William Mark

Tiché spiknutí

Jezdec byl od svítání v sedle. Vyrazil brzy ráno, když začínaly poha-sínat hvězdy. Chtěl využít chlad probouzejícího se dne. Čekala ho dlouhá cesta a slunce už kolem deváté v těchto končinách nesnesitelně žhnulo. Tohle byl velkej písek. Dole na jižním okraji obávaného Llana Estacada, jen několik mil od hranice Nového Mexika, v západním koutě Texasu.

Jezdec byl vysoký a ramenatý. Na sobě měl šedivou košili a široký klobouk, který kdysi musel bývat černý. Nyní ho jemný písek napud-roval nažluto, stejně jako celého jezdce i jeho koně. Na šířku dlaně pod opaskem kalhot měl nábojový pás z černé buvolí kůže a po obou bocích kolt. Osamělý jezdec nebyl nikdo jiný než marshal Wyatt Earp z Dodge City v Kansasu.

Kam až oko dohlédlo, nikde se nenabízelo stinné místečko k odpočinku.

Kolem druhé Wyatt Earp míjel vysokou písečnou dunu. Vtom zazněl výstřel. Práskl zcela nečekaně. Wyatt pocítil silný úder do hlavy, sklouzl ze sedla a tvrdě dopadl do písku, kde zůstal bez hnutí ležet.

Nahoře na duně se v okamžiku objevili dva cválající jezdci. U postřeleného marshala seskočili. Jeden měl olivově zbarvenou tvář a oči černé jako uhlíky. Na hlavě nosil sombrero, na sobě měl modrou košili a široké, plandavé kalhoty. Byl středně vysoký a štíhlý - texaský koňák Ric Hunter. Ten druhý byl vysoký, s ošlehanou vrásčitou tváří. Napříč přes kořen nosu měl ohnivě rudou jizvu. Kovboj Jubal Chett z Oklahomy.

Texasan uvolnil kolt v pouzdře. Chett mu položil ruku na paži. „Nech toho! Stejně už nás moh někdo slyšet. Je mrtvej.”

Pak ukázal na díru v klobouku, sehnul se a odepjal ležícímu nábojový opasek. Potom mu spěšně prohledal kapsy, vzal jeho plaváka za otěže a naskočil zpátky do sedla. Hunter tam strnule stál a zíral na tělo v písku. Po chvíli taky nasedl.

Rozjeli se. Když ujeli pár desítek metrů, Hunter se otočil v sedle a pro jistotu přece jen ještě jednou po marshalovi vypálil. Ale nemířil nijak pečlivě. Kulka lízla omámeného muže do šíje - a probrala ho z bezvědomí.

Wyatt se překulil a v ruce se mu zablýskl malý dvouhlavňový kolt derringer. Přestože měl Hunter zbraň v ruce, k další ráně se nedostal. Kulka z derringeru ho vyhodila ze sedla. Wyatt vstal a s koltem v předpažené ruce vykročil na bandity.

Texaský koňák Ric Hunter byl mrtvý. Kulka ho zasáhla přesně do srdce.

Ti dva se v písečných dunách sedm mil severně od městečka El Bravo potulovali už několik týdnů. Ale jen málokdy tu někdo projel. Lidé, kteří museli do města, volili raději bezpečnější okliku. Před třemi dny přepadli pár mil severněji odtud dostavník a zastřelili dva muže. A nyní napadli Wyatta Earpa. Střílel Chett.

Ten už byl sto padesát metrů od místa činu, sjel za dunu, takže Hunterův výstřel a ránu z derringeru sice slyšel, ale neviděl, co se přihodilo. Jubal Chett zastavil a obrátil oba koně. Když vyjel na dunu, přijížděl mu Hunterův kůň v ústrety. Chett ho hned chytil a pak nevěřícně pohlédl na potácejícího se muže, který se blížil k Hunterovi. Vždyť měl být mrtvý. Dostal kulku do zátylku! Nebo…

Muž zvedl hlavu a zahleděl se na Chetta. Bandita tam stál jako solný sloup. Jen čtyřicet kroků ho dělilo od muže, kterého už považoval za mrtvého.

Mužův pohled banditu doslova ochromil. Teprve když se Wyatt pohnul, bleskurychle sebral Hunterovi kolt a rozběhl se k Chettovi, lump se otočil a utíkal zpět ke koním. Vyhoupl se do sedla, popadl otěže všech tří koní a uháněl pryč.

Wyatt se na vrcholku duny zastavil, oddechoval a hleděl za prchajícím zločincem. Na tu vzdálenost by ho pouhým koltem nedostal. Marshal si hřbetem ruky otřel čelo, podrbal se na zátylku, sňal klobouk a prohlédl si dírku po kulce. Rukou ohmatal kovovou destičku, kterou už léta nosil vzadu v klobouku a která už zachytila tři kulky. Pak nahoře na hlavě pocítil pálivou bolest. Měl tam roztrženou kůži. Proto vytrhl z košile pruh látky, přitiskl ho k ráně a obvázal ji.

Nad žlutým pískem se mihotal žár.

O kus dál ležel bandita a vyhaslýma očima zíral do temně modrého nebe. Marshal se k němu vrátil a holýma rukama zaházel tělo pískem. Pak se vydal na cestu. Slunce pálilo, oči ho bolely, od rány mu dunělo v hlavě. A pomalu se ozývala žízeň. Ten den už deset hodin proseděl v sedle a teď mu nezůstal ani hlt vody v láhvi, ba ani ta láhev. Bandita mu sebral koně, kolty, pušku i všechny zásoby.

Wyatt se zastavil, rozhlédl se a pak vykročil k severozápadu, aby se dostal z dun. Pořád se rozhlížel, ale Jubala Chetta nebylo nikde vidět. Ovšem ani nikoho jiného.

Wyatt měl stále silnější pocit, že mu žilami protéká olovo. Hlásila se i slabost, způsobená ztrátou krve. Klesl na kolena. Musel však vydržet do večera. Zároveň každou chvíli čekal toho banditu. Určitě ho napadne, aby se vrátil.

Tenhle hrozný den snad nikdy neskončí!

Pak se obzor konečně zbarvil do ruda a nebe fialově potemnělo. Wyatt vstal, otřepal ze sebe písek a vyrazil. Kam měl jít?

Krajina písečných dun se zdála být nekonečná. Wyatt kráčel paličatě na jih, ale šel dlouhé hodiny a obraz před jeho očima se nijak neměnil. Kolem půlnoci se zastavil, poklekl na pravé koleno a sundal si klobouk. Z písku stále ještě vycházelo teplo. Chvíli si odpočinul, ale brzy kráčel dál.

Když na východě začínalo svítat, konečně se vymanil z písku a octl se na prérii. Vzduch byl ještě chladný a snesitelný. Když horizont zčervenal, Wyatt se zarazil. Třicet metrů před ním se na zemi něco zatřpytilo. Došel tam a nalezl stříbrnou texaskou ostruhu. Země kolem byla zdupaná. Bandita tu měl bezesporu potíže s koněm a ztratil přitom jednu z ostruh.

Wyatt pokračoval v cestě na jih. Rudý míč stoupal na východě k obloze a rozzářil krajinu Llana. V devět už bylo zase vedro. Přišlo docela náhle a padlo na osamělého poutníka jako dravá šelma.

Každý krok, každé nadechnutí se stávalo utrpením. Ale Wyatt kráčel dál. Kam ho mohla dovést široká stopa tří koní? Kam jel ten bandita? Wyatt zdejší krajinu moc neznal. Tam někde dole leželo Pyote. Ale bylo to snad ještě nějakých čtyřicet mil. Kam jinam měl jít? Ležela mezi Pyote a Jalem ještě nějaká osada? Nebo ranč? Asi sotva tady v tom pekle. Ale něco tu bylo: peklo jménem El Bravo.

Wyatt pokračoval po banditových stopách. Kam až se podíval, nikde žádný stín. Nikde žádné větší křoví nebo kaktus… Nic.

