu blížil pobledlý muž v černém, u obou boků měl stříbrné kolty ráže pětačtyřicet, jejich pažby zdobené slonovinou. Kdo viděl jeho štíhlé, nervní ruce, musel se v duchu ptát, jestli vůbec udrží tak těžké kolty.

Ale kdo se mu podíval do jeho chladných očí, byl jednou provždy poučen.

Tento muž měl jméno neméně slavné, než bylo jméno Wyatt Earp.

Jmenoval se John H. Holliday, byl to vystudovaný doktor, slavný hráč a ještě slavnější pistolník.

Do Page City nepřijel zrovna ve chvíli, kdy ho marshal Earp mohl nejvíce potřebovat, náhodou.

Sotva zmizel v nájemné stáji, z Lucky baru vyšli dva muži. Oba

byli ozbrojeni. Kráčeli k City hotelu a zastavili se patnáct yardů před

ním.

Duncer tasil kolt a vystřelil. Pak zařval: „Vylez ven, cizince! Chceme s tebou mluvit!”

Chvíli bylo ticho, pak Pollock vykročil k hotelu. „Hej, pane! Chci koupit ten starej kolt!”

Trvalo jen chvíli a ve dveřích se objevil marshal. Pohlédl na Pollocka a potom na Teda.

„To je von?” zeptal se Ted.

„Jo, je,” potvrdil salooner.

Duncerovy oči se stáhly do úzkých škvírek, připomínajících střílny. „Co tady chceš?”

Wyatt na něj chladně pohlédl. „Hledám muže, kterej zabil Mika Warda. Hledám taky tři muže, který seděli tenkrát ve Wardově dostavníku, když ho přepadli mezi Page City a Hatchem.”

Pollock zbledl.

Majitel pily se uměl líp ovládat. „Jo tak ty hledáš čtyři muže?” „Jo.”

„Tak proto jsi sem přijel?” „Jo.”

„Lžeš! Lumpe! Kdo vlastně jsí!” zařval Ted. „Možná ti to budu moct vysvětlit, Duncere,” ozval se od brány nájemné stáje hlas, který způsoboval mrazení v zádech. Pak se na ulici objevil muž v černém. „Kdo je to?” hlesl Duncer.

„Taky se to dozvíš. Jen hezky jedno po druhým. Žádnej spěch, brachu. Já nikdy nikam nespěchám. Dobrej zvyk.” Pollock a Duncer na toho muže zírali jako na přízrak. „Co… co tu chceš?” křikl Duncer. „Koukej se ztratit!” „Seš nervózní, brachu. To je nezdravý.”

„Ztrať se!” křičel Duncer. „Máme tady s tím pánem votevřený účty.”

„Jistě. Proto jsem tady. Patřím k němu. Možná ti to je nepříjemný, Duncere, ale s tím se holt nedá nic dělat.”

Duncer si ho nenávistně měřil. „Poslouchej, panáčku, já jsem vel-kej Ted Duncer a…”

Doc Holliday se rozesmál. Znělo to, jako když padají střepy na kámen. „Budeš se smát, Duncere, ale vůbec mě nezajímá, co mi chceš říct. Vidím, že jsi sem přišel, abys použil tu svou krásnou bouchačku. Ještě než ale budeš ležet tváří v prachu vedle toho tvýho nalakovaný-ho kámošíčka, dám ti návrh. My voba jsme hrozně fajn lidi, můj parťák a já, ale v životě jsme se nenaučili nic jinýho než jen střílet. Určitě si umíš představit, jakou máme pokaždý radost, když narazíme na hlupáka, kterej nás vyzve na souboj.”

Najednou mu do ruky vklouzl kolt, dvakrát štěkl, kulky rozvířily prach před Duncerovými botami a kolt se vrátil do pouzdra. Celé to trvalo jen zlomek vteřiny.

Duncer pobledl. „Co to má jako bejt? Chceš mě strašit?”

„Nesmysl,” usmál se Holliday. „Jen ti něco navrhnu.”

„Kašlu na tvý návrhy! Koukej vypadnout z města!”

„Kašlat můžeš, Duncere. Ale nejdřív řekni tomu chlapci nahoře na balustrádě, aby nemířil flintou na město, nebo se budu zlobit.”

