William Mark

Ti z ranče na řece

Ryan nebyl pěkný. Ani zvlášť výstavný, velký nebo významný. Jedna široká hlavní ulice a několik postranních uliček, sedmdesát domů, kolny, sklady, tři výčepy, poštovní stanice, pár obchodů, malý presbyteriánský kostelík - a to bylo všechno.

Co městu přece jen přidávalo na významu, byla jeho poloha v povodí Rudé řeky, která odděluje Oklahomu od Texasu. Před třinácti lety tady vybudovalo sedm mužů osadu Ryan. Dálkový dostavník z Oklahoma City, Chickashy a Marlowa přejížděl u Rya-nu Rudou řeku po dřevěném pontonu do Texasu na přímé cestě k Wichita Falls.

Šerif Noel se opíral o dveře saloonu Moon. Byla to výhodná pozice - když měl žízeň, mohl zavolat na výčepního, a kvůli výtržnostem ve výčepu nemusel utíkat daleko. A kdykoliv naproti v baru U cejchu zesílil hluk nad obvyklou míru, měl o tom dobrý přehled. Jeho kancelář byla přímo naproti. Budova však stála trochu dál od chodníku a nedalo by se odtud tak dobře sledovat ulici jako od saloonu. Nemohl však stejně vidět všechno…

Naproti v baru se rozlétly dveře. Vyšli z nich tři muži. Velcí, statní honáci dobytka. Šerif Noel je zběžně znal. Byli to Butch Long, Ed Conally a Charlie Hees z Říčního ranče. Long zasadil Conallymu takovou ránu, až odletěl ke sloupku přístavku. Conally vytrhl okamžitě kolt a dunivý výstřel protrhl tíživé polední ticho. Kulka se zabořila vedle Butche Longa do rámu dveří. Vzplála pořádná bitka…

Šerif Noel přestal sledovat ostatní část ulice. Nezahlédl proto dva muže, kteří přišli z North Avenue a zamířili k bance. Šikovně využili sporu tří kovbojů, aby se nepozorovaně dostali do banky. Nikdo je při tom neviděl.

První z nich byl středně vysoký chlapík s kulatou tváří, z níž však bylo vidět jen žluté oči; zbývající část obličeje zakrýval černý šátek. Druhý muž měl přes dolní polovinu tváře černou masku. Byl to vysoký, hubený člověk se silnou kostrou.

Oba nezvaní návštěvníci se tiše postavili hned u dveří, tak aby je nebylo vidět zvenčí. Když pokladník Fred Harris za přepážkou zdvihl oči, hleděl do hlavní dvou revolverů. Strach mu sevřel hrdlo. Seděl za přepážkou od doby, kdy banku otevřeli, a zatím se nikdy nic nepřihodilo. Stále znovu čítával v novinách, že byly vyloupeny banky v jiných městech, v poslední době se dokonce rozmnožily přepady v okolí Ryanu. Tady se však nestalo nic - až dneska…

Nastal okamžik, kterého se třiapadesátiletý pokladník obával. Naproti u dveří stáli dva chlapi s napřaženými revolvery. Harris od nich nedokázal odtrhnout pohled. V místnosti zavládlo tísni-vé ticho. Proč se nic neděje?

Pokladník si vzpomněl na kolt, zavěšený nahoře nad okénkem přepážky. Sám ho tam pověsil a říkal si, že je to chytré - když přijde lupič do banky a vyzve ho, aby zdvihl ruce, nepozorovaně sáhne po nabitém a dokonce už nataženém revolveru. Ale všechno probíhalo jinak. Seděl za přepážkou a nikdo po něm nechtěl, aby zdvihl ruce a vstal. Vtom se jeden z banditů odlepil ode dveří a zamířil k překážce, tak aby ho nebylo z ulice vidět.

„Natáhni ruce hezky dopředu, starej,” řekl tichý, drsný hlas zpod černého šátku.

Fred Harris natáhl ruce a viděl, jak se chvějí. Bandita stál teď jen půldruhého metru napravo od něho u okénka, kde se nad dřevěným rámem od výše prsou zdvihaly vzhůru těžké mříže. Naproti, nalevo ode dveří, stál dlouhý, kostnatý chlapík se střapatými vlasy a světlýma očima. Harris si všiml, že drží revolver v levé ruce.

První bandita zastrčil kolt, odsunul Harrisovy natažené ruce stranou a na okamžik se octly jeho planoucí žluté oči těsně u pokladníkovy tváře.

„Nehýbej se, starej. Můj přítel tě pohlídá.” Rychlým skokem se přenesl přes pult a postavil se za Harrise. „Dávej pozor, starej. Když někdo příde do banky, obsloužíš ho jako dycky. Jestli uděláš sebemenší pokus, abys nás prozradil, je s tebou amen.”

„Jinak… mi… nic neuděláte?” roztřeseně se zeptal Harris.

Bandita za ním se posupně zachechtal. Právě vyndaval malé sáčky s penězi z otevřené skříně a házel je do velkého pytle, který si přinesl s sebou.

„Proč, starej? Jsou to tvý prachy? Určitě ne, protože jinak bys tady nedřepěl. My teď vememe roha. A když budeš zticha a nebudeš blbnout, moc se ti nestane.”

Harris za sebou zaslechl tichý, svištivý zvuk. Pak ještě ucítil strašlivou ránu do hlavy a nehlučně se zhroutil na desku stolu. Druhý bandita přiskočil, přelétl přes přepážku, popadl pytel s penězi a pohlédl na svého partnera, který právě otvíral dveře na dvůr.

O půl minuty později opustili oba lupiči banku. Přepadení trvalo sotva několik minut.

Křivonohý Pat Johnson dlouho rozvažoval, zda se má zastavit v baru nebo napřed donést peníze do banky. Měl u sebe šedesát dolarů, které mu konečně zaplatil rančer Joe Beavergreed za opravu sedel. Tolik peněz Johnson nikdy nenechával doma.

Starý mládenec Johnson se obrátil a zamířil do banky. Když vešel, podivil se, kde je pokladník. Přepážka byla otevřená - a Harris nikde. Johnson přistoupil k pultu a podíval se dovnitř. Ježíš, nalevo ležely peníze, tedy, bylo to jen pár dolarů. Ale zásuvky byly vytahané a trezor otevřený.

Sedlář se nahnul přes široký pult přepážky a trhl sebou. Na podlaze ležel muž s krví v šedivých vlasech. Johnson potřeboval jen několik vteřin, aby překonal úlek. Pak vyběhl zadýchaně na ulici.

„Šerife,” křičel zdálky, „šerife!”

Jim Noel volání zaslechl. Vystrčil hlavu ze dveří saloonu Moon, kde držel zase svou stráž, a podíval se na muže, který k němu běžel po chodníku. V běhu mu ulétl klobouk, vrátil se pro něj a pak zase spěchal dál.

„Šerife! Honem, pojďte! V bance se něco stalo. Je tam mrtvej -myslím, že je to Harris…”

Jim Noel se spolu s Johnsonem rozběhl k bance. Za nimi vyběhli ze svých domů Floyd Gennan a Jerry Humphy, kteří také zaslechli Johnsonův křik. Šerif našel Harrise nehybně ležícího a se zakrvavenou hlavou. Natáhl se přes pult a narovnal pokladníka.

„Je mrtvej?” zeptal se křídově bílý Humphy. Noel pokrčil rameny.

„Přivedu doktora, ” zvolal Gennan a utíkal ke dveřím.

Doktor Cann byl urostlý, mohutný muž kolem padesátky s brýlemi v široké obroučce a černým knírem. Jeho svěží červená tvář prozrazovala stejně jako jeho zářící oči množství energie. Když dorazil do banky, podal okamžitě šerifovi svou tašku z krodýlí kůže, aby mu ji podržel. Pak se sehnul k muži na podlaze. Trvalo to pět vteřin, než se zase narovnal.

„Je mrtvej?” zeptal se Gennan, který byl stále ještě zadýchaný od rychlého běhu.

„Ne, ještě žije,” zavrtěl hlavou lékař. „Ale musíme ho okamžitě odnést do mého domu. Musím ho ošetřit.”

Šerif Noel poslal Johnsona pro svého pomocníka Jacka Millera. Jack, vysoký, štíhlý čtyřiadvacetiletý muž, pracoval u kováře Lonegana a pomocníkem šerifa byl jen v případě potřeby. Když teď vyjel na svém hnědáku z postranní uličky, vyjížděl šerif ze stáje své úřadovny.

„Neměli bysme povolat ještě několik lidí, šerife?”

Noel pokrčil rameny a vyrazil po North Avenue. Jack ho následoval. Oba muži pak v slunečním úpalu mlčky objížděli půlkruhem město, pak oblouk postupně rozšiřovali. Zpocení, pokrytí žlutým prachem, uhřátí - a nikde neviděli nikoho podezřelého. Na zpáteční cestu se vydali, teprve když se začalo stmívat. Udělali všechno, co bylo v jejich silách…

Nad městem se nachýlil večer, ale citelnější ochlazení nepřinesl. Průčelí domů a především nabílené hliněné zdi vyzařovaly nashromážděné sluneční teplo, které se spojovalo s žárem stoupajícím ze žlutého písku ulice.

Ve výčepech byl čilý provoz. Bylo přece třeba posoudit denní události. Nejvíc živo bylo v baru U cejchu. Johnson tam dorazil na svého obvyklého panáka. Gennan a Humphy bylo obklopeni hroznem lidí. Každý chtěl slyšet historku z první ruky.

Naproti v lékařově domě svítilo tlumené světlo. Doktor Cann tam bojoval o život člověka. Stav pokladníka se k večeru zhoršil natolik, že lékař musel počítat s nejhorším, a přitom udělal všechno, co mohl. Nakonec nasadil doktor Cann poslední prostředek - whiskovou kúru. Harris musel spolykat tolik whisky, kolik se do něho vešlo, a pak ho lékař v potu tváře alkoholem masíroval. Nakonec otevřel Harris oči. Lékař se k němu naklonil. Tvář měl pokrytou potem.

„Musíš zůstat vzhůru, Frede! Slyšíš… Nesmíš zavírat oči… Odpověz… Kdo tě srazil, Harrisi?”

V tom okamžiku rozrazil dunivý výstřel okenní tabulku. Kulka zasvištěla těsně nad lékařovou hlavou a roztříštila sklo starého obrazu na protilehlé stěně. Doktor vyskočil, doběhl ke stěně, strhl z ní winchestrovku, nabil ji a vystrčil z okna. Kolem úvaziště právě projížděl jezdec.

Winchestrovka zahřměla temnou Main Street. Lékař byl vynikající střelec. Ačkoliv jezdec už urazil třicet metrů, srazila ho doktorova kulka z koně. Jezdec sletěl, převrátil se, vyskočil a zmizel v temném stínu přístavků. Lékař vmžiku vyběhl na ulici. Taky muži ze saloonu se vyřítili ven. Lékař si přetřel čelo, rozběhl se, aby chytil koně zákeřného střelce, a odvedl ho do své stáje. Pak se vrátil do domu.

„Kde je Clem?” zeptal se před obývacím pokojem manželky, ale nedostal žádnou odpověď. Vkročil dovnitř, odložil pušku na stůl a pohlédl na zraněného.

„Jak se daří, Harrisi?”

„Co to bylo, doktore?” odpověděl otázkou nemocný. „Nic,” snažil se ho uklidnit lékař. „Střelil nám sem nějaký blázen. Byl to opilý kovboj. Radši mi řekněte, jak se vám daří.” „Nevím…”

Lékař zhasl lampu, pak odstrkal lůžko, na kterém spočíval Harris, do výklenku pod oknem. „Kdo vás srazil, Harrisi?” „Nevím. Byli to dva chlapi,” odpověděl zraněný. „Poznal byste je?” „Ne, měli černé šátky přes obličej.” Doktor zaťal zuby. „Sakra! Jinak vás nic nenapadá?”

„Ne… Tedy, ten jeden držel kolt… v levé ruce. Hubený… dlouhý chlap…,” sděloval Harris útržkovitě. Jeho hlas se zlomil.

Po Main Street se přiřítili Jim Noel a Jack Miller, kteří slyšeli výstřel z pušky na okraji města. Když šerif vstoupil do lékařova domu, vyšel mu doktor Cann vstříc.

„Na koho stříleli? Gennan to na mě volal…”

„Na mě, nebo na Harrise. Vím já?” odpověděl doktor bručivě.

„Jak se daří Harrisovi?”

„Pojďte.” Doktor zatáhl šerifa do chodby. „Kulka patřila určitě pokladníkovi, šerife. Sestřelil jsem zákeřného střelce ze sedla a chytil jeho koně.”

Chodbou zazněl ženský výkřik. Žena se zavěsila na lékaře.

„To nesmíš! Zapřísahám tě!”

„Jdi do pokoje, Ann. Nemá to žádný smysl…” Zavedl plačící manželku do obývacího pokoje a vrátil se. „Pojďte, šerife, mám toho koně ve stáji.”

Doktor Cann vzal lucernu a vedl šerifa dvorem do malé stáje. Šerif pohlédl na ryzáka. Pak se udiveně rozhlédl.

„Kde je ten kůň?”

Doktor se otočil ke koni zády, ukázal pravým palcem přes rameno a řekl: „Tady stojí.”

„Ale to je přece Clemův kůň.” „Právě!”

Lékař vyšel na temný dvůr. Jil Noel se zastavil poněkud stranou za ním. „Vy myslíte…?”

„Nic nemyslím,” odsekl doktor ostře, „v každém případě jsem sestřelil útočníka z koně.”

Teprve po chvíli řekl šerif váhavě:

„Vy si tedy opravdu myslíte, že váš vlastní syn…”

„Co si já myslím, není důležité. Tady mluví fakta. Stojí tu Clemův kůň. A kde je on? Když se objeví, tak uvidíme, jestli je raněný. Dobrou noc, šerife!”

Druhý den ráno se město dozvědělo, že pokladník banky Frede-ric Harris svému těžkému zranění podlehl. V městské radnici se během dopoledne sešla občanská rada. Šedovlasý starosta Jenkins požádal o klid.

„Fred Harris je mrtvý, lidi. Je třeba se připravit na to, že se bandité vrátí, protože dnes ráno uložili rančeři v bance tržbu za prodaný dobytek. Včera se jim podařilo uloupit jen málo, je jisté, že se vrátí.”

Bylo třeba něco podniknout, ale otcové města neměli dost odvahy.

„Nemáme lidi, abysme postavili dost hlídek, starosto!” volal řezník Dick Norman.

„Musíme to udělat!” zahřměl starosta. Pak se obrátil k šerifovi: „Jime, co navrhujete?”

Noel otáčel svým kloboukem a prohlásil:

„Musíme povolat dobrovolníky, kteří posílí hlídky…”

Ozval se repot. Všichni byli proti. Kdo vyšle dobrovolníky? Kdo půjde dobrovolně na hlídku? Vždyť přece není válka.

Jen doktor, který se opíral o stěnu u dveří, připomněl:

„Tak se dívejte, jak si přijdou vybrat vaše peníze, vy duté hlavy!” Pak se za jeho statnou postavou s třeskem zabouchly dveře radnice.

Když se vřava uklidnila, ozval se opět starosta.

„Rozmyslete si to, lidi. Dneska večer v sedm se sejdeme ještě jednou. Něco se udělat musí. Doktor a šerif mají pravdu!”

Ale ani na večerní schůzi se neshodli. Nikdo z nich se nepřihlásil dobrovolně a ani nechtěli uvolnit své zaměstnance. Prý je sami potřebují. Nejhlasitěji protestoval Jim Degorey, majitel velké pily na okraji města.

„Peníze odveze zítra v poledne dostavník, pak budeme mít po starostech!”

„Ale do zítřejšího poledne nás čeká ještě jedna noc a další půlden!” „No a?”

Doktor Cann seděl v malém pokojíku ve svém domě u postele Freda Harrise.

„A lidi opravdu věří, že jsem mrtvý?” ptal se pokladník a ohmatával si silný obvaz na hlavě. „Musí tomu věřit,” zdůraznil lékař vrčivě. „Ale co pohřeb…?”

„Už to nějak udělám. V nejhorším naplníme rakev kamením. Banda vás musí považovat za mrtvého.”

Ozvalo se zaklepání na dveře. Lékařova žena vstrčila hlavu do dveří.

„Jsou tady starosta a šerif.”

Oba muži vstoupili a podali nemocnému ruce. Byli do všeho zasvěceni a s lékařovým plánem souhlasili. Bankovní lupiči museli mít Harrise za mrtvého, aby se neobávali, že je pozná a bude proti nim vypovídat.

Lékař se jim také svěřil se svým podezřením. Šerif v odpověď zavrtěl hlavou.

„To není možný. Clem je řádnej hoch,” řekl.

Taky starosta mínil, že si doktor dělá zbytečné starosti. Ale doktor se nemohl zbavit chmurných myšlenek. Nedokázal si představit, co může mít syn společného s bankovní loupeží a jak se do ní mohl zaplést. Nemohl ani s jistotou říct, jestli muž sestřelený ze sedla byl Clem. Ale byl tady jeho kůň, a to samo o sobě bylo dost zlé. Clem by svého ryzáka nikomu cizímu nepůj-čil. Ale proč vlastně střílel a po kom?

Šerif se opřel o dveře a povzdychl si.

„S lidmi ve městě nehneme, starosto.”

„Ještě pořád věřím…,” namítl starosta.

„Vzdejte se nadějí, Jenkinsi. Z té zbabělé bandy nikdo nehne ani prstem. Probudí se, až je někdo popadne za chřtán. Na to se můžete spolehnout.”