Kolem poledne vedro ještě zesílilo. Písek se jako by proměnil ve žhavé moře. Wyatt si promnul bolavé oči. Hrome, ještě se z toho vedra zblázní…

Otočil se a pohlédl za sebe. I tak nepatrný pohyb mu působil bolest. Za ním ležela krajina dun. Vzduch stál a chvěl se. Marshal zatnul zuby a zaskřípal jimi. Ne! Nevrátí se! Půjde dál!

Sklonil se a vyhrabal v písku jámu. Pak do ní vyčerpaně padl na tvář. Cítil písek v ústech, očích, uších, všude… Slunce neznalo slitování. Sálalo a žhnulo, jako by se tomu ubohému muži vysmívalo.

Na pár vteřin si dokonce pomyslel, že by smrt byla vysvobozením… Pak se ale vzpamatoval, vylezl a na nejistých nohou kráčel apaticky jako stroj dál směrem na jih…

Byla to jeho poslední hodinka?

Ne! Já půjdu dál! Musím dál! Tahle myšlenka ho hnala a neopouštěla.

Jdi dál! Musíš najít svého koně a dostat toho lumpa…

Sedm hodin mašíroval marshal z Dodge peklem El Brava. Pak před sebou najednou spatřil město. Jako by zničehonic vyrostlo ze země kvůli němu. Bylo na dosah. Snad jen míli daleko. Nevedla k němu žádná cesta, žádné vyjeté koleje, jenom stopy bandity s ukradeným koněm.

To snad bude fatamorgana, říkal si Wyatt. Ale přidal do kroku, až klopýtl a upadl. Byl už tak vyčerpaný, že ztratil vědomí.

Když se z něj probíral, uslyšel nějaké kroky. Zdálo se mu, že se blíží z veliké dálky. Zvuky kroků. Chtěl zdvihnout hlavu - ale podařilo se mu ji pozvednout jen o pár milimetrů z písku. To, co přes narudlou mlhu spatřil, mu vrátilo krev do žil.

Spatřil před sebou pár holínek. Pár vysokých, uprášených holínek -s jednou ostruhou. Odkud vzal tu sílu, později nedokázal říct, ale každopádně se překulil a zas měl v ruce derringer. Pálícíma očima hleděl na muže, který před ním stál ani ne tři metry daleko - malý muž s těžkým tělem, olivovou tváří a mocným knírem. Černýma očima zděšeně zíral na marshala. Wyatt Earp se zasmál, znovu klesl a koltík mu vypadl z dlaně. Cítil, jak se ho někdo dotýká, jak ho otáčí a otevírá mu oči.

„Seňor…”

Wyatt viděl tvář, slyšel ta slova, ale nedokázal odpovědět. Cítil, jak ho muž zvedá, aby ho posadil, a pak ucítil na rtech něco jako led.

Voda! Studená voda! Už téměř osmačtyřicet hodin se mu o ní zdálo… Voda! Wyatt sklouzl zpět do písku a znovu uslyšel rychlé kroky. Chvíli nato byl ten dobrý muž zpátky.

„Whisky, seňor! Mám whisky! Možná je to tak špatně, ale jestli vám něco pomůže, tak whisky!”

Jako leptající jed tekl alkohol jeho vysušeným hrdlem a končil jako pěst v žaludku. Muž přitom mumlal cosi ve španělštině. Byla to modlitba. Wyatt mlčky naslouchal. Pak si všiml, jak se nad něj ten muž opět sklání.

„Je mrtvej,” řekl tlouštík. „Mrtvej! Horkej písek ho zabil! Pekelný údolí…!”

„Vodu!” Wyatt těžce vzdychl. Tlouštíkem to trhlo. „Vodu…”

Nato se přes jeho rty spustil doslova déšť a voda omyla celou tvář, zatékala za límec a stékala na prsa. Tlouštík marshala opět posadil.

„Seňor! Pojďte, dovedu vás ke koni… Ne, přivedu radši koně k vám…” Vyskočil a utíkal pryč. Wyatt po chvíli uslyšel měkké našlapování kopyt. „Už jsem zase tady! Ale… Hej, seňor!” Tlouštík poklekl a vzal jeho tvář do dlaní. „Seňor!”

„Vodu…” Wyatt polkl.

„Vodu, si, si.” Muž opět otevřel láhev a lil ji na bezmocného Wyat-ta. „Žijete! Sláva! Odvezu vás do města. Doktor Baker se o vás postará. On tomu rozumí… Já jsem mimochodem Pedro Miretta. Jo, patří mi Cantina del Sole… Santa Madonna, musíte rychle k doktorovi!” Popadl Wyatta pod pažemi a pokoušel se ho rychle vytáhnout. „Diavolo, vy jste těžkej jako tři sudy s brandy!”

„Nechte toho…,” zachrčel Wyatt a otevřel oči.

„Kdepak, seňor! Nemůžete tady zůstat. Písek je ještě horký, ale za pár hodin bude zima - a to by byla vaše smrt! Musíte pryč! Já vás už…” Popadl Wyatta v podpaží a snažil se ho zvednout, ale pak překvapeně zíral, že se Wyatt snaží vstát sám. „Ne, to nejde, seňor! Jste moc slabej! Nemůžete sám…”

Avšak texaský barman Pedro Miretta na vlastní oči viděl, jak muž, o kterém si ještě před chvílí myslel, že je mrtvý, vstává z písku a jak potácivě kráčí ke koni. Miretta mu pomohl do sedla a vzal otěže.

„Ne, tak to nepůjde, spadnete mi dolů, musím vás přivázat!”

„To je… dobrý… Mám nohy… ve třmenech.” Marshal se bolestně usmál.

Miretta šel napřed. Nespouštěl přitom z cizince oči.

„Držíte se? To vydržíte! Není to daleko!”

Ušli asi dvě stě metrů a Wyatt se neudržel v sedle. Sklouzl na zem a opět ležel v písku. Barman tiše zaklel a nasedl na koně.

„No jo, nejde to. Musím vás tady chvilku nechat. Přivezu sem doktora, jestli bude mít vůbec chuť…”

Marshal se zvedl na loket.

„Seňore! Počkejte! Vaši pušku! Máte pušku? Nechte mi ji tady, prosím…”

„Pušku? Ale jistě. Jenom nevím, co si s ní počnete. Madonna!” Barmana najednou něco napadlo. „Přece nechcete udělat takovou hloupost! Vy to vydržíte! Na co pušku…?” Pak si všiml marshalova koltu, bleskurychle sjel ze sedla a vytrhl mu ho z ruky. „Vy nepotřebujete zbraň, seňor! Měl jste přece ještě derringer, dejte mi ho, prosím!”

„Jen za pušku! Seňore, já potřebuju pušku, protože mě pronásleduje jeden lump!”

Miretta přidřepl k Wyattovi. Pak vstal, vrátil se ke svému koni a vytáhl z koženého vaku pušku.

„Dobře, tak tady ji teda máte. Ale to vám říkám, jestli se vrátím a vy budete mrtvej, tak si mě nepřejte!”

„Ano?” pokusil se Wyatt o úsměv. „Dobrá, pane, já počkám.”

Mexičan odjel. Wyatt otevřel oči a díval se za vzdalující se siluetou malého tlouštíka. Teď měl pušku a v ní čtyři náboje. Poprvé od chvíle přepadení se cítil bezpečně.

Vtom zbystřil pozornost. Co to bylo? Zase nějaký podivný zvuk! Napjatě naslouchal do noci. Ale zdálo se, že ho vyplašila vlastní krev, bušící mu ve spáncích. Vstal. Ta whisky ho trochu opila. Znovu mu podklesla kolena - a opět se lekl. Docela jasně slyšel nějaký zvuk. Jeho bystrému sluchu jen tak něco neuniklo… A hned si taky dokázal vysvětlit, co to bylo - dusot kopyt dvou neokovaných koní. A na takových jezdili jen Indiáni. Wyatt věděl, že v žádném případě nesmí dojít k boji. Přitiskl se k zemi a napjatě naslouchal. Skoro nedýchal, protože se koně blížili.