„Co to má bejt?” křikl Duncer a sáhl po koltu.

Ale Holliday byl rychlejší a zas už na něj mířil pravým koltem. Téměř ve stejné chvíli však tasil i levou rukou a vystřelil.

V tu chvíli se ze střechy zřítil muž s puškou. Byl to místní šerif Harris.

Pollock mrtvolně zbledl. Třásl se po celém těle.

Holliday si nechal kolt v ruce. „Tam nahoře leží eště jeden povede-nej střelec, Duncere. Jestli ti na něm záleží, řekni mu, ať toho nechá, nebo se už dovopravdy rozzlobím.”

Duncer tam stál strnule jako socha.

V tu chvíli vyskočil z úkrytu na protější straně jiný muž a vykřikl: „To je Doc Holliday! Na něj!” A hned střílel.

Ale muž z Missouri sebou hodil k zemi, v pádu po něm střelil a zasáhl ho.

Pak Wyatt vyskočil a utíkal přes ulici. Pollock ztratil nervy a tasil kolt.

Ale to už štěkl Hollidayův kolt a zasáhl saloonera do pravého ramene. Pollock pustil zbraň, zařval, chytil se za rameno a utíkal pryč. Nad ulicí se vznášel oblak prachu. Ted Duncer tam pořád ještě stál bez hnutí.

Teprve po chvíli promluvil: „Doc Holliday…? Tak to ten druhej je… Wyatt Earp?”

„Nejseš tak hloupej, jak vypadáš, Duncere,” poznamenal Holliday.

Duncer se pomaličku ohlédl, zvedl ruku a zvolal: „Slez, Bille! Jedeme pryč! Tady nemáme co pohledávat!” Pak se otočil a zvolna se vracel k saloonu.

Doc Holliday vykročil k Earpovi. „Helou, marshale!”

Wyatt se na něj dlouze zahleděl. „Helou, Docu,” řekl pak.

„Zas jedno roztomilý malý město.”

„Do kterýho Doc Holliday zase jednou přijede na vteřinu přesně.” „Jo, doufám, že se kvůli tomu nezlobíte.” Pak oba odešli do haly City hotelu.

Recepční tam stál v pozoru jako porcelánová figurka. Holliday na něj krátce pohlédl: „Umíte hrát karty?” zeptal se a recepční málem omdlel.

U večeře Holliday prozradil, jak se dostal na Wyattovu stopu. Přinesl mu ji jeden z kovbojů Hogartova ranče. Vyprávěl v Long Branch Saloonu o muži, který se u nich na ranči léčí z postřelení…

*

V salonku Pollockova saloonu seděli poražení a mračili se. Lékař opatrně obvazoval Pollockovu ruku a vysvětloval podrážděnému sa-loonerovi, že jde jenom o čistý průstřel.

Ann stála u dveří a tvářila se pohrdlivě.

Oba její bratři seděli a nevěděli, kam mají koukat.

„Sakra,” praštil Bill pěstí do stolu. „Cassi, dej nám donýst něco k jídlu!”

„Jak můžeš myslet na jídlo!” okřikl ho Ted.

Lékař odešel a chvíli bylo ticho. Pak praštil do stolu Ted a hlesl: „Wyatt Earp a Doc Holliday! To se může stát jenom mně! Já idiot!” „Nevím, proč se rozčiluješ,” podotkl Pollock. „Jak proč?”

„Neříkal Wyatt Earp, že hledá Wardova vraha? Vraha! Neříká vám to nic? Ward je mrtvej!!” „Kdo ví,” zavrčel Ted Duncer.

„Vypadá to, že jsme se nechali voblafnout,” poznamenal Bill. „Lentkey se třeba splet.”

„Nesplet se!” okřikl ho Ted. „Je to Earp s Hollidayem! To je nad slunce jasný!”

„Čert aby je spral…,” ulevil si Bill.

„To neudělá,” zakrákoral Pollock. „Ten má pro takový chlápky slabost.”

Bill pohlédl na sevřené pěsti. „Kdybych mu bejval dal v Hatchi pokoj, třeba by jel dál…”

„Nejel by dál,” namítal bratr. „Takovej vlk cejtí svoji kořist na míle daleko. Kromě toho vůbec nevíme, co všechno vlastně ví. Ward je mrtvej. Takže ho musel znát. Jak se dostal k jeho koltu? Jak se dostal až sem? Ward mu musel něco vyprávět.”