„A co tedy budeme dělat?” mnul si neoholenou bradu Noel. „Já zůstanu s Jackem Millerem hlídat na ulici.”

„Celou noc?”

„Mám snad jinou možnost?”

Lékař se napřímil, vyšel z místnosti a za chvilku se vrátil s winchestrovkou.

„Půjdu do toho s vámi,” řekl tak rozhodně, že se nikdo neodvážil nic namítnout.

Starosta vytáhl kapesník a znovu si otřel čelo.

„Nemám moc zkušeností v zacházení se zbraněma. Ale můžete se mnou samozřejmě počítat, šerife. Se mnou a s mým synem.”

Udělali, jak řekli. Pět hodin vytrvali na chodníku. Nic se nedělo. Na východě se nad horizontem objevily první červánky nastávajícího dne a vrhly stříbrné světelné paprsky přes černé obrysy domů.

„Zdá se, že naše obavy byly zbytečné,” řekl starosta zklamaně. „Vypadá to tak,” potvrdil Jim Noel.

Setrvali ještě čtvrthodinku, pak se shodli, že starosta, jeho syn a Jack půjdou spát. Noel se podíval na lékaře.

„Vás asi nepřiměju, abyste šel domů, co?”

„Ne, to se vám nepovede,” vzdorovitě odpověděl doktor Cann, stáhl si černý klobouk hlouběji do čela a svýma mohutnýma rukama obemkl pušku.

Ostatní tři odešli. Doktor pak dál jako hodiny předtím pohlížel k bance. Najednou se mu zdálo, jako by uslyšel zaskřípání dřeva. Zvuk přicházel zezadu z uličky, jejíž levou frontu tvořila bankovní budova. Cann nevěděl, proč to udělal, ale vrhl se na zem -a ve stejném okamžiku třeskl ulicí výstřel. Kulka se zabořila do sloupu v místě, kde ještě před zlomkem vteřiny byla lékařova hlava. A opět zaduněl výstřel, pak další a další…

Doktor Cann se už odkulil stranou a rovněž začal střílet. Rány winchestrovky zněly Main Street. Když se lékař nakrátko ohlédl, strnul úlekem. Šerif si přitiskl obě ruce k tělu, jeho revolver zarachotil po chodníku a vzápětí se Noel zhroutil. Lékař rychle otočil hlavu, ještě včas, aby se stačil přikrčit před střelou, která mu zasvištěla nad hlavou. Neustále měnil polohu tím, že se převaloval sem a tam, a neustále střílel - on, bývalý kapitán seveřanské armády, byl teď jediným obráncem oklahomského města Ryan.

Po této kanonádě nastala krátká přestávka. Lékař vklouzl za velký plechový sud na dešťovou vodu, zalovil v kapse a naplňoval zásobník pušky novými náboji. Do horního okraje plechového sudu stále třeskaly kulky neviditelných střelců. Šerif ležel nehybně na chodníku, na tiché lékařovo zvolání nereagoval. A město spalo!

Naproti znovu třeskl výstřel. Lékař pohlédl na svou pravou ruku. Krvácela, jak ho škrábla kulka. Zaklel, hodil pušku směrem k šerifovu tělu, trochu se nadzdvihl a pak vší silou plechový sud převrhl. Odnaproti okamžitě zaduněly výstřely. Lékař začal valit sud před sebou. V úkrytu za ním se zakrátko dostal k šerifovi. Oslovil ho, ale ten se ani nepohnul. Doktor ho převalil na záda a prohlédl.

„Hej, Jime - je to jen rána v boku. To dáme do pořádku.” Třásl bezvědomým šerifem, dokud se neprobral. Přitiskl mu pro jistotu ruku na ústa. „Ticho! Naproti ještě dřepí ta banda. Máte kulku v boku…” Pak si všiml, že na šerifově košili je nahoře téměř u ohybu lokte malá tmavá skvrna. „Hm, zdá se, že to byly kulky dvě. Pojďte, musíme do domu.”

Dotáhl těžké šerifovo tělo v úkrytu velkého sudu k vchodu obchodu. Dveře byly zamčené. Lékař procedil mezi zuby nadávku.

„Zatracený lotr! Jinak slyší i trávu růst, a teď předstírá, že spí. Jen počkej…”

Cann se rychle vzpřímil a vrhl se celou vahou svého mohutného těla proti dveřím. Dřevo zapraštělo, odnaproti se ozval výstřel. Cann protáhl šerifa rozraženými dveřmi. Když dostal těžce raněného do krámu, ozval se z pozadí od zadních dveří skřehota-vý hlas:

„Vy jste se zbláznil, doktore! Jak jste mohl zničit moje dveře a vniknout dovnitř!”

„Držte hubu, Bonny,” okřikl ho Cann. „Přineste radši čisté prostěradlo a řekněte své ženě, že má okamžitě ohřát vodu!” Jeho slova zněla tak výhružně, že starý obchodník bez jediné námitky zmizel.

Doktor Cann s puškou v levé ruce stanul v krytu vyražených dveří.

„Zatněte zuby, Jime. To zvládnem!” řekl přes rameno. Ještě krátce pohlédl na ulici a pak se rozhlédl krámem. „Tady je kořalka!” S puškou v ruce doběhl k Noelovi. „Otevřete ústa, Jime! To je něco, co vám určitě pomůže.”

Šerif polykal a polykal. Až když byla láhev téměř prázdná, lékař ji zdvihl k vlastním ústům, dopil ji a s nadávkou ji vyhodil otevřenými dveřmi na ulici. Roztříštila se zvonivě na chodníku.

Kupec Bonny se vrátil s prostěradlem. „Co je to tu tak cítit? Snad jste ne…?”

„Buď zticha, kramáři! Teď bych spíš potřeboval místo winchestrovky pořádnou brokovnici!” okřikl ho lékař. Když si vy-svékl kabát a chtěl zdvihnout šerifa, uslyšel obchodníka:

„Tamhle na háku visí nová brokovnice, doktore. A sekaný olovo je tam taky, v malejch krabičkách…”

O dvě minuty později stál lékař za dveřmi s dvouhlavňovkou.

„Poslouchejte, džentlmeni! Teď bude hvízdat olovo! Třeba vás to přivede k rozumu!” Volal přes ulici. Stínové postavy mizely za rohem přístavku a od obchodu je doprovodilo zadunění těžké zbraně. Výstřel doplnil bouřlivý smích drsného lékaře. „To je ta správná řeč!”

Když dopadly první sluneční paprsky na Main Street v Ryanu, opustil lékař dům obchodníka smíšeným zbožím Bonnyho. Se sklopenou hlavou přešel ulici. V levé ruce svíral winchestrovku, v pravé nesl brašnu z krokodýlí kůže.

*

Banditi zmizeli. Jediné stopy, které po sobě zanechali, byly prázdné nábojnice. Jack Miller, který se bohužel probudil až zaduněním lékařovy brokovnice, stál před bankou a vrtěl hlavou.

„Muselo to být nejmíň pět chlapů,” řekl starostovi a kováři, kteří stáli vedle něho. „A náš doktor se tuhle noc náramně zasloužil o naše mizerný město. To je víc než jasný.”

Lékař nechtěl o blahopřáních, se kterými za ním celé dopoledne přicházeli do domu, ani slyšet. Všechny návštěvníky stroze odmítal. Když za ním přišel kolem jedenácté starosta, našel ho, jak pochrupuje v křesle obývacího pokoje. Doktorova manželka bázlivě ukázala na svého muže.

„Podívejte, starosto, není s ním vůbec žádná řeč.”

Jack Miller byl také při tom. Pokývl.

„Teď je mi to skoro milejší. Měl by pro nás asi málo lichotivý slova.”

Ryan se styděl. Styděl se mlčky. Jeden jediný muž, který nesl na svých širokých zádech víc než pět křížků, zahanbil celé město. Když pak v poledne nepřijel dostavník, klesla lidem brada ještě níž. A doktor Cann nepřišel ani na shromáždění občanů. Nikdo mu to ale neměl za zlé.

„Lidi, já nevím, co dál…,” poškrábal se hlavě starosta.

„Měl by sem přijít doktor Cann!” zvolal tlouštík Leon Facinne.

„Jo, zavolejte doktora!” souhlasili mnozí další.

Vtom povstal kovář a udeřil svou mohutnou pěstí do stolu. „To by stačilo. Zavolat doktora! Nestydíte se? Doktor bděl za nás celou noc. Se šerifem bojoval proti pěti banditům a pak několik hodin pracoval se skalpelem. To nemáte v těle kapku studu, když teď žádáte, aby sem přišel! A proč by vůbec měl? Udělal mnohem víc, než musel. A taky nemůže nic změnit. Poštovní dostavník zkrátka nepřijel. Co to znamená, si přece můžete domyslet sami!”

Nikdo to nevyslovil, ale všichni to věděli - dostavník přepadli! Dřív než dorazil do města a mohl odvézt peníze. Bylo to tedy tak, jak se včera obával starosta: bandité byli přesně informováni. Věděli, že zlato ještě musí být v bance. A za dvě hodiny opět nastane tma!

Jack Miller přistoupil ke starostovu stolu. Klidně shromáždění upozornil, že nemají jinou možnost a musí proto bojovat. Dohodli se a nastoupili hlídky. Ale noc uplynula a zase se nic nepřihodilo. S úsvitem se hrdinové rozešli.

Nové shromáždění v radnici už navštívilo jen několik starších občanů.

„To je jen trik, lidi. Ti chlapi určitě přijdou,” trval na svém starosta Jenkins.

„Však uvidíme, jestli dneska dostavník přijede!” křičel řezník Norman.

Chybělo čtvrt hodiny do půlnoci, na ulici však přesto panovalo vedro. Muži stáli před radnicí a před saloony a hleděli na roh, odkud se měl objevit dostavník… Čtvrthodina minula, starosta pohlédl na hodinky - dostavník nepřijížděl. Po další půlhodině mlčení muži věděli, že nepřijede ani dneska.

Když na sebe zaraženě pohlédli, pronikl jim k uším dusot kopyt jediného koně. Jeho jezdec objel roh ulice a přiklusal k Jesse-ho ubytovně. Byl to vysoký ramenatý muž s ošlehaným obličejem, černými vlasy a modrýma očima. Na sobě měl bílou košili, krátkou koženou vestu a šedé úzké levisky. Na širokém černém opasku visely dva těžké revolvery.

Muž pružně seskočil ze sedla. Snad by se po něm shromáždění muži ani neohlédli, ale zaujal je cizincův kůň. Byl to plavák s černou hřívou a černýma dlouhýma nohama, mimořádně ušlechtilé zvíře. Takového koně dokázal ocenit každý obyvatel Ryanu. A tak vzali na vědomí i jezdce.

Hostinský Bill Jesse se k němu přibelhal a zeptal se ho, zda mu může něčím posloužit.

„Mohl bych dostat velký steak a dvě vejce? A k tomu pivo?” zeptal se neznámý. Když hostinský přitakal, muž se otočil ke svému koni. „Zavedu si jen koně do nějaké stáje.”

„To nechte být, pane, zavede ho tam chlapec. Máme vlastní nájemní stáj.”

Muži na chodnících sledovali, jak Jessův podomek odvádí hřebce, a pak se s ustaranými tvářemi rozešli do svých domovů.

*

Zatímco cizinec s velkou chutí jedl, vjíždělo od západu do města pět jezdců. Zastavili před saloonem U cejchu. O minutu později už stáli u pultu před Jeffem Holbym a proplachovali si vyprahlá hrdla whisky. Vypili každý dva panáky, potom zaplatili a vyšli ven. Na verandě se zastavili. Jeden z nich, chlapík s křivou tváří a ježatými rudými vlasy, vystřelil. Kulka udeřila na protější straně ulice do kovového vývěsního štítu lékaře. Doktor Cann okamžitě vyběhl na ulici. S vyhrnutými rukávy se postavil mezi dveře a změřil si kovboje. „Co to má znamenat?”

„Přines si kolt, doktore! Slyšeli jsme, že seš velkej pistolník!” zvolal posměšně jeden z honáků.

„Dělej, doktore, chcem vidět, co dovedeš!” přidal se k němu druhý.

Lékař vyšel na verandu.

„Zmizte, chlapi. Jděte dávat pozor na krávy. Myslím, že tam máte práce dost.”

Zrzek v návalu vzteku vytrhl kolt a vystřelil. Těsně vedle lékaře se odštípl kus dřeva ze sloupku. „Přines si revolver, Canne!”

Lékař se ani nepohnul. Ale o kus dál nalevo se na ulici najednou objevil Jack Miller a pomalu se blížil. Výtržníci uviděli hvězdu na jeho hrudi.

„Hele, dostavil se šerif tohohle hezkýho města!” posmíval se zrzek. Měl ještě stále v ruce kolt. Náhle zdvihl ruku a Main Street znovu zahřměl výstřel. Kulka se zabořila do prachu jen několik centimetrů od špiček bot šerifova zástupce. „Jmenuju se Jonny Teck!”

„Aha,” řekl Miller a zastavil se.

„Pěkný jméno, že jo?” pokřikoval Teck. Vyklonil se z verandy. „Nebo se ti snad nelíbí, šerife?”

„To je věc vkusu,” opáčil klidně Miller. „Ale vůbec se mi nelíbí, Tecku, že si tady jen tak střílíš.”

„Poslechni, šerife,” narovnal se prudce kovboj, „nelíbí se mi tvůj tón! Zapamatuj si to. A jestli si dovolíš ještě jedno neuctivý slovo, další kulka uvízne v tvý botě! Je to jasný?”

Muže na verandě dělilo od šerifova pomocníka deset metrů. Miller si je důkladně jednoho po druhém prohlédl. Nebylo jim to zvlášť příjemné. Kumpáni se podívali po Teckovi. Ten zasunul revolver do pouzdra a zvolna se vydal přes ulici. Šest kroků před Millerem zůstal stát.

„Co chceš, šerife? Ty nás nezajímáš. Přišli jsme do města, abysme si promluvili s doktorem.”

„Proč?”

„Třeba se ti to nebude líbit. Ale včera jsme se v Printonu dověděli, že je velkej střelec. Chtěli jsme se o tom přesvědčit na vlastní oči, tak jsme tady!”

„Dobrá,” zdvihl hlavu Miller. „Takže můžete zase klidně odjet. Doktor není žádnej pistolník.”

„Taky se mi zdá,” posupně se zachechtal Teck. „Ale měl by nám to říct sám, a dokonce nám to dokázat.” Prudce se obrátil k lékaři, aniž přitom spustil z očí šerifova zástupce, který teď stál napravo od něho. „Tak dělej, mastičkáři, dones si bouchačku!”

Lékař se ani nepohnul. S nehybnou tváří a s rukama opřenýma vbok řekl:

„Zmiz, chlapečku! Už jsem ti to říkal jednou. A až budeš mít kulku v břiše, tak se můžeš zase přihlásit.”

Jakmile doktor domluvil, obrátil se a zamířil do domu. Vtom Teck vytrhl revolver a rychle vypálil tři rány za sebou. Kolem lékařovy hlavy zasvištěly tři kulky. Byly to mistrovské výstřely. Nebylo pochyb - zrzavý Teck byl pistolník.

Doktor Cann se zastavil a pomalu obrátil. Sešel jistými, pevnými kroky z verandy na ulici. Teck se mu drze díval vstříc. Lékař došel až těsně k němu. Teck stále ještě držel v ruce kouřící revolver. Lékař se před ním rozkročil - převyšoval pistolníka o hlavu.

„Poslouchej, chlapče. Mám smysl pro všelijaké dětinskosti. Ale tys mi teď poškodil nový rám dveří. To se mi vůbec nelíbí.”

Teck se ohlédl po svých lidech a rachotivě se rozesmál. Pohrdavě zasunul kolt do pouzdra.

„Slyšeli jste to, hoši? Jemu se to vůbec nelíbí!”

„Jo,” dodal lékař, „a proto mi hned teď zaplatíš náhradu škody - pět dolarů!”

Pistolníkova ruka jako blesk sjela k pažbě revolveru, ale dřív než ho stačila uchopit, dopadl na pistolníkovu tvář tvrdý políček, který ho odhodil nazpět. Teď sjely ke koltům ruce ostatních kovbojů na verandě.

Jack Miller chtěl zakročit. Vlastně musel, ale než stačil otevřít ústa, zaslechl nějaké kroky. A vzápětí nato hlas:

„Jen klid, kamaráde. Nechceme tady přece zažít hromadnej pohřeb.”

Výtržníci znechuceně pohlédli na muže, který už stál na chodníku. Byl to cizinec, jenž krátce předtím přijel do města na plavákovi. Stál tam rozkročený a v každé ruce svíral revolver.

„Kdo je zase tendle?” podivil se Jonny Teck a ustoupil o tři kroky.

Neznámý sešel na ulici.

„Dělej, vysol těch pět dolarů, Jonny. Vysedni na svou herku a jeď se svými kumpány domů!”

Jack Miller zatajil dech. Čtyři muži na verandě saloonu se tvářili, jako kdyby dostali výprask. Doktor Cann si zkoumavě prohlížel cizince. Jakmile Teck překonal překvapení, zakrákoral:

„Hele, další pistolník, o kterým jsme nevěděli!” „Nasedat!” poručil cizinec ostře.

„Co chcete, pane?” zaprotestoval Teck a sevřel ruce v pěst. „Nic mi do vás není! Dejte pryč ty svý bouchačky, nebo…”

„Nasedat!” Kohoutky cizincových revolverů cvakly.

Muži na verandě nejistě zamířili ke svým koním. Jeden z nich - dlouhý, hubený chlap s úzkou lebkou a očima posazenýma příliš blízko u sebe - se pokusil o starý trik: když se vyhoupl do sedla, zároveň tasil revolver. Štěstí mu však nepřálo. V levé cizincově ruce se zablýsklo a kolt vylétl kovbojovi z ruky.