Indiáni jeli zvolna. Wyatt je spatřil a po zádech mu přeběhl mráz. Co se stane, až ho objeví? Pevně sevřel v rukou pušku. Levačkou chránil ústí hlavně před pískem. Koně se přibližovali. Mířili očividně k němu… Marshal napjal všechny svaly, připravený v každém okamžiku vyskočit z písku, zvednout hlaveň pušky a…

Pak už byli docela blízko. Třicet metrů před ním. Dusot kopyt utichl. Indiáni se zastavili. Co zamýšleli? Wyatt užuž zvedal pušku, aby vystřelil, když vtom jeden Indián sklouzl ze sedla a po něm i druhý. Nechali koně stát a zvolna se k němu přibližovali. Dám jim ještě pět metrů, projelo marshalovi hlavou. Najednou byla zima a ticho. Stokrát předtím se už dostal do podobné situace. Jenom s tím rozdílem, že ještě nikdy nebyl v tak mizerném fyzickém stavu.

Jeden z Indiánů oněch pět metrů ušel. Wyatt už málem vystřelil, když vtom Indián hrdelním hlasem pravil:

„Co teď chce Jednooký udělat?”

Wyatt mu dobře rozuměl. Hovořil tou zvláštní směsicí jazyka prérijních a arizonských Indiánů, jakýmsi dialektem, kterému se marshal už jako chlapec naučil na jednom ranči v Texasu.

Druhý Indián si dával na čas. Vypadal starší, měl vysokou, štíhlou a šlachovitou postavu a dlouhé, v měsíčním světle se třpytící vlasy.

„Pojedeme po široké stezce k domům. Sklad je vlevo. Zatímco ty odpálíš zápalné šípy na protější domy, já sekyrou rozbiju vrata. Získáme čas, protože bledé tváře zaměstná oheň. Víc než tři role neuneseme.”

Byli to tedy zloději! Marshal ihned věděl, oč jde. Nebylo to poprvé, že rudoši napadli nějaké město, aby si obstarali látky.

Wyattovi nejdřív spadl kámen ze srdce. Ti dva o něm zatím nevěděli, ale to se mohlo rychle změnit. Oba Komančové však byli natolik zahloubáni do svého problému, že tím utrpěla jejich ostražitost vůči okolí. Apačovi nebo Siouxovi nebo dokonce ani Pineridgeovi by se něco podobného nikdy nestalo.

Chtěli tedy přepadnout sklad látek. Marshala to příliš nezajímalo. Měl dost práce sám se sebou. Ale bylo tu ještě něco, co jej nutilo jednat - ti dva chtěli podpálit město!

Bylo jasné, co takový malý požár udělá s domy, postavenými z devětadevadesáti procent ze dřeva…

Zdálo se, že si ti dva už nemají co říct. Chvíli ještě mlčky hleděli na městečko. Celou tu dobu stáli k marshalovi zády. Vtom ten starší řekl:

„Saunders musí zemřít. Dostal nás na pokraj záhuby. Naše děti jsou nemocné, ženy jakbysmet…”

Druhý přikývl a po chvíli mlčení se zeptal:

„Co na to řekne Narone?”

Starší zlostně vyhrkl:

„Je starý. Mnoho zim jeho života mu pokrylo hlavu sněhem. Už nemůže bojovat, proto to musíme udělat my. Až zítra na východě vyjde rudé slunce, město jménem El Bravo už nebude existovat ! Pojď!”

Vykročili ke koním. Vtom marshal vstal z písku. Bylo to ještě těžší, než čekal. Přesto se mu však podařilo dostat na kolena a zamířit na Indiány.

„Ruce vzhůru!” vyjel na překvapené Komanče. Pomaličku zvedli ruce nad hlavu. Wyatt zůstal pro jistotu klečet. Nevěděl, co by to udělalo s jeho nohama. Indiánům stačilo, že ve svitu měsíce spatřili hlaveň pušky. „Slyšel jsem, o čem rudé tváře hovořily.” Komančové na něj strnule zírali. Vtom si Wyatt všiml, jak ruka toho staršího klesá k opasku. „Nech ruku nahoře, Jednooký, nebo jsi mrtvý muž!”

„Co po nás chceš?” sykl oslovený Indián vztekle.

„Už jsem řekl: zaslechl jsem váš rozhovor. Nestrpím, aby se stalo, co chcete udělat!” drsně opáčil Wyatt. „Chci mluvit otevřeně. Je zločin, jestliže vás váš agent okrádá o látky nebo i o jiné věci. Ale to, co chcete udělat, je ještě horší. V domech, které chcete podpálit, spí ženy a děti.”

Indiáni tam stáli jako dva sloupy. Konečně ten starší znovu promluvil.

„Co chceš udělat?”

„Musím vás zabít,” řekl Wyatt, přestože to vůbec neměl v úmyslu. Indiáni opět chvíli mlčeli, až pak Jednooký zlomeným hlasem pravil:

„To neuděláš.”

Wyatt prudce nabil komoru pušky. Indiánům šel ten zvuk očividně na nervy, ale ani se nehnuli.

„Chcete mi říct ještě něco?” pokračoval Wyatt. „Mám od vás v rezervaci pozdravovat? Třeba Naroneho? Je to slavný a spravedlivý náčelník. On nepřikázal podpálit město bílých, přestože byl podveden.”

Starší Indián namítl: ,

„Bledá tvář říká divná slova, ale já vím, že bledé tváře mají dvojí jazyk.”

„Je mi jedno, co si o mně myslíš. Každopádně ale nepojedeš do města a nevystřelíš zápalné šípy.” Opět na chvíli nastalo ticho. „Dobrá,” pravil pak starší Indián. „Zabij nás.” S tím marshal nepočítal.

„Já jsem nepřítel zabíjení, Jednooký. Raději bych slyšel, že mi řekneš: Nepojedeme do El Brava.”

Rudoch na něj překvapeně zíral. „Já to můžu říct, ale pak udělat něco jiného!” „To neuděláš. Znám tě chvíli, ale vím, že jsi rudý bojovník, který drží slovo.” „Znamená to, že nás nechceš zabít?”

„Jestli mi dáš své slovo, že nepojedeš do města, pak nechci.”

„Taková slova jsem z úst bílého muže ještě neslyšel.” Indián se hořce zasmál. „Můžeme tedy odjet?”

„Ještě ne. Tvůj bratr nejdřív půjde ke koním a vyháže zápalné šípy z toulců.”

Jednooký chvíli přemýšlel a pak druhovi mlčky pokynul. Mladší se otočil a kráčel ke koním. Wyatt vstal. Potácel se, ale šel. Došel až těsně ke staršímu Komančovi.

„Budu ti věřit, Jednooký. Budu ti věřit stejně jako velkému náčelníkovi Rudému Mraku.”

„Pak mi můžeš věřit.” Indián přikývl.

Když se chtěl otočit, marshal řekl:

„Nosím hvězdu. Víš, co to znamená?”

„Ano,” chladně odvětil Indián. „Jsi šerif, ale ne šerif z El Brava. Tam je totiž muž s dvojím jazykem. Naronemu už mnohokrát slíbil, že se postará o naše práva. Ještě nikdy nedodržel slovo.”

„Jak se jmenuje váš agent?”

„Ted 0’Brian.”

„Dobrá.” Wyatt přikývl. „Jestli pro vás budu moct něco udělat, tak to udělám. To ti slibuju!”

Indiáni nasedli. Jednooký pobídl koně, ale ještě se rozjel k Wyattovi:

„Jak se jmenuješ?”

„Wyatt Earp.”

Indián se na něj zahleděl.

„Wyatt Earp? Věřil jsem ti, ale teď vím, že jsi stejný jako muži v El Bravo. Nejsi Wyatt Earp! Nemůžeš být Wyatt Earp! Ten bydlí nahoře v Kansasu. A je starší než ty.”