Pollock zaúpěl a pak řekl: „Řek bych, že to je jinak. Ward byl přece ve Fort Worthu. Vodsouzenej na doživotí. A utek. To myslíte, že se na útěku obrátil rovnou na Earpa?”

„Proč by ne,” odvětil Ted. „Ten šakal Earp je přece známej jako pan spravedlivej. Třeba ho Ward schválně vyhledal.”

„A? Dyť byl zavražděnej! Jak to asi souvisí? Ne, já si spíš myslím, že Earp pronásledoval jeho vraha.” „Tak jak by se pak dostal sem?”

„Ve Fort Worthu přece věděli, vodkaď Ward je, ne?! Earp se to moh dozvědět tam.” Chvíli bylo ticho. „A co teď?” zeptal se Bill.

„Uděláme totéž co Ward,” řekl Pollock. „Utečeme.” „Zbláznil ses?” zlobil se Duncer. „Mám za to, že ti tady patří půlka města, ne? My musíme bojovat!” „Jasně!” přidal se Bill.

„Oukej, tak bojujte,” posmíval se salooner. „A vemte si na pomoc i tu vaši povedenou sestřičku.”

Vtom se od okna ozvalo: „Spatný svědomí je hrozná věc, že ano, pánové?”

Ti tři se otočili a spatřili Doca Hollidaye. Spokojeně se usmíval. Pak se otočil a šel pryč.

*

Ann Duncerová kráčela ke stáji za Lucky barem. Ve vratech se zastavila, přehlédla hřbety koní, a když spatřila svého hnědáka, vydala se k němu.

Vtom ji za paži popadla nějaká velká mužská ruka a druhá dlaň jí přikryla ústa.

Ann jen tak něco nevyděsilo, ale teď se lekla. Pak se projevila krev jejího rodu, a tak útočníka řádně nakopla do holeně.

Ocelové sevření povolilo a muž zaúpěl. Ann sáhla po svém koltu osmatřicítce.

„Slečno Ann!” ozvalo se vedle ní.

„Vy?”

„Jo, jsem to já.”

„Co tady děláte? Myslela jsem, že jste už dávno dole v Arkansasu?” Z pološera se na ni dívala bledá, pohublá tvář. „Ne… musel jsem se vrátit. Cestou se cosi stalo.” „Je tady Wyatt Earp,” vyhrkla Ann. „Tady? Já to tušil.” „Co se stalo?”

Muž se odvrátil a zahleděl se ven z okna, plného pavučin.

„Dojel jsem až ke Keystone a Scottu. A pak jsem najednou potkal…” „Marshala?” „Ne. Mika Warda.” „Cože?”

„Jo,” drsně odvětil muž. „Mika Warda..Když jsem spatřil jeho tvář, hned jsem ho poznal.” „A on?”

Muž pokrčil rameny. „Nevím. Nic neříkal. Jel dál.”

„A?”

„Střílel jsem. Zastřelil jsem ho zezadu. Pak jsem mu prohledal kapsy a všecko jsem mu vzal.”

„Všecko ne,” odvětila dívka. „Na něco jste zapomněl: na jeho kolt. Na zbraň, kterou v Page City každej zná!”

Muž se ohlédl. „Co je s tím koltem?”

„Má ho Wyatt Earp.”

Muž se opřel čelem o stěnu. „Wyatt Earp - viděl jsem ho v Keystone, tak jsem vzal do zaječích. Sledoval mě. Počkal jsem si u starý poštovní cesty a vystřelil jsem na něj. A zasáh jsem ho!” procedil mezi zuby. „Spad ze sedla a zůstal ležet!”

Jeden z koní zahrabal předním kopytem.

Těmi dvěma ve stáji to trhlo.

Pak vrah řekl: „Neměl jsem odvahu se k němu přiblížit. Utek jsem… a von to přežil. Byl za mnou. Cejtil jsem to.”

„Takže to vy jste ho sem přived! Až se to dozví Cass, budete synem smrti! A Tedovi taky nesmíte na voči. Marshal hledá vás! Jenom vás!”

„Tomu nevěřím, Ann. Nehledá jenom mě.”