Jonny Teck jen zaklel, pak hodil několik zlatých mincí na ulici a odkráčel ke svému koni. Když už seděl v sedle, obrátil se a zuřivě se podíval na neznámého.

„Dobrá, pane. Tohle kolo je vaše. Ale dejte si pozor, aby bylo poslední, nebo v těchhle krajích nebudete dlouho naživu!” Domluvil a v čele ostatních odcválal.

Doktor Cann pohlédl na neznámého a podal mu ruku.

„Děkuju, pane, vaše pomoc opravdu přišla v pravý čas.” Pak si zamnul bradu a zeptal se: „Projíždíte městem?”

„Dejme tomu,” potvrdil cizinec, vytáhl z kapsy velký černý doutník, odkousl špičku a rozškrtl sirku o nehet.

„Mohu vás pozvat na skleničku?”

„Děkuju, ale já alkohol skoro nepiju. Neměl bych z toho žádné potěšení.”

Ale doktor Cann se tak snadno nenechal odbýt.

„A co takhle šálek dobré kávy? Ta vždycky přijde k chuti. Moje žena vaří vynikající.”

„Dobrá, doktore.” Přes tvář neznámého muže přelétl prchavý úsměv.

„Vy mě znáte?” udivil se lékař. „Ne, ale Jonny Teck vás tak oslovoval.” „A jeho - jeho znáte?” Znělo to trochu nedůvěřivě. „Tak dlouho jako vy,” usmál se muž. „Byl tak laskavej, že se představil.”

„Vy nejste špatnej chlap,” rozesmál se doktor. „To se mi líbí. Pojďte.” Doktor zavedl neznámého do obývacího pokoje. „Posaďte se, hned řeknu ženě, aby nám udělala kávu.”

Cizinec stál uprostřed pokoje. Byl přinejmenším stejně vysoký jako lékař, ale útlejší a šlachovitější, i když v ramenou snad ještě rozložitější.

„Nechcete se posadit?” vybídl ho doktor a pozorně si svého hosta prohlédl.

„Ale ano, ale nevím, jestli si tu kávu vůbec zasloužím, doktore…”

„Nesmysl. Pomohl jste mi z bryndy. A přitom s bravurou, která mi opravdu imponovala. Posaďte se. Taky si s vámi zakouřím, pane…”

„Earp,” řekl neznámý a potáhl ze svého doutníku.

Doktor si právě sedal do křesla, ale nedosedl a vyskočil.

„Earp?” zeptal se a zase si zamnul bradu. „Zatraceně. Já jsem znal za války důstojníka, který se jmenoval Earp. Zdá se, že to jméno není zas tak vzácné.”

„Myslíte?”

„No, poslyšte, když jen pomyslím na toho proslulého marshala z Dodge!”

„Můžu se vás zeptat, kde jste toho důstojníka poznal?” „Nica…?” Doktor zavzpomínal. „My jsme byli vlastně pořád spolu.”

V koutcích cizincových očí se objevil tichý smích.

„To byl můj otec.”

„Cože?”

„Ano, plukovník Nicolaus Earp z Illinois.”

„Monmouth v Illinois! Souhlasí!” Doktor se plácl přes koleno. „Naprosto souhlasí. A vy jste jeho syn! Zatraceně, teď už vím, proč jste mi připadal tak povědomý. Nic Earp! Můj bože, to je už dávno. Nejmíň patnáct let. Jak se mu daří?”

„Žije od konce války s matkou v Missouri.”

Lékař se znovu posadil.

„Nic Earp - jo, to byl vynikající chlap a zasloužil si takového syna. Správně, měl děti. Ale jejich jména neznám.” „Jmenovali se James, Morgan, Virgil a Wyatt.”

Doktor Cann znovu vyskočil.

„Wyatt…”

„Ano.”

„Chcete snad říct, že Wyatt Earp je váš bratr?” „Ne, to jsem říct nechtěl.” Lékař se zase usadil. A pak znovu vylétl. „No ne!” Udeřil se dlaní do čela. „Jsem já ale hlupák! Vy - vy jste Wyatt!” „Už to tak bude,” zasmál se Earp. Lékař stál před ním rudý vzrušením.

„Kčertu, kde jsem nechal oči! Wyatt Earp!” Rozběhl se ke dveřím. „Ann!”

Manželka přinášela kávu.

„Už to nesu. Voda se přece musí napřed vařit.”

„Ženo, víš, kdo to je? To nikdy neuhádneš! Pamatuješ si na plukovníka Earpa? Navštívila jsi mě přece tenkrát ve Fort Loon…”

„Pamatuju si dobře. A on je jeho syn, že?” „On je víc, Ann,” zasmál se doktor. „Tohle je Wyatt Earp!” „Wyatt Earp,” pronesla tiše žena, které div nevypadl podnos z rukou.

„Ticho!” Lékař najednou nakrčil obočí. „Myslím, že bude lepší, když si to necháme pro sebe. Třeba nám pan Earp dokáže pomoct…”

Pak vylíčil marshalovi, co se v posledních dnech událo ve městě. Wyatt pozorně naslouchal. Když lékař zmlkl, pomyslel si, že se zase jednou ocitl uprostřed kaktusového pole. Ať zamířil kamkoliv, pronásledovalo ho to, čemu lidé ve velkých městech říkali dobrodružství.

Lékař odložil vyhaslý doutník do popelníku.

„Nic od vás nemůžu žádat, pane Earpe. Ale přece - myslím, že byste nám mohl poradit. Vypadá to pro naše město hodně bledě.”

„Ten dojem mám taky,” podotkl Wyatt. „Dát radu? Ne, tu nemám, ale mám návrh. Ale napřed vám položím otázku. Jak se daří šerifovi?”

„Už je mu líp. Leží tady u mne v domě. V noci jsem ho nechal donést sem.”

„Kdo o tom ví?”

„Nikdo. Jenom jeho otec.”

„Výborně. Tak ho tedy necháme umřít.”

„Co že to uděláme?” lékař udiveně pozdvihl černé husté obočí.

„Necháme ho zemřít. Pak bude mít banda na svědomí pokladníka i šerifa,” vysvětlil Wyatt a dodal: „Kdy s ním můžu promluvit?”

„To je dobrý,” pochopil okamžitě marshalovy záměry doktor. „A mluvit s ním můžete třeba hned.”

Jim Noel ležel s bledou tváří na lůžku. Když k němu vstoupil doktor s Earpem, tázavě se podíval na neznámého muže.

„To je Wyatt Earp,” řekl lékař.

„Wyatt Earp?” Tvář zraněného ožila.

„Jo, jsem na cestě do Texasu.”

Jim Noel se chtěl posadit. Lékař ho však zadržel a přinutil ho, aby zůstal ležet.

„Wyatt Earp,” pronesl nemocný slabým hlasem. Pak se zasmál. „Sakra, vždycky jsem si přál aspoň jednou ho uvidět. A teď se to stane takhle.”

Wyatt mu podal ruku. Pak doktor přednesl šerifovi marshalovy návrhy.

„To je vynikající nápad, marshale,” přikývl Noel.

„Vy jste se snažil urovnat rvačku kovbojů zrovna v době, kdy byla přepadena banka?” zeptal se vzápětí Wyatt.

„A zatra,” vzhlédl Noel. „O tom jsem vůbec nepřemýšlel. Když Pat Johnson běžel od banky ulicí, vyjížděli zrovna ti rváči z města.”

„A nemohla ta jejich rvačka nějak souviset s přepadením?”

„To sotva,” zasmál se Noel. „Rvali se hoši z Říčního ranče. Chlapi, které tu zná skoro každej. Často přijíždějí do města. Počkejte - byli to Butch Long, ten divoký Conally a pokrový ksicht Hees.”

„Kde leží ten Říční ranč?” následovala Earpova další otázka.

„Dvacet mil na severozápad, nahoře na řece.”

„Byli ti hoši dneska v poledne taky z Říčního ranče?”

„Ne, myslím že ne. Nikdy jsem je ve městě neviděl spolu s chlapy z ranče. A Miller taky ne,” odpověděl doktor, rozloučil se a odešel.

Oba muži zákona na sebe pohlédli.

„Opravdu si myslíte, že to má smysl, Earpe?” zeptal se šerif. „Nevím. Ale to se uvidí.”

*

Tlustý Jimmy Parker seděl na ohradě corralu, když na východě téměř z vycházejícího slunce uviděl vyjíždět na návrší ranče jezdce. Když dojel až k němu, postrčil si klobouk do týla, nedbale odpověděl na mužův pozdrav a zeptal se, zkoumaje přitom pohledem plaváka: „Kampak?”

Wyatt se na tlouštíka zadíval, pak vytáhl z kapsy dva doutníky, jeden podal Parkerovi a druhý si sám zasunul mezi zuby. „Hledám práci, kamaráde.” „Jseš honák, nebo děláš ve stáji?” „Dělám všechno.”

Jim vyplivl tabákovou močku. Pak pronesl důležitě: „Hm, snad bych za tebe moh ztratit u Billyho slovíčko. Tedy, pokud budeš mít častějc zbytečnej doutník.” „Možná.”

„Tak přijď zase příští tejden. To tady Billy bude.” „Příští tejden? A kde mám bejt do tý doby?” Tlouštík pokrčil rameny.

„Billy je předák?” zeptal se marshal. „Kde je teď?” „V táboře na pastvinách.”

„Aha.” Pak se Earp jen tak mimochodem zeptal: „A co Jonny Teck, ten tady je?”

„Jonny Teck?” naklonil hlavu Parker. „Ne. Snad si nemyslíš, že Jim Flood zaměstnává takový chlápky?”

„Jim Flood - to je rančer?”

„Jasný.”

Wyatt musel z tlouštíka odpovědi přímo páčit. Ale nakonec se dozvěděl všechno, co vědět chtěl. Musel kvůli tomu obětovat ještě jeden doutník. Pak to zkusil:

„Nevíš náhodou, kde se zdržuje Jonny Teck?”

„Samozřejmě. Ten patří k Beavergreedově partě.”

Víc se o tom šířit by nebylo moudré. Marshal chtěl vědět už jen jediné: „Je šéf na ranči?” „Jo.”

„Dík.” Wyatt se letmo dotkl klobouku a rozjel se dál. „Hej!” zavolal za ním tlustý kovboj. Marshal se obrátil. „Kam to jedeš?”

„Promluvit si s ním,” zavolal Earp a jel dál.

„Stůj, člověče!” zaznělo za ním ostře. Earp se o to nestaral. Tlouštík seskočil z ohrady a udýchaně se za ním rozběhl. „Zastav se, člověče! Co si to představuješ? Nemůžu jen tak pustit každýho trampa…”

Wyatt sklouzl ze sedla. Jeho levačka sevřela tlouštíkovo hrdlo jako svěrák.

„Máš snad něco proti tomu, kamaráde?”

Teď tlouštík ukázal, že zdaleka není tak dobrosrdečný a neohrabaný, jak se zdálo. Vytrhl se ze sevření, uskočil a hmátl po revolveru. Pak ho složil marshalův uder. Zůstal nehybně ležet na trávě vedle ohrady.

Wyatt se znovu vyšvihl do sedla a rozjel se na návrší. Brzy uviděl vynořovat se jednotlivé budovy ranče. Dva mladí, pružní, podsadití chlapi stáli u vrat stodoly, kolem níž právě projížděl. Všimli si ho.

„Hele, kdopak to je? Člověče, zastav!”

Wyatt jel dál. Oba chlapíci se rozběhli za ním a chtěli ho strhnout z koně. Wyatt jednoho odrazil nohou a svezl se ze sedla rovnou na druhého. Nemínil se nechat zatáhnout do dlouhého zápasu - nevěděl, co všechno ho tady ještě čeká. Dvěma rychlými ranami muže srazil, vzal koně za uzdu a vedl ho dál.

Naproti ve vratech kolny na nářadí stál Charlie Hees. Viděl, co se stalo. Zabořil palce za revolverový opasek a zahřměl přes nádvoří ranče:

„Triggere!”

Z nízké budovy stáje vyrazil obrovský chlap s tváří buldoka. Wyatt na něho krátce pohlédl. Tenhle člověk mohl opravdu kdekomu nahnat strach. Měl zežloutlou tvář a přes kořen nosu se mu táhla hluboká rudá jizva.

Hees zavolal:

„Triggere, zaběhl sem vzteklej pes, co špatně slyší. Podej si ho!”

Chlap se obrátil a zamířil k cizímu jezdci. Wyatt klidně pokračoval v cestě ke studni, jen si dal záležet, aby byl mezi ním a Heesem stále kůň. Trigger se dal do běhu a neúprosně se přibližoval k Earpovi. Teď nastal okamžik ho vyřídit. Marshal najednou pustil uzdu a bleskurychle se obrátil.

Úder pěsti, který zasáhl kolohnáta z pravé strany do brady, by odrovnal dva normální muže. Ale Trigger se udržel na nohou -jen se zakymácel, potřásl hlavou a sám zaútočil. Jeho pravačka prosvištěla kolem Wyattovy skloněné hlavy. Wyatt chvíli počkal a pak zasáhl dubletem protivníka do žeber a vyrazil mu dech. Strmý levý hák, který pak bleskově a nečekaně následoval, dopadl přesně na Triggerovu bradu.

Sedm párů očí sledovalo to, co dosud nezažili: Conny Trigger byl poražen. Klečel se skloněnou hlavou a podivně pokroucený-ma nohama v prachu nádvoří. Neznámý vzal svého koně za uzdu a namířil si to přímo k Charliemu Heesovi. Pistolnický kovboj s ostře řezanou tváří náhle pocítil tlak kolem žaludku. Posunul oba své revolvery kupředu a zavěsil ruce nad jejich pažby. Wyatt se zastavil pět kroků před ním.

„Jsi nějak nervózní, brachu,” řekl s úsměvem. „Nevěřil bys, jak komicky to vypadá.”

Heesova tvář strnula do masky.

„Ani slovo, člověče, nebo to bouchne!” zachraptěl.

Wyatt ho ostře sledoval.

„Tak přece jen nervózní? A to jsem chtěl jen vědět, kde najdu šéfa.”

„Co tu chceš, hajzle?” zeptal se tiše Hees. A pak úžasem vytřeštil oči a údivem otevřel pusu. Vyjeveně zíral na ohromný revolver, kterým na něho cizinec mířil. Charlie Hees chvíli myslel, že se mu to zdá. Jak se mu vůbec mohl objevit ten velký kolt se šestihrannou hlavní v ruce?

„To je jen trik, brácho, nic jinýho,” široce se usmál Earp. Prudce zatočil koltem kolem prstu a v pohybu ho zasunul do pouzdra. Charlie Hees byl otřesený do morku kostí. Tenhle neznámý byl skutečně třída. A Earp jenom dodal: „Hej, kamaráde, zavři pusu a radši mi ukaž, kde najdu pana Flooda.”

Kovboj procitl ze svého ustrnutí a neurčitým pohybem ukázal k rančerskému domu, kde teď Wyatt na terase zahlédl drobného malého muže. Pomalu vykročil k domu. Když se dostal na čtyři metry od schodiště zbudovaného z hrubých kamenů, zastavil se a přiložil ruku ke klobouku.

„Dobrý den, jmenuju se Stapp. Berry Stapp. Jste pan Flood?”

Tvář muže, stojícího nahoře u vrcholku schodiště, byla vyzáblá a Wyatt se nemohl zbavit dojmu, že se podobá smrtihlavovi. Na hubeném krku seděla kostnatá hlava. Řídké, rozježené vlasy spadaly groteskně do olivově zbarvené tváře, jejíž kůže obepínala vystouplé lícní kosti. Rty byly úzké jako čárky, a když muž promluvil, ukázaly se mezi nimi řídké zuby.

„Co chcete?” zazněl podivný hlas dobytkáře.

Wyatt zběžně pohlédl na světlý, téměř elegantní oblek, který měl trpaslík na sobě.

„Hledám práci,” řekl stručně.

Rančer přistoupil k okraji schodiště a pohlédl svýma lstivýma, tmavýma očima zkoumavě do tváře neznámého. „Co umíte kromě střílení a boxování?” Wyatt vycenil zuby a široce se usmál. „Jsem honák, šéfe!”

„Čtyřicet dolarů,” sykl rančer. „Ani o cent víc! Trigger vás dovede ke corralu. Budete pracovat s Parkerem a Hopkinsem.”

Wyatt přikývl a obrátil se. Trigger ještě stále klečel na zemi. Marshal k němu beze spěchu došel, popadl ho za pravou paži a za stehno, zdvihl ho a přehodil přes rameno. Vykročil s ním k velkému napajedlu pro koně. Teprve když Trigger dopadl do vody, zařval. Pak se v korytě postavil, prskal, plival vodu a udiveně valil oči na neznámého člověka, stojícího před ním s nehybnou tváří.

„Dělej, Triggere, doveď mě k Hopkinsovi a Parkerovi!” houkl na něho cizinec.

U večeře seděli kovbojové v ubytovně kolem dlouhého, hrubého stolu. Kuchař jim předložil silnou fazolovou polévku. Trigger seděl vedle Wyatta, Hees s bezvýrazným obličejem proti nim. A zatímco Trigger do nováčka čas od času šťouchl, aby mu to neb ono pověděl, Hees ani jednou nevzhlédl. V čele stolu seděl se sklopenou hlavou Jimmy Parker.