„Ty ho znáš?”

„Ne, ale zná ho Jaca Ina. Viděl ho před léty v Camp Davidsonu, který se dnes jmenuje Wichita. Už předtím jsme znali jeho jméno. Musí být mnohem starší.”

„Tady, chytej!” Wyatt sáhl do kapsy. Rudoch chytil malý lesklý plišek. „Moje jméno je vyryto vzadu,” řekl Earp. „Jeď zpátky do rezervace a řekni náčelníkovi, co jsem slíbil.”

Indián škrtl zápalkou a na okamžik pohlédl na hvězdu. Wyatt přitom spatřil jeho tvář. Chybělo mu levé oko. Druhým si prohlížel hvězdu. Zápalka zhasla, ale Indián stále ještě strnule zíral na hvězdu. Pak ji sevřel do dlaně, otočil koně a vyrazil odtud.

Wyatt se díval za Indiány ještě i pak, když už je nemohl rozpoznat. Musím do města, projelo mu pak hlavou. Došel k zápalným šípům, sebral je a kráčel k městu. Sotva ušel asi třičtvrtě míle, zaslechl podivný zvuk. Skřípavý a drnčivý zvuk, který mohl patřit jen nějaké staré bryčce. Povoz se blížil. Pak se octl na dvacet metrů před Wyattem.

„Stát!” zvolal marshal.

„Madonna!” ozvalo se z kozlíku. „Tak tady jste! Ale to není možné, přece jste nemohl dojít až sem…” „Jste sám?” skočil mu Wyatt do řeči.

„Jo, to jsem, čert to vem…” Miretta pobídl koně a zastavil vedle marshala. „Doktor, ten mizera, je zas nalitej jako zvíře. Nedal se ani zvednout ze židle v saloonu. On je většinou pořád namol. Ale jeho sestra mi dala aspoň obvazy. Taky dvě lahvičky s lékárna na rány.”

„Děkuji vám, pane Miretto.” Wyatt nasedl na vůz a stiskl tlouštíkovi ruku.

„Jsem Mexičan.” Miretta sebou najednou trhl a odsedí si. „Co to máte?!”

„Zápalný šípy. Dostal jsem je od dvou Komančů.”

„Od…?” Tlouštík na nic nečekal, práskl do koní a nahlas je zapřísahal, aby uháněli jako o život. Pak se otočil k Wyattovi: „Kde jste je viděl?”

„Tam nahoře, co jste mě našel.”

„Kolik jich bylo?”

„Dva.”

„Byli daleko?”

„Naopak. Docela blízko. Mluvil jsem s nima.”

Tlouštíkovi málem vypadly otěže z rukou.

„Seňor, nezasloužím si, abyste si ze mně dělal legraci!”

„Však já si ji nedělám,” opáčil Wyatt a vystrašenému Mexičanovi vysvětlil, co se stalo.

„Santa Madonna.” Miretta suše polkl. „Komančové tak blízko města! Rychle, přidejte, kůže líný!” pobízel své koně.

Zanedlouho vjížděli na Main Street El Brava. Nikde se nesvítilo. Ale v ulici se ještě drželo teplo dne. Vítr se zachytil v uličkách mezi domy. Když Mexičan zastavil před jedním z domků, vysvětloval:

„Tady bydlí šerif. Rychle, musíme ho vzbudit!”

„On už spí?”

„Už? Jsou dvě hodiny v noci!” Pak se rozletěly dveře.

„Co je?” ozval se z chodby rozespalý hlas. „Miretto, přeskočilo vám? Víte, kolik je hodin? Kdepak hoří?”

„Nikde. Ale brzy bude! Přímo váš dům! Jsou tady Komančové!”

Ted Duncer byl muž kolem třicítky, ale vypadal mnohem starší. Měl prořídlé vlasy a z vyžilé tváře unaveně vzhlížely vodnaté oči. Tento muž zákona by patrně neobstál jinde než v El Bravu. Tady nikdo nevěděl, že byl ze dvou měst vykázán pro neschopnost a že ho okresní šerif do El Brava poslal jen proto, že tam nemohl nikoho dostat. Stál rozkročen mezi dveřmi, rukama se držel za šle a vystrkoval břicho. Ponožky ani boty neměl.

„Co tady štěkáte, Miretto?” vyjel na tlouštíka.

„Komančové! Copak neslyšíte!”

„Komančové? Asi vám přeskočilo, chlape? Co by tady rudoši dělali? Sem zabloudí jenom blázen!”

„Ale jsou tu, jsou! Přijeli se zápalnejma šípama, chtěli vykrást sklad…”

„Poslouchejte, Miretto, jděte domů a pořádně se vyspěte,” zavrčel šerif. „Já si taky půjdu lehnout.”

„Pane Duncere! Věřte mi přece! Myslím to vážně! Opravdu, smrtelně vážně!”

Šerif na něj ospale pohlédl.

„Dejte mi laskavě pokoj, chlape! Já mám jiný starosti!” Malý kulatý barman chytil šerifa za ramena a zatřásl s ním: „Probuďte se, Duncere! Koman…”

Šerif do Miretty hrubě strčil, ale Mexičan se nedal. Mluvil, křičel, naříkal, až Duncer konečně rezignovaně pozvedl paže.

„Tak už mi přestaňte s těma litaniema! Kde je ten chlap, co jste ho našel v písku? Podíváme se na něj!”

„Jo, udělejte to, šerife. Promluvte si s ním. Je to milej člověk…” Miretta se otočil ke kozlíku, ale tam, kde ještě před chvílí seděl marshal, bylo prázdno. „Kde je?” vyhrkl Mexičan.

„Poslouchejte, Miretto,” netrpělivě sykl šerif. „Jestli nemůžete usnout, najděte si pro to svý žvanění nějakýho jinýho troubu.” Pak se otočil a chtěl vejít do domu. Tlouštík ho ale zase chytil za ruku a zadržel ho.

„Šerife! Počkejte! Ten chlap tady eště před chvílí byl. Musíme ho hledat!”

„My?” Duncer jen pootočil hlavu.

„Jo, my! Vy eště víc než já, protože jste tady šerif. Toho muže v písku někdo postřelil a okrad. Dva dny se plahočil pouští…”

„Tyhle nesmysly jste mi už říkal!” vypěnil šerif. „Mám toho dost. Dva dny v poušti nikdo nepřežije, natož aby se dostal až sem k El Bravu. To je švindl! Bude to nějakej lump! Tulák, co se sem chce vetřít! Buďte rád, že se ztratil. Musel bych ho zavřít. A pak ty nesmysly o Komančích. Copak si vážně myslíte, že by se projížděli ve velkým písku? Jejich rezervace je daleko odtud. Museli by bejt šílený, aby…”

Barman zapíchl šerifovi prst do hrudi.

„Co? Takže vy toho máte dost? Ale já taky! Aby bylo jasno, vy teď půjdete toho muže hledat! A poslechnete si, co vám řekne o Komančích. Tak do toho! Ve jménu všech občanů tohoto města, který si vás platí!”

„Co chcete, chlape?” opáčil šerif. „Dyť se ztratil!” „Nemoh se nikam ztratit! Já ho budu hledat a vy se mnou!” Miretta se rozběhl k vozu, oběhl ho a zastavil se. „Proboha, tady leží! Spadnul z kozlíku! Pojďte mi pomoct! Je v bezvědomí…”

*

Když se marshal probral, oknem už zase proudilo sálající slunce a naplňovalo komůrku, v níž ležel. Pokoj byl zařízen jen tím nejnutněj-ším. Kromě postele tu stála úzká skříň, stolek a rozvrzaná, zeleně vypolstrovaná židle.

Wyatt vstal a zjistil, že má obvázanou hlavu. Natáhl si holínky, přistoupil k oknu a otevřel ho. Zhluboka se nadechl.