„Ale ano. Tady máte šedesát dolarů, víc u sebe nemám. Zmizte. Odjeďte odtud!”

Muž ji znovu chytil za paži. „Kdepak, Ann. Jste v tom se mnou. Vězíte v tom všichni až po uši. Vy teď půjdete pěkně domů a přinesete mi všechny peníze, který tam najdete. Teprve pak vodjedu.”

Dívka ustoupila o krok. „A když ne?”

„Pak si promluvím s marshalem.”

„To je váš konec, Shermane,” chladně odvětila žena.

„Well, ale ne jenom můj.”

Mlčky a nenávistně na sebe hleděli.

„Bylo to deset tisíc dolarů ve zlatě,” řekl muž.

„Jo. A vy jste z toho dostal celou tisícovku.”

„Správně. Devět tisíc zůstalo pro vaše bratry a pro Casse Pollocka. Tři tisíce každýmu. Mužům, který pro to nic neudělali. Vůbec nic. Jenom vodpřisáhli před soudem, že Mike Ward střílel. Přísahali na bibli a na Wardův kolt. Jsou to zločinci. Zničili Warda a mě vydírali. Měl jsem Warda zabít, jinak by před soudem odpřisáhli, že jsem byl v tom dostavníku.”

„A byl jste?”

„Nebyl! Vracel jsem se z Hatche, a vtom jsem potkal maskovanýho muže. Když mě spatřil, strhnul koně stranou. Při tom ztratil vak s těma penězma.”

„Kdo to byl?”

„Nevím.”

„Ostatní to vědí?”

„Ne. Nikdo. Ale najednou přede mnou ležel pytel peněz. Pak přijeli ti tři muži z dostavníku: bratři Duncerové a Pollock. Hned věděli, co s těma prachama udělat. Rozdělili si je mezi sebe a mě vodbyli.”

„Lžete!”

„Je to tak, slečno Duncerová. A vy to víte.” „Nevím. Nic nevím! Vyprávěli mi to jinak!”

„To nevadí. Pravdu mám já. Koukejte přinýst peníze a já pak zmizím! Dost řečí, Ann!” „Ne!”

„Tak se mnou půjdeš do pekla, děvče. A voni taky. Ty víš, co se s várna stane, až se lidi dozvěděj, že jste k penězům přišli z loupeže dostavníku!”

Ann prchla k vratům. „Kdo byl teda ten lupič?”

Sherman se rozesmál. „To kdybych věděl, tak bych tady nebyl. A nebyl bych vrah. Toho ze mě udělali vaši bratři a Pollock. Já už nemám co ztratit. Byl bych rád, kdybyste to pochopila.”

„Počkejte tady,” řekla dívka a vyklouzla ven.

Saloon byl prázdný. Ti tři seděli někde vzadu.

Ann otevřela pokladnu, vyprázdnila ji a peníze naházela do červeného šátku. Pak ho popadla a rozběhla se ke stáji.

Ale pod nohy sejí připletl ten všudybyl chundelatý psík, Ann zakopla a peníze se š hlasitým cinkotem vysypaly na podlahu.

Pollock a Duncerové nadskočili.

Ted byl na chodbě první.

„To je Ann!” volal přes rameno na bratra.

„Sherman… je ve stáji! Když nedostane peníze, půjde za Earpem. Zastřelil Warda.” Pollock zhluboka oddechoval. Ted Duncer se mračil. Bill nic nechápal.

Pollock pochopil jako první. Došel k Ann a pomohl jí sbírat peníze. „Dones mu je,” řekl. Pak se přidal i Bill. Ale Ted přišlápl šátek. „Ne!!” „Nech ji jít!” zavrčel Pollock.

„Nesmysl! Marshal ho dřív nebo pozdějc stejně dostane. A najde u něj naše prachy. Ne, hoši, já dostal jinej nápad. Docela jinej… Vrať ty prachy do kasy, Ann!”

Dívka sklopila hlavu a poslechla.

Muži se opět posadili.

„Poslouchejte,” řekl Ted. „Sherman musí tak jako tak zemřít. Co kdyby prostě zanechal dopis?” „Jakej dopis?” vyzvídal Pollock.

„Dopis pro marshala, ve kterým vysvětlí, že přepadení dostavníku proved společně s Wardem a že ho musel zabít, aby ho Ward neprozradil…”

Ann si přitiskla ruku na ústa a vyběhla na dvůr.