Na dvoře se ozval dusot kopyt. Krátce poté se rozlétly dveře. V jejich rámu se objevil velký zavalitý muž s rozložitými rameny, v modré kartounové košili s vykasanými rukávy. Nosil zkřížený opasek, v jehož obou pouzdrech vězely revolvery, obrácené pažbami kupředu.

„To je předák Billy Vitt!” šťouchl do Wyatta Trigger. Earp jedl klidně dál.

Vitt si všiml neznámého muže. Zkoumavě si ho prohlédl a pak zavrčel:

„Heleme, kdo se to sem vetřel?”

Wyatt pokračoval v jídle. Místo něho se ozval Trigger:

„Charlie ti to může říct. Ten novej se jmenuje Berry Stapp a zaměstnal ho šéf.”

„Drž hubu!” vyštěkl Vitt. „Tebe jsem se neptal… Vstaň, člověče!” zasyčel na Earpa. Wyatt předstíral, že nepochopil, že mluví k němu. Předák tedy přistoupil ke stolu a zůstal stát za marsha-lem. „Vstaň!” zahřměl znovu, a když se nováček k ničemu neměl, praštil ho brutálně do ramene.

Marshal se vymrštil jako ocelové pero, z půlotáčky udeřil hranou dlaně Billyho Vitta přesně pod bradu. Ten se zapotácel a zalapal po dechu. Pak mu do ruky vskočil revolver. Wyatt se znovu posadil a bohorovně pokračoval v jídle.

Osazenstvo stolu strnulo - znalo svého předáka a považovalo ho ve všem za nejlepšího. Vitt stál čtyři kroky za nováčkem, nehnutě na něho upíral zrak a vykřikl:

„Vstaň, člověče!”

Wyatt odsunul talíř, vytáhl si černý doutník a beze spěchu si ho zapálil. Když se potom zvedl a zamířil ke dveřím, zahulákal Vitt přerývaným hlasem:

„Tas!”

Wyatt v ten ráz uskočil stranou a zároveň vystřelil. Kulka třeskla o Vittův revolver a vyrazila mu zbraň z ruky. Wyatt natáhl svůj kolt a opět se vydal ke dveřím. Než vyšel na dvůr, řekl přes rameno:

„Jestli má ještě někdo nějaký otázky, ať vyjde ven!” a zabouchl za sebou dveře.

„To jsem ti moh všechno říct, Bille. Taky jsem začal, ale tys mě nenechal domluvit,” ozval se Trigger.

„Drž svou nevymáchanou hubu!” zaprskal předák Vitt a zamířil si to ke. dveřím.

„Zůstaň tady, Bille,” postavil se mu do cesty Hees.

„Zbláznil ses? Musím toho chlapa srovnat…”

Hees zavrtěl hlavou.

„Toho nesrovnáš. Ty ne, ani nikdo z nás. Zmlátil Triggera, a to předtím bojoval s Havelockem a Eggersem. Když jsem mu šel po krku já, přidržel mi pod nosem revolver!”

Předák a nejlepší z kovbojů ranče se podrbal na bradě.

„Zaměstnal ho šéf?”

„Jo, a ty bys to udělal taky.”

Vitt pokývl, pak vytáhl z kapsy váček na tabák, vzal silně nakouřenou dýmku a po chvíli začal před sebe vyfukovat husté obláčky dýmu…

*

Když příští den dopoledne zahnal Wyatt koně do corralu a vrátil se na dvůr, uviděl před ubytovnou stát muže. Byl to hubený, vytáhlý chlap s olivově zbarvenou, bezvýraznou tváří, světlýma očima a střapatými vlasy. Byl trochu nahrbený, i když nemohl být zvlášť starý. Co však zejména upoutalo Wyattovu pozornost, byl velký revolver, který měl neznámý hluboko na levém stehně.

Možná to byl nesmysl, ale Wyatt si najednou vzpomněl na druhého muže v bance, na banditu, který hlídal ve výklenku dveří. Co o něm říkal pokladník Harris? Ten chlap měl být vysoký a kostnatý, se světlýma očima a rozcuchanými vlasy. Revolver držel v levé ruce.

Wyatt, který už chtěl zajít na ubytovnu pro své věci, se zastavil a zadíval jakoby směrem ke kovárně. Že by tady byl na správné stopě? Čahoun si ho zkoumavě prohlížel a pak si to namířil podél kolny na nářadí, ve které se většinou zdržoval Charlie Hees. Tenhle pistolnický kovboj totiž zastával na ranči uznávanou funkci - střežil rančera.

Jim Flood ho určil výlučně pro svou osobní ochranu. „Odkoupil” ho od rančera v Minerall Wells u Fort Worth, protože potřeboval pistolníka, který by vypadal jako kovboj. On navíc před lety skutečně jako kovboj pracoval, a tím se lišil od běžných pistolníků, kteří se zdržovali většinou ve městech a obléhali tam stoly heren.

Hubený chlapík vstoupil do kolny a okamžitě objevil Heese. Pistolník stál u okna pokrytého pavučinami a pozoroval dívku -sedmnáctiletou farmářovu dceru, jak věší prádlo na louce.

„Hej, Charlie!”

Hees sebou škubl.

„Slime! To se musíš pořád tak plížit? Jsi horší než Komanč.”

Slim Tucker se zachichotal a suše si odkašlal.

„Pověz mi, ten chlap tam naproti - co pohledává na ranči?”

„Šéf mu dal práci v corralu,” zasyčel Hees.

„Nelíbí se mi,” podrbal se na nose Tucker.

„To je tvoje věc. Ale nic si s ním nezačínej. Už stačil porazit Triggera, Havelocka, Eggerse i Vitta.”

„Cože?” Tucker nasucho polkl. „To má bejt vtip?”

„Ani ne. Šéf říkal, že takový lidi můžeme potřebovat.”

„Doufám, že to nedopadne špatně,” řekl Tucker nedůvěřivě. „Chlapy s takovejma očima nemám rád.”

Tucker neměl rád lidi, jako byl Wyatt Earp, víc než oprávněně. Byl totiž zločinec - jmenoval se vlastně Jeremiáš Bisiatzky - a uprchl z Fort Worth, kde si za vraždu odbýval dvacetiletý trest v pracovním táboře. Při svém útěku před třemi lety zabil dva dozorce.

Den končil. Večer seděli honáci před ubytovnou kolem malého ohně a zírali před sebe. Wyatt seděl na kraji kruhu a nenápadně pozoroval muže. Kolem jedenácté vstal, odešel do baráku pro mužstvo a zalehl. Sotva zmizel, kovbojové strčili hlavy dohromady a šuškali si. Billy Vitt vyzval Heese: „Jdi a podívej se, jestli spí.”

Hees počkal čtvrthodinku a pak zašel do ubytovny. Když se vrátil, přikývl. „Už dávno chrápe.” Vitt spokojeně přikývl a zasyčel:

„Parker, Harley a Gennan zůstanou tady. Ostatní se připraví.”

Wyatt stál u blízkého okna. I když docela všemu nerozuměl, přesto poznal, že se muži chystají k odjezdu. A také ano - za deset minut vyrazili ze dvora. Ani se nenamáhali jet potichu. Earp pohlédl k velkému domu, kde bydlel Jim Flood. V kuchyni se ještě svítilo.

Marshal víc pootevřel okno a vyhlédl, pak stáhl hlavu nazpátek. Přímo přede dveřmi ubytovny mužstva zahlédl obrysy lidské postavy. Byl to dlouhý hubený chlapík, který nosil revolver na levém stehně, Slim Tucker. Stál tam náhodou, nebo měl nováčka v podezření? Earp ale musel za každou cenu ven! Musel sledovat muže a taky zjistit, zda odjel i rančer.

Wyatt Earp dostal nápad. Začal si hlasitě pískat, rozsvítil a vůbec dělal takový hluk, že si toho Tucker musel všimnout. A když si byl jistý, že ho pozoruje, posadil se ke stolu a začal přepočítávat své peníze. Některé bankovky poznačil nenápadnými písmeny S a B a nechal je jakoby náhodou ležet na stole.

Pak vyšel ven, předstíral ospalost a dělal, že muže přede dveřmi nezahlédl, a po půl minutě se vrátil. Slim Tucker už zmizel v ubytovně. Wyatt přistoupil k oknu, které nechal otevřené, a pohlédl do ložnice. Tucker mu sedl na lep. Wyatt viděl, jak sebral srolované bankovky a vsunul je do kapsy.

Zase s pískáním se Earp po chvíli vrátil. Tucker zmizel. Wyatt ho hledal v ubytovně, ale marně. Bandita se musel se svou kořistí schovat ve velké kolně.

Marshal přešel přes dvůr, vstoupil na terasu rančerského domu a nahlédl do kuchyňského okna. Rančer tam seděl u stolu s nějakými papíry. Na nose měl cvikr a před sebou skleničku whisky. Jeho dcera seděla u okna a vyšívala. V houpací židli seděl bělovlasý stařec.

Wyatt zaklepal na dveře. Rančer vyskočil a šel sám otevřít. „Kdo je?” „Berry Stapp!”

Rančer odsunul závoru a otevřel. V ruce držel petrolejovou lampu.

„Co chcete?” zeptal se příkře.

„Bill Vitt odjel s mužstvem. Proč jsem tady musel zůstat?” „Na ranči vždycky někdo zůstává.”

„Vím, ty Vitt určil - Parkera a ještě dva další. A je tady taky Tucker.”

„To je možný. Vy jděte spát. Nebo co vlastně chcete?” spustil rančer ostře. „Jezdit s mužstvem. Patřím k němu.”

Flood naklonil hlavu stranou. V jeho očích se objevilo cosi čí-havého, co marshala varovalo.

„Pojďte dál,” vyzval ho rančer náhle změněným, vlídným hlasem.

Wyatt vstoupil do chodby. Rančer se otočil a postavil lampu na komodu. Když se znovu obrátil, měl v ruce blýskavý derringer. Přes vyhublé rysy se mu kmitl ďábelský úsměšek.

„Máš smůlu, chlapče. Jsi na mý gusto moc sebejistej. Nemůžu potřebovat zvědavý lidi. Tady poroučím a rozhoduju jenom já sám. Nenechám si nic vnutit, rozumíš?”

Rychlé kopnutí vyrazilo rančerovi malý dvouhlavňový revolver z ruky. Wyatt zůstal klidně stát a díval se do divoce se škubající tváře trpaslíka.

„Děláte chybu, šéfe. Patřím k vašemu mužstvu. Ale nic víc!” S tím se marshal obrátil a vyšel ven…

Kovboje dohonil ještě před městem. Hees jel jako poslední. Všiml si Wyatta teprve, když ten se ocitl vedle něho. Ze rtů mu unikl syčivý zvuk.

„Ty? Sakra, co tu chceš?”

„Mluvil jsem se šéfem,” opáčil klidně Wyatt, „jedu s váma do města!”

Když dorazili k saloonu, poděsil se výčepní dusotu kopyt. Vyšel vstříc Vittovi, který přicházel jako první. „Je mi líto, pánové, ale máme už zavřeno!”

Vitt ho nešetrně odstrčil.

„Pojďte, hoši, jsme srdečně vítáni,” zahalekal z verandy na ostatní.

Jeff Holby viděl, jak se k němu muži blíží. Když poznal Earpa, polekal se. Bože, tenhle člověk je taky u toho - pistolník, který naposledy tak tvrdě zastavil Jonnyho Tecka.

Lidé ve městě o neznámém hodně mluvili. A jak to v takových případech bývá, nenechali na něm dobrý ani chlup. Musel to být pistolník, střelec, kdo jiný. Na to, že pomohl doktorovi a šerifovi v tísni, už občané dávno zapomněli. Byli rádi, že další den opustil město. A teď se zase vrací s muži z Říčního ranče. Jestli z tohohle nebude neštěstí! Pistolníci a whisky - to je dvojnásobná hrozba.

*

Kovboj Slim Tucker opustil svou skrýš v kolně po několika minutách. To, že okradl nového honáka, si nepřipouštěl. Vešel do ubytovny a předstíral, že si jde lehnout. Zapálil lampu na stole a pohlédl k místu nováčka. Uviděl jenom prázdnou postel. Vyběhl proto ven.

Naproti v rančerském domě se ještě svítilo. Tucker viděl děvče v kanceláři. Zaklepal na okno. Regina Floodová přišla k oknu. Když poznala hubeného kovboje, otevřela.

„Je ještě šéf dole?” zeptal se Tucker hrubě.

„Ne, šel už nahoru do ložnice.”

„Hledám toho novýho.”

„Byl tady a mluvil s otcem.”

„Cože?” přerušil ji kovboj kvapně.

„Říkal mu, že pojede do města.”

„Do města?” Tucker se podrbal na bradě. „A říkal ještě něco?” „To nevím. Dobrou noc,” ukončila dívka rázně rozhovor a zabouchla okno.

Tucker se obrátil na patě a rozběhl se ke corralu. Vyhledal tam svého koně, osedlal ho a vyskočil do sedla. Když dorazil do města, pili právě muži z Říčního ranče svou whisky.

Earp se usadil s mnoha dalšími k hracím stolům. Hrál se u nich poker. Wyatt se v téhle oblasti mnohé naučil od Doca Hollidaye a nemusel se bát ani nejostřejších hráčů. U stolu seděli dva kovbojové z jejich ranče a dva občané města - Joel McKanzie a Irvin Crack, dělníci z Degoreyovy pily.

Wyatt vyhrál první tři hry. Pak zahrál jeden z kovbojů, Butch Long, falešně. Wyatt si toho okamžitě všiml. Ale oba dělníci z pily to viděli také. Položili karty na stůl.

„Co je?” zeptal se Long a oči mu ztvrdly.

„Hrajete falešně,” odpověděl Crack.

Long vyskočil. Ruka mu sjela ke koltu. Ale zarazil se, když zahlédl kolt v Earpově ruce.

„Správně, Stappe. Nestrpíme, aby nějakej moula z pily urážel kovboje!”

„On hrál falešně, pane…,” vážně pohlédl na Wyatta Crack. „Já vím,” řekl docela klidně marshal. „Přeskočilo ti?” Long vyvalil oči. „Ty se stavíš proti mně?” „Ne, jenom mám něco proti lidem, co tasí, když někdo řekne pravdu.”

Ve výčepu nastalo zlověstné ticho. Long čekal jen na okamžik, až nováček zastrčí zbraň, hmátl po koltu - a zcepeněl. Earp měl velký šestihranný revolver opět v ruce. Všichni pozorovali scénu, ale nikdo s větším zájmem než vrah Slim Tucker.

Ke stolu přistoupil Vitt a oslovil Longa:

„Nech toho. Ten chlap je třikrát rychlejší než ty. Jestli tě ten z pily urazil, tak ho jednoduše vyhoď z baru, a hotovo!”

Crack ustoupil. Když však chtěl vytáhnout kolt, vykouzlil Earp druhý revolver do pravé ruky a namířil ho na dělníka.

Znovu zasáhl předák. Rozkročil se před dělníkem a přikázal mu:

„Vem svý prachy a vypadni! Ale rychle! „Ani mě nenapadne!” odsekl Crack.

Předák ho udeřil pěstí do obličeje. Ale to už se na něho vrhl druhý dělník, Joel McKanzie.

„Od sebe!” prořízl marshalův hlas místnost. Do uší mužů zaznělo ostré cvaknutí natahovaných kohoutků. Vitt a McKanzie od sebe odskočili. Zarazili se i ostatní, kteří se rváčům chystali přispěchat na pomoc.

A právě to byl okamžik pro Slima Tuckera. Prostrčil svou pušku nad lítačkami a zaskuhral: „Ruce vzhůru, Stappe!”

Earpovo tělo odlétlo z místa. Třeskly dva výstřely. Jeden byl z pušky - druhý z revolveru v levé marshalově ruce. Štiplavý dým plul jako šedivý oblak vzhůru k petrolejovým lampám. Wyatt byl skryt za širokým opěrným sloupem.

„Kdo to byl?” zeptal se chraptivě Vitt.

„Přijde hned,” ozval se marshal.

Vtom se také rozlétly lítačky a do výčepu se svalila hubená Tuckerova postava. Muži zaraženě hleděli na ležícího. Vitt k němu přiběhl, klekl si a obrátil ho na záda.

„Je mrtvej!”

„Zmizte!” sykl Wyatt na oba dělníky. Pak zamířil k ostatním, kteří obklopili nehybnou postavu. Pohlédl na Tuckerovu tvář a vrátil se k hracímu stolu, kde se klidně posadil a vyměnil vystřelený náboj.

Vitt se protáhl mezi muži a přišel k Wyattovi. Zastavil se nad ním s rukama opřenýma v bok a skloněnou hlavou.

„Tys ho odprásk, Stappe,” řekl předák zastřeným hlasem.

„Není mrtvej,” řekl Wyatt a pohlédl na Vitta skrz obláčky dýmu.

„Jak to můžeš tvrdit, člověče?”

„Protože jsem mu udělal jen šrám na pravým spánku.”

Vitt se rozběhl nazpátek. Když se zase vrátil ke stolu, ušklíbl se a pak se hlasitě rozchechtal.

„Měl jsi pravdu, Stappe. Má skutečně jen rejhu na hlavě.”

Předák si přisedl k Earpovu stolu. Připojili se k nim Hees a ostatní. Tucker klečel na podlaze přede dveřmi a tiskl si pravou ruku na hlavu.

„Pominul se, když na tebe namířil kvér, Stappe…,” uzavřel celou záležitost Vitt.

Tucker vstal a vyšel se zachmuřenou tváří ven. Jeho puška ještě ležela na verandě. Sebral ji, donesl ke svému koni a zasunul do pouzdra. Pak přešel ulici a zmizel v saloonu Moon.