Byly aspoň tri odpoledne. Dole na ulici bylo ticho. Vedro zahnalo všecko živé do stínu. Marshal si nasadil klobouk a vyšel ven. To si mohl myslet. Byl v domě malého Mexičana Miretty. Tlouštík stál za barem a právě naléval whisky nějakému hromotlukovi.

„Dobrý odpoledne, seňor! Zaplaťbůh jste v pořádku! Doktor říkal, že to přežijete!” „Byl se na mě podívat?”

„Jo, dneska ráno, nakouk do pokoje a řekl, abych vás nechal spát. Že prej to pro vás bude ta nejlepší medicína.” „Velmi praktické. Kde bydlí?”

„Hned vedle,” řekl Miretta a podrbal se na hlavě. „Seňor, měl byste opustit město,” dodal nejistě.

Wyatt přistoupil k baru a hodil Mexičanovi minci. Lupiči naštěstí nenašli jeho měšec za opaskem, takže si nemusel dělat starosti s placením. Pak vyšel před dům. Ulice zela pořád ještě prázdnotou. Vedle ve stínu verandy seděl v houpacím křesle muž a pohupoval se. Bylo mu možná čtyřicet, měl odulou tvář, vlasy jako sláma a těžké tělo. Na hlavě mu seděl flekatý klobouk. Wyatt k němu přistoupil a zeptal se:

„Můžete mi říct, kde najdu doktora?”

Muž zamrkal.

„Co chcete?”

„Jsem raněnej.”

„Aha. Přijďte zejtra ráno v deset. To mám otevřenou ordinaci. A teď mi dejte pokoj.”

„Jistě,” souhlasil Wyatt, „ale nejdřív mi ošetříte rány.”

Doktor otevřel oči a chvíli si pacienta přísně měřil.

„Vy jste ale zatraceně otravnej pacient, pane! Dobře, tak já teda udělám výjimku.”

Doktor zaúpěl, vstal a šel napřed do domu. Když od něj Wyatt po čtvrt hodině odcházel, musel přiznat, že doktor svému řemeslu rozumí. Ale byl to odporný chlap.

Wyatt se vrátil do baru. U pultu nasupeně postával nějaký hromotluk.

Earp položil Mirettovi otázku:

„Čekám tady na muže ve světlým klobouku. Jezdí na ryzákovi. „Kdo by to jako měl být?” Mexičan zavrtěl hlavou. „Je to muž, který na mě vystřelil a pak mi ukradl koně.” „To byste měl jít rovnou za šerifem.” Miretta tiše hvízdl. „To je jeho starost.”

Hromotluk do sebe obrátil whisky a bez pozdravu opustil lokál. „Kdo to byl?” vyzvídal marshal. „Jim Greenfoot, kovář.”

„Je vždycky tak příjemnej a upovídanej?”

„Tady jsou takoví všichni.” Miretta rezignovaně pokrčil rameny. „To je tím vedrem, chápete?”

„Dostal bych u vás něco k snědku?” Wyatt se opřel o bar.

„Jistě. Moje žena dělá nejlepší stejky v El Bravu.”

Inu, ten stejk byl slušný. Pak Wyatt dostal dokonce dobrou kávu. Hned barmanovi zaplatil. Miretta pohlédl na mince a usmál se.

„Tak noblesní hosty člověk hned tak nemá.” Vracel Wyattovi dva stříbrňáky. „Ale já nejsem bandita. U mě nikdo nemusí platit trojnásobnou cenu!”

„Vždyť jste pro mě musel jet vozem do pouště. Musel jste shánět doktora, ubytoval jste mě, najedl jsem se a napil…”

„Já se nejmenuju 0’Brian…” Tlouštík mávl rukou a dobromyslně se usmál.

„Myslíte indiánskýho agenta?”

„Přesně toho.” V barmanových očích se zajiskřilo. „Vy toho lumpa znáte?”

„Mluvili o něm Komančové.”

„Pak… pak jste mi o těch Indiánech nelhal. Ale Duncer tvrdí, že jste blouznil a doktor s tím souhlasil. Že prej to bylo tou horečkou…”

„Horečkou? Já žádnou neměl!” odporoval Wyatt. Vstal a vykročil ke dveřím z lokálu. „Za chvíli se vrátím.”

O tři minuty později vstoupil do šerifových dveří.

„Dobrý den,” pozdravil a dveře za ním zapadly. Ochránce zákona seděl s hlavou na stole a chrápal. Když dveře bouchly, vyskočil a zíral na příchozího.

„Co si to dovolujete? Takhle mě vyděsit? Kdo vlastně jste?” „Jmenuju se…”

„Vlastně mě to ani nezajímá, jak si právě říkáte.” Šerif mávl rukou. „Já vím, co jste zač… Jste tulák, co ho barman našel v noci v písku,” řekl Duncan a vrhl po Wyattovi zamračený pohled. „Poslouchejte, chlape, chci vám něco říct. Tady jsme v El Bravu. Já tady jsem šerif. A nestrpím ve městě tuláky. Stačí mi ten ksindl všude kolem. O další přírůstky tady nemáme zájem. Ještě dnes vypadnete z města. Je to jasný?”

Wyatt se pohrdlivě ušklíbl, pak se otočil a šel ke dveřím. „Ptám se, jestli je to jasný!” zařval za ním Duncer. Wyatt už měl kliku dveří v ruce, když šerif převrhl židli a rozběhl se za ním.

„Stát! Laskavě se otočte, když s váma mluvím!!” Wyatt se podíval přes rameno. Méně hloupému a sebejistému člověku by nyní došlo varování, které měl Wyatt vepsáno v očích. „Co ještě chcete?”

„Co chci? Poslouchej, chlapče! Říkal jsem ti, že tady seš v El Bra-vu. Ale už dlouho tu nebudeš. Dneska večír už tě tady nikdo neuvidí. Máme ve městě dost svejch lumpů…”

„To věřím!”

„Jak tomu mám rozumět?” „Jak chcete!”

Duncer se nadechl k odpovědi, ale to už se za neznámým mužem zabouchly dveře. Duncer byl příliš líný, než aby vyběhl ven, takže se vrátil za stůl, zvedl židli a hodlal pokračovat v přerušeném spánku.

Wyatt mezitím vešel do holičova krámku. Odložil klobouk na věšák a posadil se.

„Pane!” zvolal.

„Hned!” ozvalo se odvedle a pak dovnitř vběhl hubeňour se špičatou bradou. „Copak si přejete?” „Oholit!”

Hubeňour se na něj podíval a zavrtěl hlavou. „To je ale škoda peněz, pane. Ty vousy nejsou starší než tři dny! Běžte si radši dát drink!” Wyatt překvapeně vzhlédl. „Já ale chci, abyste mě oholil!” Holič zavrtěl hlavou, ale poslechl.

„To jsou na světě ješitové,” zabručel pro sebe, ale pustil se do práce. Wyatt se mezitím pozoroval v zrcadle a musel konstatovat, že po prožitých útrapách vypadá otřesně. Nakonec holiči zaplatil a ukázal na krabici s doutníky.

„Rád bych si koupil ještě pět černejch viržínek.”

Holič mu je s výrazem odporu podal.

„Měl byste ty peníze radši utratit za pořádný jídlo, pane. Vypadáte hrozně…”

Marshal se musel usmát. Tohle El Bravo bylo skutečně mimořádné město! „Kde bydlí starosta?”

„Na konci ulice. Předposlední dům. Jmenuje se Greenfoot.” Wyatt vyšel na ulici. Dům Jima Greenfoota vypadal už zdálky velmi omšele. Marshal šel rovnou na dvůr. Za překoceným vozem dřepěl nějaký kluk. Wyatt k němu došel a zeptal se na starostu.

Kluk ho provedl stodolou na menší dvorek, kde u kola dalšího vozu pracoval kovář Greenfoot. Wyatt ho hned poznal - byl to ten hromotluk z Mexičanova baru. Wyatt ho srdečně pozdravil a zeptal se:

„Vy jste starosta?”