Ze stáje to měl Sherman do City hotelu k marshalovi tak blízko! Co by se asi tak stalo, kdyby promluvil?! Raději to ani nechtěla domyslet…

Musela Shermana varovat.

Vřítila se do stáje. „Rychle, musíte pryč!!”

„Kde jsou prachy?”

„Sebrali mi je.”

„Lžeš!”

„Přísahám! Zakopla jsem vo psa.” „A co teď?”

„Ted… můj bratr Ted… vás chce donutit, abyste sepsal nějakej dopis pro marshala, a pak vás chce zabít!”

Muž si otřel pot z čela. „Tak je to tedy. Váš bratříček mě chce zastřelit…”

Ann se napřímila. „Už to není můj bratr. Máte zbraň?” „Ne. Prohrál jsem kolt v kartách.”

Podala mu svůj. „Berte. A támhle stojí můj kůň. Pokusím se je zadržet. Brána ze dvora je otevřená…”

Pak se Ann zarazila. Přes dvůr se ke stáji šoural Ted.

Když vstoupil do stáje, spatřil Shermana s koltem v ruce. „Co je, brachu?” zasmál se cynicky Ted.

„Máš smůlu, Duncere. Vím všechno. Votoč se a vypadni.”

Duncer byl rychlý střelec. Uskočil stranou, tasil a…

Ve chvíli, kdy chtěl vystřelit, mu na hlavě přistál nějaký těžký předmět. Okamžitě klesl k zemi.

Ann na něho zírala. „Srazila jsem ho k zemi…, vlastního bratra. Teď můžete jít…”

Sherman na nic nečekal, nasedl a odjel.

Ted nebyl mrtev. Jenom v bezvědomí.

Ann se sklonila, vyprázdnila komory jeho koltu a utekla.

*

Doc Holliday spatřil nějakého muže, jak vyjíždí z hotelové stáje. Ten muž si ho měřil velkýma, blesky vrhajícíma očima. Pak mu sjela ruka ke koltu.

„Nehraj si s tou bouchačkou, hochu!”

Ale vrah nešťastného kočího Mika Warda ztratil nervy. Měl Hollidaye za Earpa. Tasil a stiskl spoušť.

Hráčova kulka ho však dostihla dřív a rozdrtila mu rameno. Jeho vlastní výstřel Hollidaye bezpečně minul.

Rána Shermana vyhodila ze sedla. Spadl pod splašeného hnědáka. Kopyta dokonala dílo zkázy.

Holliday byl vmžiku u něho, ale když zjistil, že je mrtev, zase vstal.

Ze stáje se vyřítili Duncerové a Pollock.

„Holliday! Zabil ho!” zvolal Pollock.

Hráč vycenil zuby. „Jasně. Kopytem. Svým levým zadním kopytem, pánové.”

Chvíli trvalo, než se Pollock rozhoupal k odpovědi. Pak řekl: „Nemysli si, že seš silnej, Hollidayi. Na mě nemáš. Nic jsem neproved.” „To se teprve ukáže.”

Marshal slyšel výstřel a spěchal na Mainstreet. Vjel tam zrovna ve chvíli, kdy se Ted Duncer snažil odtáhnout mrtvého zpátky do hotelového dvora. „Stát!” zvolal marshal. „Kdo je to?” „Muž, kterej pro mě dělal,” rychle vyhrkl Pollock. Wyatt přikývl. „To jsem si moh myslet,” řekl, ale věděl, o koho |jde..

Mrtvý muž v prachu ulice přesně odpovídal popisu, který mu dal umírající Mike Ward. Byl to muž, který Mika přepadl a zabil.

Pak se marshal s Hollidayem vraceli do hotelu.

Cekala tam na ně žena.

Ann Duncerová.

„Ano?” zeptal se Wyatt podmračeně. ‘ „Musím s vámi mluvit, marshale.” „Prosím,” odvětil ledově.

Zatímco Holliday sledoval z okna ulici, hrdá Ann Duncerová řekla marshalovi vše, co se dozvěděla od Shermana. Wyatt si ji vyslechl a nakonec poděkoval.

Když Ann odcházela, zeptala se: „Co bude s mejma bratrama?”