*

Slim Tucker nebyl jediný nepřítel, kterého marshal ve městě získal. Raněný šerif bezděky poštval proti Earpovi dalšího muže.

U šerifovy postele seděl starostův syn Paul Jenkins. Nedal si vzít, že navštíví šerifa na nemocničním lůžku. Oba spolu chvíli rozprávěli, mluvili o zmizelém lékařovu synovi Clemovi a jiných věcech. Nakonec se dostali k posledním událostem ve městě.

„Náhodou jsem viděl, jak ten cizinec vyřídil Jonnyho Tecka a jeho hochy. Ten člověk se mi líbil. Byl to takový vysoký chlap s tmavými vlasy…”

Jim Noel bohužel nedokázal udržet tajemství. Neudělal to ze zlého úmyslu, ale jeho upovídanost mohla stát lidský život.

„Já vím, Paule,” přerušil svého společníka, „nosí dva revolvery. Levý kolt je šestihranný a dost velký. Prý býval i delší, ale ten muž o kus zkrátil hlaveň, protože mu to dovoluje rychle tasit.”

„Neumíš si představit jak rychle!” vykřikl nadšeně mladý Jenkins. Najednou se však zarazil a pohlédl na šerifa. „Hele, odkud to tak přesně víš? Vyprávěl ti o tom otec?”

„Ne, Paule,” zasmál se a zavrtěl hlavou. „Ten muž byl za mnou.”

„On byl tady?” udivil se mladík.

„Když ti povím, kdo to je, spadneš ze židle,” dráždil Paulovu zvědavost šerif.

„Tak mě nenapínej,” usmál se rozpačitě Jenkins.

„Byl to Wyatt Earp!” spiklenecky prozradil šerif.

Jenkins vyskočil a udiveně hleděl na zraněného.

„Já se pominu. Wyatt Earp. Člověče!” Pak se plácl přes čelo. „Tolik jsem o něm slyšel… A teď tady byl a nikdo ho nepoznal. Ovšem, nosí speciál buntline na levé straně. Zatraceně, musel jsem spát s otevřenýma očima. Kde by se ještě našel takovej střelec. A já moula jsem si nechal ujít příležitost pořádně si ho prohlédnout a promluvit s ním. Nebyl on nakonec u doktora?”

„Právě,” přikývl šerif, „ten ho za mnou přived. Ale myslím, že tys ho viděl na Main Street, ne?”

„Jo, zezadu. Ze vzdálenosti šedesáti metrů. To toho tak uvidíš… Ale vy jste se ho mohli zeptat…”

„Nač?” byl zvědavý šerif.

„Snad by nám pomoh. To by byl správnej člověk proti bandě. Ten by se jim dostal na kobylku…”

A tak mu tedy Jim Noel pověděl všechno. Paul Jenkins byl nadšený a slíbil šerifovi, že si všechno nechá pro sebe. Slovo také dodržel - celou čtvrthodinu. Pak potkal v saloonu Moon Joea Fleggera…

Flegger byl podsaditý třicátník s dlouhýma opičíma rukama. Před rokem si postavil na konci Water Street dům. Tvrdil o sobě, že obchoduje s dobytkem. Většinou se ale poflakoval po výčepech a hrál. Jenkins se s ním dal do řeči a po třetí whisky vyžva-nil tajemství, které mu svěřil šerif o Earpovi. Alespoň že si nechal pro sebe to, že Harris a Noel žijí.

Flegger se málem zalkl. Pak popadl sklenku a obrátil ji do sebe. Wyatt Earp! bušilo mu ve spáncích. Ostrý marshal z Do-dge, ten strašlivý lovec banditů, je v okrese…

Obchodník s dobytkem sebou najednou trhl. Nebylo ve městě mužstvo z Říčního ranče? Viděl je přece před barem U cejchu. A on byl s nimi, jinak to ani nemohlo být. Nejdravější vlk celého Západu seděl tady ve městě, nedaleko odtud. Flegger hodil minci na stůl a vstal. Zamumlal něco o pekelné únavě a zamířil k východu.

Když stanul na verandě, třeskly naproti výstřely. Joe Flegger strnul jako solný sloup a zíral vyplašeně k baru. Co se tam děje? Před lítačkami stál nějaký muž, který se najednou zhroutil dveřmi dovnitř do lokálu.

Děs, který Fleggera zachvátil, zesílil až k mrazivé křeči. Srdce mu divoce bušilo. Byl přesvědčený, že marshal přišel kvůli němu. Důvodů k obavám měl údajný handlíř víc než dost. Před sedmi měsíci přepadl a vyloupil nahoře v Oklahomě dostavník. Zastřelil kočího a smrtelně poranil dva cestující. Za uloupené peníze si postavil v Ryanu dům.

Flegger dostal zoufalý nápad. Nemluvil mladý Jenkins o tom, že to teď má šerifův pomocník těžké, když zůstal na práci sám? Flegger se rozběhl k úřadovně šerifa a nahlédl dovnitř oknem. Jack Miller tam nebyl. Flegger se obrátil a běžel ke starostovu domu. Arthur Jenkins s kovářem a třemi dalšími staršími občany stál právě přede dveřmi.

„V baru je peklo!” křičel Flegger. „Banditi jsou zase ve městě. Nevím, jestli to jsou ti bankovní lupiči. Jack Miller tady není…”

„Je na Lubalově ranči,” soudil jeden z přítomných, „hořelo tam.”

„Budu tedy muset kousnout do kyselého jablka sám,” snažil se tvářit ustaraně a odhodlaně zároveň Flegger. Postrčil si kupředu revolver a horlivě se vnucoval: „Než jsem začal obchodovat s dobytkem, byl jsem nahoře v Oregonu šerifem, pane Jenkinsi.”

Oregon byl daleko a nikdo teď neprověří, zda Flegger mluví pravdu. Nikdo taky na to v tomto okamžiku ani nepomyslel. Ale starosta, který jako každý ve městě neměl o Fleggerovi nejlepší mínění, mu položil logickou otázku:

„A proč jste odložil hvězdu, pane Fleggere?”

„Potom, co jsem zlikvidoval Wilkinsovu bandu, bylo na mě město moc klidný a začal jsem se nudit…”

A teď přišlo to, co se muselo stát. Nabídku vyslovil Leon Facinne.

„Nechcete převzít hvězdu, tedy aspoň pro dnešek, pane Fleggere?”

Po jeho předstíraně zdráhavém souhlasu zaběhl starosta domů, aby mu přinesl jednu z dvou hvězd pro pomocníky šerifa. A pak ji připevnil vrahovi Joeovi Fleggerovi na hruď. Ten zdvihl ruku k přísaze před třemi občany města Ryan.

Tak začalo neštěstí… Flegger měl hvězdu! On, bandita a zločinec, byl strážcem zákona s klíčem od úřadovny v kapse.

Nový šerifův pomocník se tam také hned vypravil. Věděl, co hledá. Chvíli se prohraboval zatykači v zásuvce a pak z nich jeden vytáhl - byl to zatykač na něho. Jméno se tam neuvádělo a jen on věděl, že zatykač se týká jeho. Ověřil si to pohledem na datum. Popis hledaného byl všeobecný a málokdo by ho poznal podle malé modrorudé jizvy nad levým okem, kterou si zapamatoval jeden ze zraněných v poštovním dostavníku.

Joe Flegger udělal první chybu - složil nebezpečný list papíru a zastrčil do kapsy. Už chtěl zásuvku zavřít, když jeho pohled padl na další zažloutlý a pomačkaný zatykač. Muže na fotografii okamžitě poznal.

Byl to Ed Ronkov, na zatykači se ale jmenoval White. Flegger měl dobré oko a kromě toho si náhodou všiml, že Ronkovovi na levé ruce - jak to uváděl zatykač - chybí prst. Tenhle dělník z místní pily byl hledán jako zloděj koní v Kansasu. White alias Ronkov byl přesně ten člověk, kterého Flegger potřeboval na marshala. Proto okamžitě zamířil k Ronkovovu domku.

*

„Flegger? Co chcete?” Vousatý dělník otráveně otevřel pozdnímu návštěvníkovi.

„Rozsviťte!” poručil mu nežádoucí host, když se kolem něho protáhl úzkým vchodem. „Dělejte, mám naspěch!”

Ronkov zaklel a přinesl petrolejku. Když se světlo rozhořelo, otočil se Flegger k dělníkovi a nastavil mu před obličej zatykač. Ronkov strnul jak ochromený a zíral na pomačkaný papír. Nebyl dost rafinovaný na to, aby se přetvařoval, popíral a protestoval. Vykřikl vzteky a chtěl se na handlíře vrhnout. V pravé Fleggero-vě ruce se objevil revolver.

„Pěknej papír, co?” řekl výsměšně. „A když si uvědomíte, že jsem už půl hodiny pomocníkem šerifa, musí vám bejt blaze u srdce, Ronkove. A k tý první radostný zprávě mám ještě druhou. Earp je ve městě! A to je vaše šance. Já ho mám rád stejně jako vy. Chápete?”

„Poslechněte, Fleggere, dejte mi ten papír a…”

Novopečený šerifův pomocník zavrtěl hlavou.

„Ba ne, kamaráde, teprve až bude marshal mrtvej!”

„To má bejt moje šance, Fleggere?” zasmál se chraptivě Ronkov. „Vy jste blázen! Jakou šanci má jeden člověk proti Wyattu Earpovi?”

„Šanci noci, šanci překvapení,” vemlouvavě vysvětlil Flegger a těsně přistoupil k bývalému zloději koní. „Bude muset přece jednou vyjít ze saloonu, a vy ho ze tmy odstřelíte! Jdeme!”

Ronkov sebral klobouk a vyběhl ven. Flegger mu šel těsně v

patách. Před saloonem Moon vytáhl pravou rukou revolver a levou podal Ronkovovi pušku. Ten si zbraň vzal a pak řekl chvějí-

cím se hlasem:

„Já nevím, jestli ho poznám. Je taková tma, že možná ani neuvidím jeho hvězdu.”

„Nenosí hvězdu,” odsekl Flegger ochraptěle. „Zamíchal se mezi lidi z Říčního ranče. Ale vy už ho poznáte. Je to přece Wyatt Earp!”

Ronkov zaskřípal zuby a celý roztřesený přikývl. Ale když se ani potom nepohnul, vytáhl Flegger z kapsy zatykač a znovu mu ho ukázal. Dělník se trhavě jako loutka obrátil ke dveřím. Sotva pohlédl přes lítačky, pomyslel si, že se mu zastaví srdce.

Od hracího stolu se právě zvedl muž. Byl nápadně vysoký, s mohutnými rameny a šlachovitou, svalnatou postavou. Měl rudou košili a lehkou, krátkou černou koženou vestu bez rukávů. Pod kloboukem hluboce staženým do čela se blýskaly bystré, pronikavé oči. To je on! Wyatt Earp! Ronkov se nedokázal pohnout z místa. Pak uviděl, jak muž tvrdými kroky za zvonění ostruh zamířil ke dveřím. Ronkov potřeboval veškerou svou energii, aby se vzchopil. Obrátil se a vtiskl se do výklenku vedle dveří.

Kroky se blížily. Ronkov zdvihl pušku. Upřeně zíral na dva obdélníky světla, které pronikaly do tmy nad lítacími dveřmi i pod nimi. Obrovitý stín muže, který na zlomek vteřiny zastínil proud světla, zmizel. Srdce tlouklo Ronkovovi až v hrdle. Co se stalo? Kde je marshal?

O dvě minuty později zahlédl na rohu postavu. Pomalu se blížila k uvázaným koním. Ronkov ho okamžitě poznal. Byl to muž z baru, Wyatt Earp. Zůstal několik sekund stát u zvířat a pak vyšel podél úvaziště opět na verandu. Ronkov zdvihl pušku k líci, namířil a zmáčkl spoušť.

Jen o zlomek vteřiny před zablýsknutím výstřelu marshal uskočil a vrhl se na zem. Kulka zasvištěla nad ním a jeho revolver zahřměl. Edwarda Ronkova zasáhl tvrdý úder do hrudi a odmrštil ho na stěnu. Puška mu vyklouzla z rukou. Bandita padl na kolena a zhroutil se na verandu.

Marshal se odvalil stranou a vzápětí uslyšel, jak přes ulici přibíhá muž. Byl to Joe Flegger. Napravo od něho se pak rozlétly lítačky. Stál v nich Billy Vitt a sledoval scénu.

„Vražda!” řval Flegger. „Zabil ho!” Zločinec by na marshala nejraději vystřelil sám, ale neodvážil se toho tváří v tvář muži ve dveřích baru.

Wyatt přistoupil ke zhroucené postavě. Ano, Edward Ronkov byl mrtvý. Kulka ho zasáhla přímo do srdce. Marshal pohlédl na kovboje, kteří se mezitím vyhrnuli ze saloonu. Nehýbali se. V tváři Charlieho Heese jako by probleskla utajovaná radost. Také předák Vitt, zdálo se, byl rád. Co ty dva tak potěšilo?

Z protějšího domu přispěchal lékař. Pohlédl na Wyatta a pak uviděl Fleggera. Tvrdě ho popadl za rameno a přitáhl ho k sobě.

„Co je to s vámi, Fleggere? Zbláznil jste se? Jak můžete tvrdit, že to byla vražda?”

„Protože jsem viděl, jak Ronkova zastřelil.”

„Odkud víte, že to je Ronkov?” zareagoval rychle lékař a pohlédl na postavu ležící v úplné tmě.

„Viděl jsem ho, když šel po ulici,” tvrdil Flegger. „Všechno jsem dobře pozoroval. Tenhle muž ho zabil.”

„Tak tak. A teď bych rád věděl, jak jste zrovna vy přišel ke hvězdě.”

„O co vy se všechno nestaráte! Zeptejte se starosty. Mám teď důležitější starosti. Například opatřit tomuhle chlápkovi oprátku!”

Kovbojové z Říčního ranče na sebe tázavě pohlíželi. Ale nehnuli se, kolem stálo příliš mnoho lidí. A odnaproti ze saloonu Moon přicházelo dalších pět mužů. Doktor se vyděsil, když je poznal.

„Ta banda tady ještě chyběla,” povzdychl si tiše pro sebe. Byl to totiž Jonny Teck a jeho lidé.

„Ale ale, zlatej chlapeček někoho odbouch, co?” dal se slyšet kovboj. „No co jsem vám říkal? Ten chlap je pistolník,” dodal se zadostiučiněním.

„Poslouchejte, Fleggere…,” vmísil se znovu lékař Cann.

„Nic nebudu poslouchat! Ten chlap je vrah a pude na šibenici. Městu dvě mrtvoly stačily. A teď je tady třetí, Edward Ronkov, ctihodnej občan našeho města. Tady ten člověk ho zavraždil. Každej soud ho odsoudí k smrti.” Banditův hlas stoupal do hysterických výšek. „Ale na co čekat? Na větev s ním! Čím dřív, tím líp. Dejte sem provaz, lidi! Pověsíme ho!”

„Na větev s ním!” řval dav.

Fleggerova hysterie zachvátila další muže. Vrhli se k Earpovi.

Wyatt srazil prvního z nich pěstí. Útočník se zaduněním přeletěl přes zábradlí verandy na ulici. Divoký řev zesílil.

Lékař vrhl na Wyatta tázavý pohled. Mohl přece promluvit a říct, že je marshal Earp z Dodge City. Dokázal by vysvětlit, proč je honákem na Říčním ranči. A taky mohl prohlásit, že muž, který leží mrtvý na verandě, na něho spáchal zákeřný útok a stal se obětí vlastní opovážlivosti. Ale Wyatt to k velkému lékařovu překvapení neudělal.

„Kupředu, lidi! Proč váháte? Ten člověk je vrah! Chcete čekat, až bude ležet mrtvej na ulici další z vás?”

Se zuřivými výkřiky na verandu vtrhlo několik mužů. Ve Fleg-gerově tváři to škubalo. Musím ho zastřelit! bušilo mu v hlavě. Už natáhl palcem kohoutek, ale výstřelu zabránil tvrdý úder pažby buntline na jeho hlavu. Vzápětí Earp odskočil o dva kroky nazpátek. V obou pěstech svíral revolvery.

Žádný z útočníků se nepohnul. Flegger ležel nehnuté na zemi. Předák Říčního ranče Billy Vitt a jeho osádka vyčkávavě stáli. Wyatt měl záda volná. Pomalu sešel z verandy a zamířil ke svému koni. Muži stáli nehnuté i potom, když domnělý kovboj vyvedl plaváka na ulici. Oba revolvery, které měl stále ještě v rukách, je držely v šachu.

Pak Earp bleskurychle vskočil do sedla, co nejhlouběji se sklonil ke koňské šíji a rozletěl se na plavákovi do noci.

*

Druhý den časně zrána si nechal nováčka zavolat rančer. Když Wyatt vstoupil do kanceláře, stál vedle rančera u psacího stolu předák Vitt. Jim Flood okamžitě vstal a ostře pohlédl na Earpa.

„Poslouchejte, Stappe. Včera jste v Ryanu zastřelil člověka…”

Ve Wyattově tváři se nepohnul ani sval. Vycítil, že tenhle okamžik může být rozhodující pro jeho pátrání. I když už věděl, že v mužstvu jsou lidé s proklatě špatným svědomím, nemohl s jistotou tvrdit, že muži z Říčního ranče jsou totožní s těmi, kteří tyra-nizují město.

Rančerova umrlčí lebka se kývala na dlouhém krku sem a tam. „Moji lidé vás považujou za nebezpečného pistolníka, Stappe.”

„Mně je fuk, zač mě vaši lidi maj, šéfe.”