Greenfoot ani nezvedl hlavu od práce a zavrčel: „Co chcete? Chcete koupit vůz? Chcete podbít kola? Ne? Tak proč mě zdržujete?” „Starosto, já…”

„Nemám čas!” zavrčel starosta tak nevrle, že se Wyatt odvrátil a šel pryč.

Kluk se na něj široce šklebil: „To jsem vám taky moh říct, pane…” Ale starosta zvedl hlavu a houkl na něj: „Do práce, ty lenochu!” A kluk se ztratil.

Wyatt se opřel o nosný trám střechy a zapálil si. Greenfoot zaklel. Wyatt k němu přistoupil a nabízel mu viržínko. „Ne!” zavrčel muž a pokračoval v práci. „Poslouchejte, starosto, já hned půjdu, ale…” „Zmlkněte a vypadněte!”

Wyatt se sklonil, chytil starostu za ruku a strhl ho k sobě.

„Byl jsem u doktora, u šerifa, u holiče a teď jsem u vás. Je mi líto, že probouzím půl El Brava ze spaní, ale musím vám někomu říct, že jsem byl pár desítek mil za městem předevčírem v noci přepadenej!”

„Já vás nepřepad!”

„To doufám. Byli to dva muži. Jeden měl smůlu… Dostal jsem ho…”

Greenfoot pustil kladivo a pohlédl na marshala. „Takže jste vrah!” Wyatt zavrtěl hlavou:

„Starosto, ti dva mě přepadli. Jedna kulka mě omráčila a shodila ze sedla. Druhá mě škrábla do šíje a probrala mě. Teprve pak jsem se moh bránit.”

Greenfootova tvář byla jako ze šedé žuly.

„Pro mě jste vrah. Střílel jste po člověku a zabil jste ho.”

„Jo, to se stalo. Ale ne z mé viny… Ten druhej lump byl příliš daleko. Utekl mi i s koněm. Sledoval jsem jeho stopu. Vedla do El Brava.”

Greenfoot si otřel ruce do zástěry.

„Dejte mi jedno cigáro.” Wyatt mu ho podal. Kovář si zapálil. „Pojďte, musíme k šerifovi.” „Tam jsem už byl!” „Já vím!”

Když kráčeli po ulici, starosta se krátce pozdravil s doktorem a holičem…

Za chvíli vešli do šerifovy kanceláře. Ted Duncer se věnoval stejné činnosti jako předtím, když k němu přišel Wyatt poprvé. Greenfoot přistoupil ke stolu a praštil do něj pěstí. Duncer vyletěl a sahal po koltu.

„Tas kolt, šerife!” křikl starosta. „Vedu ti vraha!”

Sotva to dořekl, otočil se a vrazil Wyattovi s rozběhem hlavu do břicha. Wyatt se rychle zvedl, ale to už se v místnosti najednou objevil holič s doktorem a každý ho chytil z jedné strany. Greenfoot ho znovu udeřil do břicha.

Wyatt se vytrhl, přiskočil k otevřeným dveřím cely a vymrštil od boku svůj pověstný levý hák. Zasáhl starostu do brady a byla to rána, jako když kopne kůň. Jim Greenfoot se odporoučel k podlaze.

Ale šerif už na Wyatta mířil. Natahoval kohoutek. Wyatt se mu podíval do očí a viděl v nich, že šerif nemilosrdně stiskne spoušť, když toho bude zapotřebí.

„Ruce vzhůru, tuláku! Prohráls syoji šanci. Já věděl, že jsi bandita! Rychle do cely! Zejtra ráno budeš viset!”

Zamřížované dveře zapadly a šerif je zamkl. Starosta pořád ještě ležel na podlaze. Duncer otočil bubínkem koltu a zasunul zbraň zpět do pouzdra.

„Díky, doktore. Už je to v pořádku.”

Holič mávl na pozdrav a oba pomocníci odešli. Ochránce zákona opět zasedl ke stolu a čekal, až znovu přijde spánek. Po chvíli se kovář pohnul. Pak jedním rázem vstal.

„Doktore! Sakra, kde ten felčar je! Když ho člověk potřebuje, vždycky zmizí!”

Duncer ospale zvedl hlavu.

„Co mu chcete, starosto?”

Greenfoot na něj překvapeně pohlédl.

„Copak nechápete? Omdlel jsem! Muselo to bejt něco se srdcem nebo co… Nějakej záchvat…” „Byl to levý hák!” chladně se ozvalo z cely.

*

Kolem sedmé se šerif znovu probudil. Přičísl si vlasy a ubalil cigaretu. Pak šel ke dveřím. Než opustil místnost, ohlédl se do cely.

„Tady to děláme brzo ráno, tuláku. Tak kolem pátý. To je eště docela chladno. Nikdo nebude mít chuť se kvůli tobě potit v tom pařáku. Hele, oprátka je docela fajn věc. Hodím ti jí na krk, pak se ozve suchý prasknutí a ty už budeš v pekle!”

Wyatt mu upřeně hleděl do očí. Ale nic neříkal. Co taky? Že se jmenuje Wyatt Earp? Že je slavný marshal z Dodge? Kdo by mu to uvěřil? Ani neměl hvězdu. Jistě, měl ji po Komančích chtít zpátky. Ale nechtěl v nich probudit nedůvěru.

Duncer se zašklebil.

„No jo, starej brachu, stejně tam všichni jednou musíme. Ty pudeš holt napřed, co se dá dělat!” Posunul si klobouk z čela a šel.

Uplynula hodina. Pak druhá. Celé město mezitím už určitě vědělo, co se přihodilo.

Wyatt seděl na kraji špinavé pryčny a díval se ven z okna. Slunce zapadalo. Z ulice se občas ozvaly hlasy nebo dusot kopyt a pak zas jen to ubíjející ticho.

Najednou kolem půl desáté se z verandy ozvaly kroky. Dveře se rozletěly a v nich stál Pedro Miretta.

„Ne!” hlesl.

Na verandě se ozvaly další kroky a pak se ukázal šerif.

„Ale jo!”

Miretta se otočil.

„Proč jste ho zavřel, šerife?”

„Protože je to vrah a jako takovej bude zejtra nad ránem viset!” „Ale…”

„Žádný ale, chlapče,” zašklebil se šerif a poplácal Mirettu po rameni. Barman ucukl, jako by šerifova ruka byla nějaký obtížný hmyz. „Dejte mi pokoj. Jdu za starostou.” Duncer se zachechtal. „Jo, udělej to! A pozdravuj ho ode mě!” Miretta se chtěl otočit, ale Wyatt pravil:

„Nedělejte to, seňore. Starosta mě sem vylákal. To on mě společně s dobráckým doktorem a pracovitým holičem strčili do cely!” Miretta pomalu přistoupil ke mříži.

„Ale seňor, oni vás přece chtějí pověsit!” „Já vím.”

Miretta tu lakonickou odpověď spolkl. „Oni to opravdu udělají, seňor! Vy ten ksindl neznáte!” „Volte laskavě jinej tón, seňore Miretto!” vyjel šerif ode dveří. Mexičan se prudce ohlédl.

„Dyť je to pravda! Co jste? Parta lumpů! Ale jen počkejte, já vám tu whisky pěkně osladím! Co vám ten muž udělal, že jste se na něj vrhli hned čtyři? Proč ho chcete pověsit, he? Proč? Odpovězte mi, Duncere! Mluvte!”

Rozběhl se k němu a chytil ho za vestu. Šerif ho odstrčil tak tvrdě, že Miretta narazil na stůl.

„Nedělejte si kvůli mně zle, pane,” klidně pravil Wyatt. „Stálo to za to. Člověk rád pozná lidi, jako je šerif, starosta a ti druzí.”

„Ale seňor!” sevřel Miretta ruce v pěsti. „Je to vážný. Sakramentsky vážný! Přece se nenecháte pověsit, pane? Vždyť jste nic neudělal!”