„To nevím. To je věc soudce.”

„Soudce? Ted nikdy před soud nepůjde!”

„Jeho smůla.”

Den se blížil svému konci. Wyatt Earp a Doc Holliday seděli za okny hotelu a pozorovali ulici.

„Co chcete dělat?” zeptal se Doc po chvíli,

„Čekat.”

„Na co?”

Wyatt sevřel opěradlo židle. „Něco se stane.”

Holliday se pousmál. „Když to říkáte vy, tak to asi tak bude.”

Znovu zmlkli.

Vtom se za nimi ozval tlustý hoteliér: „Pánové, pánové, v City Hal-lu je schůze!” „Jakápak?”

„Občané města se tam vyjadřují k přestřelkám. Page City je šokováno. Lidé žádají, abyste opustili město!” Holliday se rozesmál.

Wyatt chladně odvětil: „Vyřiďte občanům města anebo snad tomu muži, kterému tady vadíme, a proto vás sem poslal, že zůstaneme.” „To je v pořádku, pánové, já jsem měl pouze vyřídit, že…” Holliday mávl rukou. „Jděte, chlape!” Hoteliér se ztratil.

Hráč pak vstal a přešel do haly. „Kde je tady City Hall?” Recepční mu popsal cestu a Doc opustil hotel.

Když rozrazil dveře City Hallu, zrovna tam probíhala vzrušená debata.

Šel rovnou ke stolu, u něhož sedělo několik bělovlasých mužů.

„Dobrej večír,” cvrnkl o klobouk. „Majitel City hotelu mi přišel říct, že si nepřejete přítomnost marshala Earpa a moji.”

Jeden ze starců vstal. „Pane Hollidayi, my… To není tak docela pravda, to jen někteří občané dostali z toho střílení strach…”

„To je pochopitelné. Když ve městě bydlí banditi.”

„Drzost!” zvolal Pollock.

Ledově chladný Holliday se otočil a kráčel rovnou k němu. Zastavil se těsně před ním. „Říkals něco, Pollocku?” Ticho.

Teprve po chvíli se Holliday obrátil a vrátil se ke dveřím. „Pánové, vaši zprávu jsme obdrželi. Ale je mi líto, že vám nemůžeme vyjít vstříc okamžitě. Je tu ještě práce, kterou s marshalem musíme dokončit.”

Pollock chtěl znovu něco namítnout, ale Doc zvedl ruku a zarazil ho: „Buď zticha, brachu. Nebo lidem ve městě povím, jak je tady snadný dostat se ke třem tisícům dolarů.”

Pollock zbledl.

Jeden ze starců vstal a řekl: „Byli bychom vám vděčni, doktore, kdybyste se vyjádřil jasněji.” „Ať to zkusí!” sykl Pollock a najednou v ruce svíral nůž. Muži od něj rázem odstoupili.

Holliday měl ruce v kapsách. „Zastrč tu hračku, chlapče. Tyhle věcičky moc dobře znám.”

Pollock měl ruku s nožem vystrčenou. Rty se mu chvěly a na čele vyvstaly krůpěje potu.

Vtom se rozletěly dveře a vstoupil Earp. „Schovejte ten nůž, Pollocku!”

Salooner se ošklivě pousmál: „Ne! Nejdřív si to vyřídím tady s tím!” „Schovejte ten nůž!” „Ani náhodou!” „Nemáte proti němu šanci!”

Pollock se zašklebil, ale šílený škleb mu ztuhl ve tváři. Wyatt vykročil k němu. „Stát! Zůstaňte stát, Earpe!” řval salooner. Wyatt se nezastavil.

„Řek jsem: stát!!”

„Naposledy říkám, schovejte ten nůž!” Pollock vyrazil a přítomní zděšeně vyjekli.

Wyatt naznačil úder pravačkou - a místo ní přistál na barmanově bradě levý direkt. Cass Pollock padl na záda a zůstal ležet.

„Škoda,” poznamenal Holliday. „Rád bych bejval viděl, co ten chlápek bude dělat.”

Wyatt mu věnoval dlouhý pohled a pak se otočil zpátky ke dveřím.

Jeden z těch starých mužů zvolal: „Marshale!”

Wyatt se zastavil a zkoumavě si ho měřil.

„Já jsem starosta.”

„Těší mě.”