„Ale mně to není jedno,” blýsklo v rančerových očích. „Na celý mužstvo vrhá špatný světlo, když pistolník vytáhne zbraň na policii.” Ve Wyattovi byl napjatý každý nerv. Prozradil se teď rančer? Pak Jim Flood náhle docela mírně dodal: „Nemám rád rozmíšky s policajty.”

Wyatt tomu tónu nedůvěřoval a domýšlel se, že rančer má něco za lubem. A nemýlil se, protože Flood úlisně pokračoval:

„Protože jste dobrý chlap, Stappe, nechci vás vyhnat, ale pošlu vás s Tuckerem do tábora na pastvinách. Pamatujte si, že dobrý lidi potřebuju, ale o nebezpečný nestojím. Tady mi děláte moc nepříjemností. Proto pojedete na pastviny. Tucker je stejně vznětlivej jako vy, a proto pojede s vámi.” A bylo to venku. „To je všechno. Vitt a já teď musíme do města, protože zítra má pohřeb ryanský šerif,” ukončil slyšení rančer.

„Dobrou cestu,” klepl na kraj svého klobouku Wyatt a zdržel se jakéhokoliv komentáře.

Za půl hodiny vyjel se Slimem Tuckerem na severovýchod. Bandita seděl se strnulou tváří na svém koni a byl zachmuřenost sama. Když urazili asi tři míle, přitáhl náhle Wyatt uzdu.

„Co se děje?” zavrčel zločinec.

„Jedu do města,” oznámil mu Wyatt.

Tucker přivřel oči. S obvazem na hlavě nevypadal zvlášť dobře. V pravém koutku úst mu škublo. „Do města? Zbláznil ses?” „Ne. Chci dovízt svý peníze do banky.” „Peníze?” Tuckerovy oči se zúžily. „Kde… kde je máš?” „Nemám je u sebe.”

„Ty chceš dát do banky peníze, který nemáš?” Bandita najednou vypadal nebezpečně.

„Zatím je nemám, ale ty mi je dáš.”

„Já?” škubl sebou Tucker. „Zbláznil ses?”

„Třeba. Ale zase ne tak, abych se nechal okrást. Dej sem mý peníze!”

„A pak mě odpráskneš, co? Ty zatracenej skunku, já tě prohlíd! Ostatní jsou slepý, mají tě za marshala nebo státního jezdce. Ale já vím, že seš pistolník.”

„Dej sem peníze! Levou rukou!” přikázal Earp. Zločinec poslušně vyhrabal zlaté mince ze sedlové brašny a hodil je před sebe na zem. „A ještě něco, Tuckere. Vykrad jsi v Ryanu banku! Prozradil tě tvůj parťák!”

„Kid…?” uniklo banditovi.

„Jo, Kid!” chytil se rychle Wyatt. „A teď dolu z koně. Se zvednutýma rukama!”

Tucker sklouzl ze sedla. Postavil se na chvějící se nohy. Wyatt rovněž sesedl a zamířil k němu. Vtom sebou Tuckerova pravá ruka trhla ke koltu. Wyatt mu vytaženou zbraň vykopl z ruky.

„Jsi bankovní lupič a vrah. Čeká tě šibenice. A protože Kid říká, že sis nechal všechny peníze, budeš viset sám.”

„Ne - já…,” zapotácel se Tucker.

V tom okamžiku zaduněl odněkud z blízkých kopců výstřel.

„K zemi!” křikl Wyatt, zalehl vedle bandity a začal očima prohledávat hřeben blízkého návrší. Opět třeskly dvě rány a dopadly na cestu pastvinami. „Ležet!” přikázal Earp.

„Ani mě nenapadne,” zavrčel bandita a chystal se vztyčit. Ale drtivý úder pažbou ho přivedl k rozumu. Wyatt sebral Tuckerův revolver, vyskočil, vytrhl banditovu pušku z pouzdra a odvedl plaváka stranou.

Uslyšel tlumený dusot kopyt za hřebenem. V půlkruhu objel návrší a v dálce uviděl jezdce na šimlovi, jak se řítí na západ. Wyatt ho začal pronásledovat. Plavák se snažil, cítil, že jeho pánovi záleží na tom, aby jezdce dohonil. Šiml byl sice vynikající běžec, ale plavákovi se nemohl rovnat. Wyatt se stále přibližoval.

Vzdálenost mezi jezdci se snížila na čtyřicet metrů. Pronásledovaný se obrátil a ke svému úděsu zjistil, že ho Earp dojíždí. Vytrhl proto revolver a vystřelil. Při takové vzdálenosti to byl samozřejmě nesmysl.

Plavák se dlouhými skoky stále víc přibližoval k šimlovi a marshal nechtěl své vzácné zvíře vystavovat kulkám. Vytáhl winchestrovku z pouzdra, opřel ji o ohnutý levý loket, krátce zamířil a vystřelil. Prchající jezdec vylétl ze sedla, několikrát se převrátil a zůstal nehybně ležet.

Wyatt k němu opatrně dojížděl. Sražený protivník se mohl jen přetvařovat a v posledním okamžiku zdvihnout revolver. Když se k němu marshal přiblížil na deset metrů, uviděl, že muž leží nehybně s rozhozenýma rukama. Sesedl vedle něho, sebral mu revolver z pouzdra a pohlédl mu do tváře.

*

Toho člověka neznal. Nepatřil k ranči, alespoň ne ke kovbojům, které u Flooda viděl. Wyatt prohlédl jeho ránu a přiložil neznámému obvaz. Když mu nalil do úst trochu whisky z malé lahvičky, kterou pro takové účely vozil s sebou, přišel muž k sobě. Polekaně na Earpa pohlédl. Marshal náhle dostal nápad.

„Nazdar, Kide!” řekl s nehybnou tváří.

Muž polkl. Jeho žluté oči se široce rozevřely.

„Vy jste Berry Stapp, že?” povzdechl zraněný. „A Slim je mrtvej?” Wyatt zavrtěl hlavou. Pak se muž zeptal: „Odkud znáte moje jméno?”

„Odkud? Vím, že jste spolu se Slimem Tuckerem přepadli banku v Ryanu.” Muž zavřel oči. Najednou sjel pravou rukou k pouzdru. Wyatt na něho klidně hleděl. „Kolt je pryč, Kide.”

„Co se mnou uděláte?” zasténal raněný.

„Spolu s přítelem Slimem půjdete na šibenici.”

„Ne!” vykřikl muž, vztyčil se, vyskočil a potácivě ušel několik kroků. Pak mu povolila kolena. Teprve teď si všiml, že je zraněný. Pohlédl na obvaz a vyděsil se: „Jsem postřelenej?”

„Máte kulku v pravém rameni.”

„Kulku?” Kidův obličej zrudl. „Jo, teď už vím. Vy jste mě sestřelil ze sedla.”

Wyatt si zapálil doutník a posadil se vedle něho.

„Možná že zemřete cestou na šibenici,” řekl lhostejně.

„Proč na šibenici? Já nikoho nezabil!”

„Ale jo. Tucker mi řek, že jste srazil starýho pokladníka.”

„Ten prašivěj pes. A on…” Bandita zmlkl, ale už bylo pozdě. Marshal na něho znuděně pohlédl.

„Jen klidně mluvte dál. Neříkáte mi žádný tajemství.”

„Tak ten lotr vyzvonil úplně všechno?” pohlédl zločinec polekaně na Earpa. „Pak nemá žádnou naději. Šéf ho nechá odpravit. - A sakra, kdo vlastně jste?”

„Jak jste říkal - Berry Stapp. Ale k čemu je vám to teď dobrý vědět? Myslete radši na šibenici.”

„Vždycky jsem věděl, že to špatně skončí,” pobledl bandita a klesl mátožně nazpátek. „Ale on mi nechtěl věřit.”

Kdo je šéf? vrtalo marshalovi v hlavě. Ale nesměl tu myšlenku vyslovit. Nemohl odhalit banditovi svou slabinu. Kdyby poznal, že on neví to hlavní, nabyl by zase sebevědomí. Ale otázka, kdo za zločiny stojí, měla pro marshala klíčový význam. Nemělo smysl, aby dopadl jednoho nebo dva bandity a vůdce mu proklouzl mezi prsty.

„Pojedeme,” nařídil marshal a trhnutím postavil Kida na nohy. „Doktor Cann vám ten kousek olova z ramene vyndá.”

Bandita se se sténáním vyškrábal do sedla. Wyatt jel o půl koňské délky za ním a vedl ho k místu, kde nechal ležet Tuckera. Když se k němu jezdci přibližovali, sražený bandita právě přišel k sobě a očima podlitýma krví jim vkleče mžoural vstříc. Jakmile je poznal, vyskočil a vrhl se ke svému koni.

„Stůj, Tuckere,” křikl Wyatt a zdvihl pušku. „Budeš mít stejně tak málo štěstí jako tvůj přítel Kid!”

Zločinec zůstal stát. Když se Wyatt s Kidem přiblížili, popadl Tucker kámen a mrštil jím po svém kumpánovi.

„Ty lotře! Ty špinavej…”

Wyatt vytrhl revolver z pouzdra.

„Nehraj si na divokýho muže, Tuckere! Na koně a bez řečí!”

Oba bandité jeli mlčky a se zarytým výrazem v tváři. Wyatt mířil přímo na jih. Najednou Tucker zastavil koně, zastínil si levou dlaní oči a zkoumavě pozoroval dva jezdce, kteří se k nim blížili údolím od východu. Vzápětí zastavil svého koně i Kid. Čekali snad od neznámých pomoc?

Earp vytáhl z pouzder revolvery a natáhl kohoutky. Známý kovový zvuk vnikl banditům nepříjemně do uší. Trhli sebou a jak na povel se ohlédli. Když zahlédli Wyattovy oči, uchopili uzdy a rozjeli se.

Oba neznámí mezitím dojeli blíž. Změnili směr své jízdy tak, že se museli setkat s Wyattem a oběma bandity. Když se přiblížili na padesát metrů, zasunul marshal revolvery do pouzder, vytáhl winchestrovku a s co největším hlukem ji nabil. Pak se postavil, tak aby měl před sebou nejen bandity, ale i oba neznámé jezdce.

Tucker a Kid je neznali. Toho si Wyatt všiml okamžitě. Jeden z nich byl stařec, druhý ještě velice mladý. Starý muž si pozorně prohlédl tři neznámé, a když si uviděl pušku v marshalově ruce, poznamenal:

„Zdá se, že jste na zábavné projížďce.”

„Dalo by se to tak říct,” opáčil Earp.

Najednou mladík zdvihl ruku, ukázal na Tuckera a vzrušeně volal:

„Otče, tamhle to je muž, který střelil Jamese a s pěti dalšíma odehnal dobytek z Komančského vršku!”

Starcova tvář se zachmuřila. Vztyčil se v sedle a tázavě se zadíval na Wyatta.

„Kam ty dva vedete?”

„Do města. Jsou to bankovní lupiči.”

„Bankovní lupiči?” Stařec svraštil obočí. „Nejsou to snad ti lotři, co zastřelili starýho Harrise?” Wyatt přikývl a pak se starce zeptal: „Vy nejste z Ryanu?”

„Ne, já jsem John Morton a mám několik mil odsud směrem na východ farmu.”

Marshalovi bleskl hlavou nápad.

„Jmenuju se Wyatt Earp, pane Mortone. Já…”

„Wyatt Earp!” zaznělo téměř současně ze čtyř hrdel. Oba bandité se zhrozeně obrátili. V Tuckerových očích byl živočišný strach.

„Nemáte náhodou na vaší farmě bezpečné místo, kam bych mohl na nějakou dobu tyhle dva zavřít?” zeptal se Wyatt farmáře.

„To víte, že máme, marshale,” potvrdil Morton. „Pěkně zamřížovanou místnost s festovníma vratama. Rád vám ji dám k dispozici.”

Všech pět jich pak pokračovalo v jízdě směrem na východ.

Farmářova žena jim připravila vydatný oběd. Při něm vyprávěl Wyatt, co zažil od svého příjezdu do Ryanu. Farmář k tomu zamyšleně podotkl:

„Nedá se tedy dokázat, že s tím mají co dělat lidi z Říčního ranče.”

„Dokázat se to opravdu nedá. Hlavně to, že Jim Flood je šéf bandy bankovních lupičů.”

„S takovým tvrzením v okrese neuspějete,” pokýval hlavou Morton. „Lidi z Ryanu budou ochotni podezřívat každýho, jenom ne Flooda. Je to největší rančer široko daleko. Ani to, že Tucker patří k Říčnímu ranči a že jeho mužstvo je divoký, nakonec moc neříká.”

Morton si nacpal dýmku a se svraštěným čelem pokračoval:

„Jsou i jiný lidi, který bych podezříval víc než Jima Flooda. Třeba takovej Beavergreed je hrubián k pohledání a jeho lidi jsou pěkná cháska.”

„Především Jonny Teck a čtyři chlapi, co s ním jezdí,” dodal Wyatt.

„Vidím, že už okres výtečně znáte,” usmál se Morton. „Teck a ti čtyři další - to je skoro celý mužstvo Ranče B. Je tam snad ještě pár starejch chlapů, ale s těma se nedá počítat.”

„Pět mužů?” zauvažoval nahlas Wyatt. „Už jsem na to myslel, když mi pomocník šerifa v Ryanu říkal, že při druhým přepadení banky bylo na Main Street asi pět chlapů.”

Přese všecko se marshal nemohl zbavit dojmu, že lidé z Říčního ranče mají s přepadáním bank něco společného. Zatím měl alespoň dva z nich pod zámkem. Z Kida ještě stačil vymámit doznání, že se jmenuje Kid Corey.

*

Když Wyatt vjel ze severu do Ryanu, bylo právě poledne. Dostal se nepozorovaně na lékařův dvůr. Počkal na chodbě, až doktor ošetří nějakého pacienta, pak zaklepal a vstoupil do ordinace. Lékař si myl ruce a byl zády ke dveřím. „Dobrý den, doktore!”

„Kčertu!” polekal se lékař a obrátil se. „Vy ale máte nervy! Víc než dvacet lidí ve městě vás považuje za vraha!” „Je něco novýho?” zeptal se klidně Wyatt. Lékař zavrtěl hlavou. Marshal mu pak poreferoval o tom, co se mezitím odehrálo na pastvinách. Cann se na Earpa vážně podíval.

„Jim Flood tedy přijede na pohřeb? Z toho může být malér. Co když si vzpomene a nechá otevřít rakev?” vyjádřil své obavy lékař.

„Myslím, že to neudělá. Prozradil by se tím. A já si navíc myslím, že se třeba na hřbitově ani neukáže. Ano, myslím si, že až bude na hřbitově polovina města, hrozí bance nebezpečí.” Wyatt si zapálil doutník. „Ale můžu se plést. Pokud lidi z Říčního ranče nejsou bankovními lupiči, nemáme se od nich čeho obávat.”

„Od nich třeba ne,” uznal doktor, „ale možná od jiných.”

„Právě. Jestli jsou to Beavergreedovi lidi, pak o pohřbu taky vědí. Snad si vzpomenete, že ve městě se objevil i Jonny Teck se svými kumpány.”

„To znamená,” shrnoval doktor Cann, „že v každém případě musíme dneska odpoledne počítat s přepadením. A co budeme dělat?”

„Já budu hlídat banku,” prohlásil Earp.

„Vy sám?” podivil se lékař.

„Máte snad pro mě nějaký schopný lidi?”

„Nemám, pane Earpe,” pokrčil rezignovaně rameny doktor. „Já půjdu samozřejmě s vámi. Jack Miller musí být na pohřbu. A Flegger? Mluvil jsem se starostou. Řekl mi, že se mu včera úplně nečekaně nabídl sám. Znáte toho chlapa? Zdá se mi, že něco proti vám má.”

„To se musí zjistit. Třeba patří k bandě, nebo má špatný svědomí jako spousta jiných lidí, když uslyší o marshalovi.”

Oba muži se domluvili, že Wyatt do půl třetí neopustí lékařův dům, aby ho nikdo ve městě předčasně nezahlédl. Doktor mezitím vyhledá Fleggera a pod nějakou záminkou ho přiměje, aby ho navštívil. Bylo to však marné, obchodník s dobytkem nebyl k nalezení - ani ve vlastním domě.

Kolem druhé hodiny začali lidé vycházet z domů a mířili ke hřbitovu. Před půl třetí vešel do lékařova domu starosta. Starý muž byl rozrušený, neustále si otíral čelo šátkem.

Doktor Cann ho zavedl do místnosti, kde čekal marshal. Když starosta uviděl Earpa, zhluboka si oddechl. Wyatt mu všechno ve stručnosti vyložil. Starostovo rozčilení se ještě zvýšilo. „Proboha! Zase mají bránit banku proti celý hordě banditů jenom dva muži. To špatně skončí.”

„Nevíme, jestli přijdou,” pokusil se ho uklidnit marshal.

„Mně stačí, že přijít můžou. Pošlu vám svýho hocha.”

Když starosta odešel, stáli lékař a marshal za záclonou a vyhlíželi na ulici. Proudili po ní stále muži, ženy a děti v tmavém oblečení a směřovali k západnímu okraji obce, na hřbitov.

Pak přišel Paul Jenkins. Z otcových zásob v noci tajně přikr-moval opičku ze saloonu Moon a právě vstal. Nevěděl tedy nic o dalších událostech ve městě, netušil, že kvůli němu zahynul člověk a druhý muž se málem stal obětí lynče.

Po krátké poradě poslal Wyatt mladíka do obchodu. O několik minut později vyšel také lékař se svou proslulou brašnou z krokodýlí kůže a zmizel v domě, který stál hned vedle banky. Doktor byl tedy na svém stanovišti. Z horního patra budovy, která byla poněkud vysunuta z řady ostatních, měl dobrý výhled na pravé průčelí banky.