„Zastřelil člověka,” ozvalo se ode dveří. „Zastřelil člověka,” zopakoval šerif. „Je to vrah. A za vraždu je provaz!”

„Ale…,” barman se otočil zpátky k Wyattovi a zkoumavě se na něj zahleděl. „Musíte něco říct, seňor. Že to není pravda, že to je omyl… To musíte říct!”

„Není to omyl,” klidně opáčil Wyatt. „Skutečně jsem někoho zastřelil. Ale nejsem vrah. Jednal jsem v sebeobraně.”

„Tak to musíte hned říct šerifovi - a starostovi.”

„Řekl jsem jim to. A starosta mě dal zavřít.”

„Já dycky věděl, že to jsou hlupáci.” Malý barman byl najednou bez sebe vzteky. „Ale teprve teď je mi jasný, že jsou to úplný blbci!”

Nato tlouštík opustil kancelář. Duncer se za ním pobaveně šklebil.

„Je asi trošku nervózní…”

Wyatt klesl zpátky na pryčnu. Šerif zabouchl dveře, hodil klobouk na stůl a sedl si.

„Jo, pane, takovej je život v týdle zatracený špinavý díře jménem El Bravo.”

Wyatt snad ani neměl důvod, proč se se šerifem bavit, ale zeptal se:

„Tak proč jste tady?”

Duncer cynicky zvedl pravý koutek úst.

„Protože tohle město potřebovalo šerifa.”

„A má ho?” Duncer zaklel.

„Hele, mě nerozčilíte. Zejtra ráno, až vyjde slunce, už nerozčilíte vůbec nikoho.”

Potom načas nastalo ticho. Než někdo zaklepal na dveře.

„Jo!” zvolal šerif. Vstoupil vysoký, ramenatý muž kolem třicítky. Měl vlnité vlasy a širokou, ne právě sympatickou tvář. Vlevo u boku se mu houpal velký kolt. Ten muž byl cítit koňmi a dobytkem.

„Zdravíčko, pane Webbe!” řekl šerif, aniž se zvedl ze židle.

Ingo Webb měl několik mil jihovýchodně od města ranč. Byla tam sporá vegetace, ale aspoň něco. Stádo podle toho však vypadalo: bylo malé a kusy hubené. I lidé z Webbova ranče odpovídali jeho úrovni. Rančer vešel doprostřed místnosti a podíval se k cele.

„To je ten muž?”

„Jo.”

„Aha, tak to je on.” Pak se otočil zpátky k šerifovi. „Před šesti dny mi někdo ukrad pár kusů a v prérii jsem našel dva svý muže mrtvý. Oba měli kulku v zádech.” Rančer se pomalu otočil k cele. „Tys to byl! To tys je zastřelil!” Oči mu žhnuly nenávistí. „Nikde jsem nenašel žádnou stopu. Vítr je zavál. Ale musels to být ty. Jednu vraždu jsi už přiznal!”

Wyatt vytáhl z kapsy zbylé tři doutníky a zapálil si. Co mělo za smysl bavit se s tím rozzuřeným farmářem? Vtom se znovu rozletěly dveře a vstoupil podsaditý chlapík s opičím obličejem. Za ním kráčeli tři muži v honáckém oblečení.

Webb na ně krátce pohlédl a okřikl je:

„Vypadněte!” Byli to jeho muži. Pak přistoupil ke stolu a řekl šerifovi: „Poslouchejte, Duncere, toho muže pověsíme. Máme na to právo, je to vrah a zloděj dobytka.”

„Mýlíte se, rančere.” Duncer vstal. „To my jsme ho chytili, tak si ho taky pověsíme.”

„Tak to teda ne!” Webb udeřil pěstí do stolu. „Zabil dva z našich lidí, takže je náš…”

Chvíli se ještě dohadovali, až rančer nakonec vzteky bez sebe vypadl ze dveří. Duncer si otřel pot z čela.

„Měli jste losovat,” poznamenal Wyatt. Než však šerif stačil něco opáčit, na verandě se ozvaly tiché kroky a pak se v místnosti objevil muž s opičí tváří. Chlupaté paže svěsil nad kolty a zařval:

„Vydej toho muže, Duncere!”

Ale šerif se nedal:

„Ihned zmizte odtud, Raaku…”

„Povídám, že mi vydáš toho chlapa, šerife!” zařval chlap a najednou měl v ruce kolt. Duncer překvapeně zíral na zbraň. „Cože? Co to děláte…?” Opičí muž se zašklebil: „Pověsíme ho, šerife, a sice hned.”

V tu chvíli kovboje kdosi mocně nakopl, až mu kolt vypadl z ruky a opičák odskočil o kus dál. Ve dveřích stál Miretta. Držel v ruce pušku a mířil na kovboje:

„Vypadni, Raaku, a hezky rychle!”

Kovboj se ještě shýbal pro svůj kolt, ale Miretta mu zřetelně naznačil, aby ho nechal ležet. Opičí muž zavrčel, ale nakonec poslechl. Barman za ním pak nohou zabouchl dveře.

„Výborně!” zvolal šerif. „To jste proved báječně, Miretto! Povím o tom městský radě. Teď si toho muže pověsíme sami!”

„Držte zobák, chlape!” sykl Miretta.

„Co si to dovolujete!” Duncer se zachmuřil. „Ihned opusťte kancelář! Přikazuju vám to jako šerif!”

„Šerif?” ušklíbl se Miretta, ale poslechl a šel.

O čtvrt hodiny později se z Main Street ozval neobvyklý rámus. Duncer však nikam nespěchal. Spíš naopak - dával si na čas. Pomaličku si ještě ukroutil cigaretu, zapálil a pak teprve vyšel ven. Za pár minut už Wyatt věděl, co se stalo. Duncer se vrátil, uvelebil se zpátky do křesla a hodil nohy na stůl.

„To má za to, ten blázen… Normální člověk se přece nezastává vraha.”

„Co je s Mirettou?” Wyatt vyskočil a chytil se mříží. „Co by? Nic! Hoši mu jen rozmlátili krám.”

Dveře se opět rozletěly, ale tentokrát do nich vběhla malá, hezká žena. Spínala ruce a zapřísahala šerifa: „Unesli ho, šerife! Mýho muže!”

„S tím já nic nenadělám.” Duncer pokrčil rameny. „Neměl si začínat s Raakem. Neměl si na něj otvírat hubu.” „Unesli ho! Zabijou ho, já to vím! Musíte mu pomoct, šerife!” „Proč? To se mě netýká! Vypadněte!”

Wyatt cítil, jak mu na čele vyvstává pot.

„Paní, zavřete dveře, prosím.” Žena se na něj podívala a udělala, co požadoval. „Duncere, koukněte se sem!” přikazoval marshal.

„Dejte mi laskavě pokoj!” Šerif nabručeně otočil hlavu.

„To je náboj, Duncere.” Wyatt mu ukazoval patronu. „Vsadíte se, že se hodí do malýho derringeru?”

„Držte hubu, člověče!” vyjel šerif na zatčeného a pak křikl na Mi-‘rettovu ženu: „A vy koukejte vypadnout!”

„Takže se nevsadíme?” otázal se Wyatt. A najednou měl v ruce derringer. Cvak, cvak a patrona byla ve zbrani. Malá černá hlaveň mířila na šerifa. „Rád bych vám nabíd jinou sázku, šerife,” pravil chladně Wyatt.

„Von má zbraň!” vyhrkl Duncer. „Celou dobu měl zbraň!”

„Vsadím se s vámi o sto babek, že vás zastřelím, jakmile se pohnete! - Paní, vezměte tamhletu pušku!” Mexičanka na něj hleděla rozšířenýma očima, pak ale skočila ke stěně, popadla pušku, nabila ji a namířila na šerifa. „A teď vezměte ze stolu ten svazek klíčů!”

Mirettova žena poslechla a odemkla Wyattovi.