„Lidi ve městě maj strach.”

„To si umím představit. Ale nemůžu s tím nic udělat.”

Holliday poklepal starostovi přátelsky na rameno: „Berte to prostě jako bouřku, pane. Budete se divit, jak tady v Page City pak bude čis-tej vzduch!”

*

Wyatt odešel na pokoj a Holliday se ještě chvíli procházel městem. Pak se vrátil do hotelu a šel marshala navštívit.

„Tenkrát byli na ranči ještě dva občané města,” řekl a opřel se o stěnu. „Jo, potkal jsem na ulici jednoho žvanivýho dědečka. Na desetitisícovým ranči pracoval nějakej Johnny Fisher jako kovář a muž jménem Griffith.”

Wyatt zvedl hlavu. „Ale?”

„Fisher je mrtvěj,” řekl Holliday.

„Dál!”

„A Griffith dělá ve městě rakve!”

Wyatt vyskočil. „Vím, už jsem jednou u něj byl. Dělal rakve do foroty! Pojďte, rychle!”

Vyběhli na ulici. Brána rakvářova dvora byla zamčená. Oběhli dům. Byl prázdný. A zmizel i vůz.

„Potřebujeme koně!” zvolal Wyatt. „Vy pojedete na jih a já na sever! Nemůže bejt daleko!”

Za chvíli vyrazili do noci dva jezdci.

Wyatt se po chvíli vracel opačným směrem, protože tím tempem, jakým jel, by musel rakvářův vůz už dostihnout.

Holliday měl víc štěstí. Už po několika mílích slyšel drncání na cestě směrem do Brewsteru.

Rakvář si ho všiml, teprve když ho dojel a najednou se zjevil vedle kozlíku.

Holliday pozdravil a zeptal se: „Kampak máte namířeno?”

„Do Brewsteru.”

„To jste si nevybral dobrej čas.”

Griffith zastavil povoz. „Co chcete?” Griffith Hollidaye nepoznal, přestože ho při přestřelce sledoval škvírou mezi prkny. „Já taky musím do Brewsteru.” „Kdo jste?”

„Jmenuji se Jeremiáš Cyril Pinkerton. Hezký jméno, že? My máme totiž na východním pobřeží pěknej obchod.” „S čím obchodujete?” zeptal se stále ještě nedůvěřivý Griffith. „Se zvědavostí.”

Rakvář zmlkl a po chvíli řekl: „Vy jste Doc Holliday, že?”

„Správně.”

„A jel jste za mnou.”

„Taky správně.”

„Co vode mě chcete?”

„To jste se už ptal.”

„Já to věděl,” špitl Griffith. „Já to věděl, už když jsem spatřil marshala. Tři rakve jsem dělal. Tři… Protože jsem doufal, že Ted Duncer a Pollock budou bojovat.”

„A pro koho měla bejt ta třetí?”

„Pro Shermana.”

„Ten ale fakt jednu potřebuje.”

„Potřeboval by ji tak jako tak. Pollock rozhod vo jeho smrti.” „Jak to víte?”

„Ten hlupák se mnou mluvil, než jel do Arkansasu…” Ozval se dusot kopyt. Přijížděl marshal. Sotva dojel, zeptal se: „Vy jste tenkrát vo tom transportu peněz věděl, Griffithi?” „Jo,” dutě odvětil rakvář. „Přepad jste ten dostavník?” „Jo.”.

„Sestřelil jste.Mika Warda z kozlíku?” „Jo.”

Wyatt se zhluboka nadechl. „Obraťte koně, Griffithi.”

Rakvář přitakal. „Měl bych jeden dotaz, marshale,” pravil jako by z rakve. „Proč jste mě nechal tak dlouho čekat? Musel jste to tušit už při návštěvě u mě…”

*

Zločinci z Page City byli předáni zákonu a marshal s Docem odjeli směrem na jih.

Když dorazili k Hogartovu ranči, Holliday se zeptal: „Kdy a kde se setkáme, marshale?” Wyatt na něho tázavě pohlédl. „Vy nechcete jít se mnou?” Holliday se usmál a otočil koně.

Dita právě nabírala u studny vodu. Když zaslechla koně, zvedla hlavu a spatřila marshala Earpa. Okamžitě se začervenala a málem upustila vědro.