Wyatt ještě zůstal v lékařově domě a napjatě hleděl na velké nástěnné hodiny. Bylo za pět minut tři. Na ulici byl klid - až podezřelý klid. Takové ticho, že k Wyattovým uším dolehl zvuk kopyt koní přijíždějících severní postranní ulicí na Main Street.

Také doktor nahoře u okna v domě zaměstnance společnosti Wells Fargo, kam se dostal pod záminkou návštěvy jeho matky, uslyšel dusot kopyt. A Paul Jenkins, který stál na hlídce za výkladem obchodu, dokonce všech pět jezdců viděl.

Blížili se pomalu. Zdálo se, že jsou opatrní. Když dorazili na hlavní ulici a tím i k bance, zastavili se. Jenkins na ně upjatě hleděl. Široce rozevřel oči a otevřel doširoka ústa. Všechny dobře znal. Masky neměli.

Nic se nedělo. Wyatt to tak přikázal. Pokyn k boji měl vydat jedině on. Pak Paul uviděl, jak se otevírají dveře lékařova domu. V jejich rámu se objevila vysoká marshalova postava. Jenkins rozčileně polkl. V ústech měl vyschlo, ruka, v níž svíral revolver, byla zpocená.

Doktor Cann zaťal zuby. Neklidně dýchal a pušku pevně svíral oběma rukama. Ostrým zrakem sledoval jezdce, kteří objížděli roh. Paul Jenkins sledoval marshala, který teď vyšel na verandu a pomalu kráčel kupředu po prohýbajících se prknech. Doktor teď už z postranního okna marshala také viděl.

Jeden z jezdců se ohlédl.

„Hele, podívejte se, kdo to sem jde!”

Jezdci otočili hlavu. Marshal došel až na konec chodníku. Od jezdců ho dělilo asi tak deset metrů. Vteřiny plynuly. Najednou se Earpova ústa otevřela.

„Jonny Tecku!”

Kovboj překonal svůj počáteční úlek, opřel se o hrušku sedla a široce se na Wyatta usmál.

„Hele, není to náš přítel s revolverem? Dneska v noci jsem viděl támhle u baru jednoho vraha, co vám byl moc podobnej, pane.”

Paul Jenkins dosud jako očarovaný pozoroval scénu. Najednou ztratil sebeovládání. Vyskočil s revolverem v ruce na chodník a zakřičel:

„Co se děje? Proč tu bandu nepostřílíme?”

Teck se prudce obrátil. Také v jeho ruce se objevil revolver. Ale než stačil vypálit, zaduněl od levého marshalova boku buntline a honákovi vylétl kolt z ruky. A když chtěl jeden z Tečkových kumpánů sáhnout po zbrani, cvakl nahoře varovně kohoutek lékařovy pušky.

„Mám je odzbrojit, marshale?” křičel Jenkins. Další projev mladíkovy nerozvážnosti.

Beavergreedovi lidé ztuhli v sedlech. Oči Jonnyho Tecka utkvěly na Wyattovi.

„Tak vy jste marshal? To jste nám to ze slušnosti nemoh říct? A proč tohleto všechno? Jsme na cestě na pohřeb.”

„Na čí pohřeb?”

„Hele, co tím myslíte?” podíval se Teck pátravě na marshala. „Přece dobře víte, že šerifa Noela zastřelili.”

„To vím. Jsem tady proto, abych zatkl jeho vraha.”

„Jeho vraha?” Teck se výhružně podíval na své kumpány. „Snad nevěříte, že s tím máme něco společnýho?”

„Nevěřím vůbec ničemu,” odsekl chladně marshal.

Pak se ozval malý chlapík, aniž tušil, jaké rozpaky tím vyvolá u Wyatta:

„Nemohli bysme jet dál na hřbitov?”

Na ulici bylo celou minutu ticho. Nato uslyšel doktor Cann ke svému velkému údivu marshalovu odpověď: „Jo, můžete.”

Jenkins nedokázal zavřít ústa. Jonny Teck se hloupě usmál a potom, jako by se nic nedělo, obrátil koně a sledován ostatními odjel.

Když Teckovi jezdci zmizeli za zatáčkou ulice, vystrčil lékař hlavu z okna. „Už můžu jít dolů, pane Wyatte?”

„Nevím,” odpověděl Wyatt. „Měl byste asi ještě pár minut vydržet nahoře.”

Wyatt by nedokázal vysvětlit, co ho k tomu vedlo - a ani nebylo třeba, aby to dělal. Dunivý klapot kopyt z dolní části příčné ulice ho přinutil, aby se prudce obrátil.

„Nazpátek, Jenkinsi!” vykřikl marshal a dlouhým skokem se vrhl za chodník, který tady byl dost vysoký, aby se za ním mohl krýt. Taky Paul Jenkins, sotva překonal úlek, rychle zmizel v obchodě. Lékař nahoře zatáhl hlavu.

S dunivým bušením kopyt se po Main Street hnala smečka jezdců. Wyatt napočítal osm mužů s černými maskami na obličejích. Seskočili před bankou z koní, přehodili otěže přes trám. Dva vyběhli na verandu, další dva odvazovali od sedel pytle a čtyři zbývající se postavili s vytaženými revolvery vedle dveří banky a u konce chodníku.

Tři skrytí pozorovatelé fascinovaně sledovali scénu, která se odehrávala v téměř naprosté tichosti. Jenkins cítil, jak se mu třesou ruce. Lékaři stékaly perličky potu do očí. Marshal pohlédl na koně - nebyli označkováni. Rovněž z mužů nikoho nepoznával.

Co má dělat? Když teď vystřelí a zasáhne dva bandity na hlídce, ti dva další, kteří byli z Wyattova pohledu skryti za koňmi, můžou podle výstřelů zjistit jeho úkryt za chodníkem.

A zase to byl Paul Jenkins, který svým neuváženým jednáním

50

všechny ohrozil. Z jeho místa v obchodu zablýskly dva výstřely. Ani jedním nikoho nezasáhl, zato vyplašil a rozdráždil všech osm banditů. Výstřely třeskaly přes Main Street do všech stran. Desperáti vůbec nejednali bezhlavě. Dva z nich odvazovali koně, a zatímco tři nasedali, zabezpečovali ostatní palebnou ochranu.

Jenkins vyskočil ze dveří obchodu. Téměř ve stejném okamžiku ho zásah kulky odhodil nazpátek. Wyatt se nejprve stáhl za dřevěný nosník, aby ho chránil před zbloudilými střelami. Pak se vrhl k okraji chodníku, vyskočil na ulici a oba jeho revolvery chrlily oheň.

Dva z maskovaných banditů okamžitě padli. Třetí se svezl ze sedla. A pak zaduněla lékařova winchestrovka. Wyatt uskočil nazpět, po chvilce se objevil znovu a opět střílel. Stál jen deset metrů od maskované hordy, ale desperáti nedokázali zneškodnit muže neustále měnícího místo, který jim neposkytoval pevný cíl.

Doširoka rozevřenýma očima zíral lékař na ulici, na poskakujícího muže, který se šílenou odvahou indiánského náčelníka bojoval s přesilou a zdál se neprůstřelný. Nakonec zůstal stát s chladným výrazem ve tváři, pevně rozkročený uprostřed ulice.

Jenom tři bandité ještě zůstali nezranění a třeštili oči na muže, jehož mrazivému pohledu nedokázali čelit.

„Vzdejte se!” Marshalova slova tvrdě přelétla ulici. „Nemáte žádnou šanci! Složte zbraně!”

Dva maskovaní odhodili revolvery a zdvihli ruce. Oči třetího zablýskly nad černým šátkem. Pak zařval na své kamarády:

„Vy zbabělci, vždyť budete viset!”

„Nepověsíme nikoho, kdo nevraždil!” odpověděl mu sebejistě marshal.

„Nesmysl! Šerif Noel je mrtvej!” děsil dál své kumpány vzpur-ný bandita.

„Není mrtvý!” dostalo se mu rozhodné odpovědi. „Není mrtvej?” zopakoval nechápavě bandita, strnul a ruka s revolverem mu klesla. „Tak koho pochovávají na hřbitově?” „Muže jménem Ronkov.” „Na hřbitov vezli tři rakve,” namítl bandita. „Ale jen v jedné byla mrtvola.”

„Mě neoblbneš!” zasyčel bandita. Vyskočil kupředu a vypálil.

Marshalova kulka ho dostihla o zlomek vteřiny dřív, zasáhla ho jako úder kyjem nahoře do ramene a srazila do prachu.

Aniž spustil pohled z protivníků, zavolal marshal vzhůru do okna:

„Můžete jít dolů, doktore! Máte tady spoustu práce.”

Lékař odzbrojil bandity a pak se na Wyattův pokyn šel podívat po Paulu Jenkinsovi. Neopatrný mládenec měl štěstí v neštěstí. V ostrém úhlu vypálená kulka zasáhla jeho tabatěrku, náraz střely ho jen odhodil a omráčil. Jenkins potácivě vyšel podpírán doktorem na verandu. Wyatt stále ještě stál uprostřed ulice a střežil bandity.

Lékař začal prohlížet zraněné. Jenom jeden ze šesti zasažených měl nebezpečné zranění - kulka z jeho pušky ho těžce zranila na hrudi. Ostatní měli poměrně lehké rány na rukách, pažích a ramenech. Také muž, kterého zasáhl Wyatt jako posledního, nebyl poraněn zvlášť nebezpečně.

Otřesený Jenkins se opíral o sloup verandy. Wyatt mu přikázal, aby převzal zbraně a odvedl koně banditů do nájemní stáje. Ošetřené bandity odvedli marshal s doktorem do vězení a zavřeli do cely.

Muži ve vězení mlčeli jak hrob. I přes hrozby marshala nepromluvili. Přesto si byl Earp jistý - existoval šéf, muž, který přepadení naplánoval a řídil. A ten člověk nebyl mezi zatčenými. Vzájemné chování banditů mu to potvrzovalo.

Pomocný šerif Flegger stále ještě nebyl v kanceláři.

*

Když se občané města vrátili ze hřbitova, kam doprovodili - jak se domnívali, kromě mrtvého Ronkova a starého pokladníka Harrise také svého šerifa, nespatřili na Main Street jedinou stopu po střelecké bitvě. Jenom majitel obchodu objevil na sloupu verandy čerstvý otvor po kulce a nedůvěřivě si ho prohlížel.

Lékař stál vedle marshala u okna obývacího pokoje svého domu.

„Je mi divné, že na hřbitově nic nezaslechli,” vyslovil svůj údiv a poškrábal se na hlavě.

„Nedivil bych se, kdyby se šéf bandy postaral o to, aby tam bylo dost hluku,” usoudil marshal a zapálil si doutník.

Když procházel kolem domu Jack Miller, odhrnul lékař záclonu, zaklepal na okno a pozval pokynem šerifova pomocníka dovnitř. A tam se potvrdil marshalův předpoklad - na pohřbu skutečně byli tři chlapi s hudebními nástroji a hráli hlučnou dechovku. Nikdo je přitom neznal a jejich koně nebyli označkováni.

Ještě než Miller vyrazil k vězení, potvrdil, že neví, kde vlastně Flegger je. Potkal ho časně ráno v úřadovně a dozvěděl se od něho, že byl jmenován druhým pomocným šerifem. Neměl ale čas se s ním vybavovat…

*

Flegger ráno promluvil s Millerem, opustil úřadovnu a ztratil se. Celou dobu prodřepěl v zadní místnosti saloonu Moon. Majitel saloonu neměl žádný důvod jeho pobyt někomu prozrazovat.

Když se potom odpoledne rozpoutala na ulici přestřelka, Flegger se vyplašil, ale neodvážil se vyjít dopředu do saloonu, aby alespoň vyhlédl na ulici. Byl tak opilý, že ho to zkrátka nezajímalo. Ráno mu hostinský postavil na stůl dvě lahve, a ty takovému člověku, jako byl Flegger, stačily.

Probral se, teprve když uslyšel výkřiky oznamující požár na pile. Flegger se zmátořil a opustil saloon vrátky ze dvora. Spíš pod vlivem opice než úmyslně zamířil do šerifovy úřadovny. Teprve později se mu všechno začalo vybavovat - Wyatt Earp, jeho nový úřad, události minulé noci… Ronkov byl mrtvý, jeho srazil marshal. Co teď?

Flegger postával mátožně u okna. Najednou zaslechl jakési tlumené zvuky a mumlání. Vyděsil se. Ráno byly přece cely prázdné! Obrátil se a váhavě se přibližoval ke dveřím vězeňského traktu. Těžké dveře zavrzaly v pantech a on se octl na chodbě s celami. Popošel o tři kroky a opět se zastavil.

Když nabral odvahu a došel k mřížím velké cely, uviděl ve slabém světle hvězd, pronikajícím malým okénkem, bledé tváře několika mužů.

„Hej, pomocníku,” zavolal ho šeptavý hlas. Jeden z vězňů přistoupil ke mříži. „Poslechni, hochu. Povím ti, jak si za pět minut vyděláš spoustu prachů. Přines klíče a otevři obě cely. Pak ti dáme prachy.”

„To znám,” licitoval mazaný bandita Flegger. „Zaplatíte mi ranou do zad. Z takovýho kšeftu nic nebude.”

„Přines klíče a tyhle prachy jsou tvoje,” řekl Sid Flannagan a prostrčil naditý váček mříží. „Až hodíš klíče do cely, pustím prachy ven na zem.”

Flegger se potměšile zašklebil. Odběhl do kanceláře, vzal do ruky klíče od dvora a klíče od cel si zastrčil do kapsy. Nemínil pustit vězně jen tak lacino. Pak se k nim vrátil. Napřed ukázal nepravé klíče a potom je vhodil do cely. Zároveň vytrhl Flanna-ganovi váček s penězi z ruky.

V panické hrůze utekl do kanceláře. Tam ve slabém světle dopadajícím dovnitř oknem váček otevřel. Bylo v něm pět set dolarů v bankovkách. Tolik peněz ještě pohromadě neviděl. Jeho chtivost vzrostla. Obrátil se a opatrně vešel do chodby u cel. Z bezpečné vzdálenosti zavolal tlumeným hlasem:

„Mohla to od vás bejt jen finta, lidi. Proto jsem vám napřed dal falešný klíče. Ale věc má háček. Dali jste mi moc málo. Tady v ruce mám pravý klíče. Dejte mi všechny prachy, co máte, a já vám hodím pořádný klíče.”

Flegger zasunul klíč do zámku. Vězni uslyšeli kovové cvaknutí a dveře se pootevřely na šíří dlaně. Když muži vyrazili od stěny, přibouchl je. Vzápětí kolem něho začaly pršet mince.

„Teď máš všechno, co jsme měli. Hoď sem klíče!”

„Děkuju, pánové,” chechtal se zajíkavě Flegger. „Táhněte do pekla, lotři. Mám na krku marshala Earpa a kvůli vám se nenechám zničit. Dobrou zábavu na šibenici!”

Podvodník a vrah s hvězdou šerifova pomocníka se obrátil a spěchal pryč. Malý Mexičan Diego Martinez vyskočil ze své stoličky a mrštil nožem. Se zasvištěním prolétl mezi mřížemi do chodby. Zasáhl zrádného strážce zákona zezadu přesně do srdce.

Flegger se zachroptěním padl na tvář. Sid Flannagan se okamžitě vrhl na zem, prostrčil dlouhou ruku mříží a uchopil levou paži probodeného. Přitáhl ho těsně k mříži a vytáhl mu klíče z kapsy.

Nanejvýš za osm minut opustili bandité vězení - se všemi svými zbraněmi, ale i s revolverem a hvězdou šerifova pomocníka a také s penězi z jeho kapes. Odpoledne viděli, že nějaký mladík odvedl jejich koně do nájemní stáje, a tak je rychle našli. V temnotě noci uprchlo všech osm zločinců z města…

Druhý den zrána mělo malé oklahomské městečko Ryan novou senzaci. Bankovní lupiči, které doktor, Paul Jenkins a jejich třetí pomocník přemohli, zadrželi a uvěznili, byli pryč.

Pomocný šerif Joe Flegger byl mrtvý. V levé kapse jeho kabátu našel Jack Miller zatykač na zloděje koní Leo Witta, muže, který si v Ryanu říkal Ronkov. A v pravé našli zatykač na Fleggera samotného…

*

Asi dvanáct mil severozápadně od města objevil Earp v dálce světlo a zamířil k němu. Svého původního úmyslu podívat se na ranč se zatím zřekl. Měl důležitější úkol - hledat muže s hudebními nástroji, kteří muzicírovali na pohřbu. Miller ho informoval, že jezdci odjeli směrem na západ.

Protože marshal věděl od lékaře, že na západ od města není do vzdálenosti dvaceti kilometrů žádná usedlost, zdroj světla ho velice zaujal. Okamžitě poznal, že to není oheň. Když se přiblížil na dvě stě metrů, uviděl, že jde o velkou stájovou lucernu, která visela na voze s plachtou. Před ním na oji seděl starý, shrbený muž a bafal z dýmky.

Earp sestoupil z koně a nechal otěže volně přehozené přes hrušku sedla. Tak bylo jisté, že plavák bude moci přiběhnout na jeho zapískání.

Opatrně se přibližoval k tábořišti. Ve vzdálenosti třiceti metrů zůstal několik minut ležet ve vysoké trávě. Pak vstal a kráčel přímo a neslyšně k vozu. Stařec vzhlédl, až když Wyatt stál tri kroky od něho. Nepolekal se ani se nesnažil sáhnout po zbrani. Tvář se mu roztáhla k úsměvu.

Wyatt se dotkl okraje klobouku. Stařec pozdrav opětoval a dál bafal z dýmky. Marshal zkoumavě pohlédl na vůz. Pro plachtu, která byla za kozlíkem spuštěna, nemohl nahlédnout dovnitř. Přiliš pozdě si všiml u levého předního kola třmene, který zřejmě | patřil k sedlu.

„Ruce vzhůru!” Výkřik přicházel od zadní strany vozu. Muž stál za jeho zády. A teď se rozhrnula plachta vpředu na voze a Wyatt uviděl dalšího muže, který na něho mířil puškou. Měl na tváři černý šátek, takže mu bylo vidět jen oči.

„Tak dělej, zvedni ruce!” řekl a s cvaknutím natáhl kohoutek winchestrovky.

Marshal pomalu zdvihl ruce do výše ramen. Všechno mu začalo být jasné - padl do rukou bankovních lupičů. Kdyby mu to neprozradily černé šátky, poznal by to určitě podle velké pomačkané trubky, která visela vzadu za mužem ve voze.

Když muž seskočil z vozu a blížil se k marshalovi, aby mu odebral zbraně, zdvihl Wyatt ruce výš. Muž v masce mu vytáhl revolvery z pouzder, chvíli si prohlížel buntline a pak si oba revolvery zastrčil za opasek.

„Hej, Flyne, kůže líná, přiveď naše koně a osedlej je,” houkl jeden z banditů na starého kočího.

Stařec dál šťoural kusem drátu v troubeli dýmky a nepohnul se. Chlap mu vrazil pažbu pušky do žeber tak, že sklouzl z oje a padl na zem. Zdálo se, že pochopil, protože odběhl a za několik minut se vrátil s dvěma neosedlanými koňmi.

„Ty máš koně někde schovanýho,” pohlédl bandita divoce na Earpa. „Poběžíš přede mnou a dovedeš mě k němu!”

„To nebude třeba,” namítl Wyatt a krátce pískl.

Rychle se blížící dusot kopyt přiměl oba bandity, aby se uchýlili za odvrácenou stranu vozu. Plavák se blížil -a s ním i Earpova šance. Měl proti sobě dva bandity s puškami. Teď záleželo na tom, jestli se mu podaří dostat koně mezi sebe a vůz. Na levé straně sedla vězela v pouzdře jeho winchestrovka. Kdyby zvíře předčasně zpomalilo, bude těžké navést ho správně podél vozu.

Novým ostrým písknutím přiměl koně, aby cválal i na posledním úseku cesty. Teprve v posledním okamžiku Earp uskočil nazpět, vyrazil pravou rukou a vytrhl pušku z pouzdra. Levou rukou uchopil uzdu a koně zastavil.

Kůň se vzepjal, dopadl na nohy a po několika krocích, které s ním Wyatt uběhl, se zastavil. Teprve teď si bandité všimli, že byli podvedeni. Vykřikli překvapením a pak začali jenom nadávat. Proč nestřílejí? Mají strach, že by je výstřely prozradily? Ale komu?

Asi tři kroky od marshala byla v zemi prohlubeň. Skokem se do ní vrhl, vysunul hlaveň winchestrovky přes okraj a zavelel ostrým hlasem na bandity, kteří se schovávali za vozem:

„Vylezte, chlapi! Jinak vám to napálím do nohou. To je to nejmenší, co se vám může stát.” Chvíli bylo ticho. „Nemám důvod šetřit náboje a nebojím se střílet. To vám můžou dosvědčit kumpáni, kteří dneska odpoledne chtěli přepadnout banku v Ryanu.”

Ostentativní cvaknutí natahovaného kohoutku přimělo bandity, aby poslechli. Wyatt, který už pochopil, že stařec rozumí, když může odezírat řeč z úst, mu nařídil, aby oba odzbrojil. Pak je popohnal k oji a poručil mohutnějšímu z nich, aby spoutal svého kumpána. Potom marshal přistoupil ke svalnatci.

„Tak, teď se obrať a dej ruce dozadu.”

Bandita se zdál být klidný, jen v očích mu blýskalo. Pomalu se obrátil. A když k němu Earp přistoupil, bandita se prudce otočil a pokusil se ho udeřit backhandem. Bleskový marshalův dublet ho však srazil k zemi.

Wyatt pohlédl na starce a naznačil mu, že má banditu svázat. Pak dostrkal banditu - později se ukázalo, že to je Bill Overlake - ke koni, vysadil ho do sedla a svázal mu nohy pod koňským břichem. Stejně dopadl i Rick Coster. Zatímco Rick hleděl zarytě před sebe, v Billových očích bylo vidět strach.

Stařec musel uchopit koně za ohlávku a kolona se dala do pohybu. Vlevo jel povoz, takže marshal mohl sledovat starce na kozlíku, a trochu vpravo před Earpem jeli koně s oběma bandity.

Nasadili ostré tempo. Míle za mílí ubíhaly pod koly těžkého vozu a kopyty koní. Hodinu po půlnoci se na obzoru objevily horské hřebeny. Když k nim malý voj dorazil, uviděl Wyatt na jihozápadě blyštivou stříbřitou stužku řeky.

Rick najednou zarazil koně. Marshal okamžitě tasil revolver a natáhl kohoutek. Coster se obrátil v sedle.

„Nedostanete mě ani o krok dál.”

„A pročpak ne?” udivil se Wyatt. „Kupředu, jedem dál!”

„Nemá to smysl,” ozval se Bill, který rovněž zastavil koně. „Neznáte šéfa, pane.”

„Dobrá, tak to tedy uděláme jinak,” prohlásil klidně marshal.

Beze slova sundal oba bandity z koní, dostrkal je do vozu, svázal jim nohy a strčil jim do úst roubík. Oba jejich koně uvázal u keře. Zločinci byli tak překvapení, že se nezmohli na odmluvu ani odpor.

Wyatt dal starci znamení a předpokládal, že dál povede vůz. Ale ten mu rukama naznačoval, že nezná cestu. Marshalovi se příčilo použít proti němu násilí. Proto přivázal plaváka u vozu, sedl si na kozlík vedle Flyna a vzal do rukou opratě. Obě hnědky vyrazily. Po půl míli se však zastavily. Zřejmě samy nemířily do své mateřské stáje, jak spoléhal marshal.

„Poslouchej, příteli,” pošťouchl Wyatt starce. „Máš před sebou ještě pár let života, ale jsi na nejlepší cestě strávit je ve Worthu nebo v Sascattewě.”

„Radši dřít pár let ve Worthu, než mít za půl hodiny kulku od šéfa v zádech,” trucovitě a s námahou pronesl starý kočí skřípavým hlasem. Takže mohl mluvit, když chtěl. Marshal si byl jistý, že stařec cestu zná. Patřil k banditům a jeho děs ze šéfa byl nezměrný.

„Poslechni, Flyne. Nemusíš čekat na šéfovu kulku ani tu půlhodinu, můžeš ji mít ode mě a hned. Ale chci ti dát šanci. Dovedeš mě tak daleko, abych odtud dojel sám. Já tě pak svážu stejně jako tvý kumpány.”

Stařec se, byť velice nerad, podvolil. Asi za půl hodiny oznámil, že jsou blízko. Cíl se nachází dole pod nimi, asi tak čtvrt hodiny cesty. Popsal ještě důležité orientační body a nechal se spoutat. Marshal mu pro jistotu ještě vsunul roubík a uložil ho do vozu za kozlík. Přivázal ho k jednomu z plachtových oblouků. Pak se sám chopil opratí…

Když Wyatt uviděl v dáli vysokou borovici, věděl, že houština, která se objevila nalevo Od něho, je cíl jeho cesty. Navedl vůz potřebným směrem, ještě jednou pobídl koně a seskočil z kozlíku do sedla plaváka. Odvázal ho od vozu a jel kousek za povozem. Když dorazil k prvním křoviskům, seskočil ze sedla a nechal koně vzadu. Šel pak za jedoucím vozem, aby v případě potřeby mohl uskočit a skrýt se.

„Hej, Flyne. Už jsi nazpátek?” ozvalo se polohlasité zvolání.

Volající stál vpředu, nalevo od povozu, který projížděl hustým křovím. Wyatt proběhl podél druhé strany vozu kupředu, oběhl koně a měl muže před sebou. Úderem pažby jej srazil.

Nasedl na kozlík a opět pobídl koně. Později zahlédl na mýtině střechu velkého srubu. Když urazil další kus cesty, objevil na volné ploše před domem nažloutlé světlo petrolejové lampy. Zastavil povoz a seskočil z kozlíku. Pozorně naslouchal, ale nic se nehýbalo.

Rozhodl se jednat. Přikrčil se a rozběhl k domu. Opatrně nahlédl do okna. Uvnitř seděli tři muži kolem stolu a hráli karty. Ani jednoho z nich marshal neznal. Hlídku venku v křovinách sice odzbrojil a omráčil, ale muž mohl přijít k sobě a ztropit poplach. Mnoho času mu tedy nezbývalo.

Přesto oběhl dům a zjistil, že budova má ještě jeden velký přístavek. Na šest metrů od jeho úkrytu zíralo otevřené okno. Wyatt se k němu připlížil a naslouchal. Uvnitř vládlo ticho. Vlézt tudy do stavení a svítit si sirkou bylo nebezpečné a znamenalo ztrátu času. Marshal se rozhodl vrátit se ke třem mužům v obytné místnosti.

Dveře byly otevřené. Earp vklouzl do tmavé chodby a blížil se k proudu světla, který tryskal zpod dveří. Opatrně rozškrtl sirku a zjistil, že na chodbě jsou pouze jediné dveře. Tak je otevřel.

Tři muži překvapeně vyvalili oči, když se před nimi náhle objevil muž se dvěma revolvery. Jeden z hráčů, od neštovic podobaný chlapík s poškrábaným obličejem, sjel rukou ke koltu. Wyatt natáhl kohoutky a muž znehybněl. Pak marshal hráče obešel, vytáhl jim revolvery z pouzder a hodil je do rohu místnosti.

Najednou jeden z mužů vyskočil a převrátil stůl. Když se na něho chtěl marshal vrhnout, zaslechl za sebou hlas, z něhož mu stydla krev v žilách.

„Ruce vzhůru!”

Earp pomalu zdvihl paže do výše ramen a opatrně se obrátil. Tři metry od něho stál muž trpasličího vzrůstu, jehož umrlčí lebka se klátila na hubeném krku - rančer Jim Flood. V kostnaté levačce svíral derringer. Za ním, o rám dveří, které byly tak šikovně zamaskovány v obložení stěny, že se nedaly zpozorovat, se opíral pistolník převlečený za kovboje, Charlie Hees. Vedle něho stál široce rozkročen Billy Vitt, předák Říčního ranče.

„Zdravíčko, šéfe,” řekl Wyatt a zašklebil se. „A vida, Charlie a Bill jsou tu taky. Tak jsem tady správně,” řekl spokojeně a chladnokrevně spustil ruce.

„Nech ty pracky nahoře!” křikl Flood.

„Ale poslouchejte, šéfe,” zavrčel Wyatt a ruce zdvihl jen do úrovně opasku, „nesu vám důležitou zprávu z města.” „Ty zatracenej…,” svraštil tvář Hees.

„Hoši měli smůlu,” nedal se rušit Wyatt. „Před bankou na ně zaútočili lidi z města a přemohli je. Škoda, přitom Flynn, Rick a Bill na hřbitově tak krásně vyhrávali.”

Rančer chvíli nevěděl, co si má myslet.

„Jak ses sem dostal?” vyštěkl posléze.

„Jak? Vždyť jsem vám říkal, že pojedu tam, kam ostatní.”

„Zatracenej čmuchale, já ti zacpu hubu!” rozeřval se rančer a napřáhl derringer.

Marshal jednal bleskurychle. Vykopl trpaslíkovi kolt z ruky, prudce se obrátil, srazil strašlivým úderem Heese na zem a strhl Vitta do místnosti. Oba kovbojové měli ještě zbraně, ale marshal tasil oba své revolvery. Pak se bleskově sehnul a vytrhl ležícímu Heesovi kolt z pouzdra.

„Poďobanče, vytáhni předákovi z pouzdra kolt. Jestli věříš na zázrak, tak si zkus na mě vystřelit.” Na zázrak bandita zřejmě nevěřil, protože vrčícímu Vittovi sebral kolt a hodil ho směrem k Wyattovi. Předák mu za to nadal zbabělců.

Napravo ode dveří stál rančer s obličejem staženým bolestí. Levou rukou svíral pohmožděnou levačku a v očích mu divoce blýskalo. A pak Jim Flood uviděl přicházet spásu. Blížil se bandita z hlídky. Už se stačil vzpamatovat a s křikem vbíhal do dvora. Rančer i předák ho varovali:

„Pozor! Má kolt!”

Muž z hlídky zaslechl výkřiky, rozrazil okno a vsunul dovnitř hlaveň pušky. Wyatt couvl do roku místnosti, do kterého se nedalo od okna zasáhnout.

Proti němu stálo šest mužů. Ti byli v tuto chvíli neozbrojení. Ale venku byl muž s puškou, který se mohl každým okamžikem objevit ve dveřích.

Hees pohlédl na šéfa. Ten už nemohl na Earpa tak snadno dosáhnout. Pak ale Flood vyštěkl:

„Člověče, Charlie, dělej něco! K čemu tě mám? Proč tě jen v Texasu neoběsili?”

Hees vyskočil. Wyatt proti němu napřáhl kolt. Ale Hees se sebevražedným skokem, který od něho Earp neočekával, na něho najednou vrhl. Marshal bleskurychle couvl a praštil kovboje pažbou těžkého koltu do spánku.

Teď dospěl Vitt k názoru, že přišla jeho řada. Proběhl místností, popadl židli, mrštil ji po Wyattovi a pak se na něho vyřítil. Podobaný kovboj vyrazil spolu s ním. Vitt naběhl na mohutnou hlaveň koltu buntline a zařval bolestí. Chlapíka poznamenaného neštovicemi odhodila od marshala kulka z koltu.

Ale stále ještě nebylo rozhodnuto, rozlétly se totiž dveře. Wyatt znovu bleskově vystřelil. Muž ve dveřích - hlídka - se zapotácel a padl do místnosti. Kulka mu vyryla na hlavě hlubokou rýhu.

„Ke zdi, hra skončila!” zavelel marshal. Flood ho chvíli pozoroval planoucíma očima. Potom se zeptal náhle ochraptělým hlasem: „Kdo vlastně jste?” „Jmenuju se Wyatt Earp.”

Banditi nedokázali zavřít ústa. Rančer se krčil u dveří jak hromádka neštěstí. Ale přesto najednou vykročil a v napřažené ruce se mu objevil čtyřranný kolt, na Západě smutně proslulý Clover-leaf - Jetelový lístek. Rančer natáhl kohoutek a hystericky se rozkřičel.

„A je konec, Earpe! Zvedni pracky! Pak se pomalu obrať! Chci vidět tvůj ksicht, až budeš chcípat!”

Vzduchem otřásl hromový úder. Wyatt se hbitě obrátil a uviděl, jak se rančer hroutí v ohromném mračnu dýmu. Za ním ve dveřích stál mladý bledý muž s velkýma očima a černými vlasy. Svázanýma rukama svíral těžkou kulovnici, zastaralou zbraň k lovu bizonů. Na pravé noze měl řetěz se železnou koulí.

„Vy jste Wyatt Earp?” zeptal se mladík. Marshal jen přikývl. „Já jsem Clem Cann. Můj otec je lékař v Ryanu. Nemohl jsem jinak, pane Earpe. Musel jsem střílet.”

„Co tu děláte?” zeptal se Wyatt, sledující vyděšené bandity.

„Banda měla zraněného. A ten večer, kdy u otce ležel Harris, mě banditi unesli z našeho dvora. Jeden z nich ukradl mého koně. Je to chlap, který má ošklivě poraněnou nohu a leží ve stáji vedle seníku.”

„Dobrá, Canne,” řekl Earp a přeřízl mu pouta. „Sesbírejte zbraně těch lotrů a pak mi je pomůžete svázat. S řetězem si poradíme později.”

Mladík se dal s chutí do práce. Za méně než čtvrt hodiny byli všichni bandité spoutáni. Muže, kterého Wyatt postřelil, Clem ošetřil. Jenom velký šéf, rančer Jim Flood, byl mrtvý. Kulka z těžké pušky ukončila jeho zločinný život.

Pozdě dopoledne vjely od západu na Main Street v Ryanu dva spřažené vozy kryté plachtou.

Na kozlíku předního povozu seděl mladý Clem Cann. Za druhým vozem klusalo dvanáct neosedlaných koní. Za nimi jel na svém ušlechtilém plavákovi marshal Wyatt Earp. Starý doktor stál před svým domem a nevěřícně pohlížel na svého syna. Clem jen zdvihl ruku k pozdravu a pokynul otci.

Konvoj zastavil před úřadovnou šerifa. Wyatt Earp předal zločince Jacku Millerovi.

Toho dne mělo malé městečko Ryan na břehu Rudé řeky svou senzaci. Bankovní lupiči byli z Říčního ranče. Jejich vůdcem byl Jim Flood. Muži, kteří nedávno v noci uprchli z vězení, byli už zadrženi na Floodově ranči.

O tři dny později se konalo soudní přelíčení. Soudce Collins odsoudil Vitta, Heese a Tuckera k doživotním nuceným pracím. Ostatní zločinci dostali po deseti letech nucených prací a byli odesláni do Fort Worth.

Tak se potvrdilo podezření marshala Wyatta Earpa - bankovní lupiči, kteří dlouho ohrožovali celý okres, byli z ranče na řece…