„Paní, pokusím se pomoct vašemu manželovi. Vy ale musíte zůstat tady. Držte šerifa v šachu. Jestli se hne, střílejte!”

Žena pevně sevřela pušku. Wyatt jí zašeptal do ucha: „V žádným případě na něj nestřílejte!” Přikývla. Marshal si podrbal bradu. „Je mi líto, šerife, že z věšení nic nebude. Možná někdy jindy.”

Rozběhl se přes ulici k saloonu. Jak to tam vypadalo! Kdyby jím proběhla horda Komančů, nemohlo to uvnitř vypadat hůř. Wyatt vběhl do dvora. Spatřil bělovlasého starce, který se právě snažil schovat. Wyatt ho popadl za rukáv.

„Kdo jste?”

„Mariin otec.”

„Maria je žena pana Miretty, že? Poslouchejte, seňor. Já jsem ten muž z vězení… Maria mi řekla, že kovbojové odvlekli vašeho zetě.” „Si… Zabijou ho, určitě ho zabijou,” naříkal stařec. „Rychle, potřebuju koně.”

Starý muž mu ihned jednoho poměrně dobrého koně přivedl. „Jak najdu ranč?” zeptal se marshal.

„Leží asi osm, devět mil jihovýchodně za městem. Nemůžete ho minout…”

„Měl byste v domě ještě revolver nebo pušku?”

„Si!” Stařec přinesl starý nábojový pás, mexický kolt Mito a pušku. Marshal je zkontroloval a za okamžik už se řítil po Main Street.

V šerifově úřadovně vládl klid. Šerif Duncer zase jednou dokazoval, jak je skvělý a statečný.

*

Pozdě v noci se Wyatt octl před rančem. Zdaleka bylo slyšet rámus z ubytovny. Wyatt seskočil z koně a opatrně se přibližoval. Pak oknem spatřil kovboje u stolu, jak hrají karty a řvou, jiní polehávali na pryčnách a hulákali. Mirettu nebylo nikde vidět.

Wyatt se tedy obrátil k rančerovu domu. Ve dvou oknech se ještě svítilo. Pak se ve dveřích objevil muž, ve kterém poznal rančera.

„Nicku!” volal rančer. Ticho. „Nicku!” znovu zařval Webb. Ale zase nic.

„Vaši lidi dělají velký rámus,” opáčil marshal. Webb strnul. Napjatě zíral do tmy. „To jsem já - muž z vězení, co jste ho chtěl pověsit. Poslouchejte, mířím na vás koltem… Nikam nespěchejte. Chci vám říct, že jsem vám ani neukrad dobytek, ani nezabil kovboje. Jmenuju se…”

Ale ani teď se marshal nedostal k tomu, aby vyslovil své jméno. Dveře u ubytovny se rozletěly. Stál v nich Raak.

„Něco se děje, šéfe?”

„Zmáčknu to!” sykl Wyatt.

„Ne - ne, Raaku, nic!” Rančer suše polkl.

„Jo,” kývl Raak a zapadl zpátky. Rančer se zvolna otočil k muži s koltem. „Co tu chcete?” „Kde je barman Miretta?”

Webb na cizince dlouho hleděl. Nakonec ukázal ke stodole. „V kůlně na nářadí.”

„Jděte napřed,” přikázal Earp. Rančer poslušně vykročil a za chvíli odemykal dvířka. „Seňore!” polohlasem zvolal Wyatt a ze vzdálenějšího rohu se ozvalo zaúpění. „Co s ním je?” zeptal se Wyatt rančera.

„Je spoutanej.” Webb osobně musel uvolnit Mirettovi pouta a vyndat mu roubík z úst. Mexičan popolezl, protáhl se a postavil se na nohy.

„To je dobře, že jste přišel! Ti psi mě zbili. Raak mi málem vymlátil oko a na pravý ucho skoro neslyším. Dejte mi kolt, seňor, já mu stáhnu kůži z těla… Ale ale, kohopak to tady máme? To je přece rančer! Co ten tady dělá? Webbe, vy jste určitě věděl, co se mnou vaši hoši udělali. Já vás budu žalovat, pane, vás i tu vaší bandu!”

„Stop,” Wyatt přerušil proud Mexičanovy výřečnosti. „Musíme odtud, a sice hezky rychle!”

„Ale jak?” vyděsil se Miretta. „Jak se odtud dostaneme?”

„Kdyby to nešlo, rančer zemře,” ledově chladně odvětil marshal.

Webb se ohradil:

„Co vás to napadá! Vrazíte na můj ranč, chováte se tady jako doma, ohrožujete mě koltem…” „Potřebujeme koně!” vyjel na něj Wyatt. „Žádnýho vám nedám!”

„Nemusíte nám ho dávat. Stačí, když ho Mirettovi půjčíte! Odvlekli jste ho sem, tak je to vaše starost! Do toho! Kde najdeme nějakýho koně?”

„Ve stáji!” rychle odvětil Webb.

Wyatt však cítil podraz. Ve stáji mohl být ozbrojený hlídač. „Kde je corral?” zeptal se proto.

„Tam jsou jen neosedlaný zvířata. Kruci,” Miretta zaklel, „já přece nepojedu na neosedlaným koni. Nejsem Indián…”

„To nebude potřeba, pojedu na něm já. Vy si vezměte toho osedla-nýho před vraty.” U vrat Miretta nasedl a Wyatt mu řekl: „Jeďte napřed, seňor. Já si ještě popovídám s rančerem.”

„Ale nechcete ho zabít, že ne…?” Miretta přimhouřil oči.

„Bez starosti, pane Miretto.” Marshal se pousmál. „Vysvětlil jsem mu, že nejsem ani vrah, ani zloděj dobytka. Jenom ho musím zdržet, abyste získal náskok. Váš vraník je totiž už trochu unavenej.”

Miretta vyrazil. Wyatt s rančerem za ním pak drahnou dobu hleděli. Když pak i marshal nasedl na koně, rančer procedil mezi zuby:

„Ještě se uvidíme, tuláku! A pak ti buď Bůh milostiv!”

*

Když Wyatt druhý den vstal, našel Mirettu ve zdemolovaném saloonu. Mexičan a jeho tchán zametali střepy. Vlevo vedle dveří ležely desky stolů, vpravo nohy židlí. Miretta pohlédl na marshala. Měl kolem jednoho oka skutečně modrý otok.

„Dobrý ráno, seňor. Pět stolů a pětadvacet židlí, čtyřiadvacet sklenic, sedmnáct lahví a dveře do kuchyně. Všecko napadrť.”

„To zůstalo celý?” Wyatt pohlédl na velké zrcadlo nad barem. „Jo — jako zázrakem,” přikývl barman.

„Zrcadlo je nejdražší kus zařízení,” poznamenal Wyatt. „Všecko ostatní se dá snadno zaplatit…”

„No jo.” Miretta přitakal. „Webb mi nahradí škodu. Už dvakrát jsem kvůli jeho lidem musel obnovovat zařízení.”

„Takže tím pádem vztek kovbojů nebyl pravý… Ve vzteku člověk nekouká na to, co rozbije a co ne,” vysvětloval Wyatt.

„Tomu nerozumím. Mně teda připadali dost vzteklý…,” oponoval barman.

Wyatt se zamyslel. Podle všeho tedy kovbojům někdo musel nařídit, co mají rozbít. To bylo velmi zajímavé.

„Seňor, vaše snídaně.” V rozbitých kuchyňských dveřích stála Mirettova žena.

Wyatt se nasnídal a zaplatil.

„Platit budete, než odtud odjedete,” namítala žena.

„Než odjedu? To bych nejdřív musel mít nějakýho koně.”

Vtom mezi dveřmi spatřil muže vcházejícího do lokálu. Při pohledu na něj tuhla krev v žilách. Byl vysoký a svalnatý, měl tvrdou tvář, rozbrázděnou hlubokými vráskami. Jeho šedivé oči stály daleko od sebe a zpod zeleného klobouku vyčuhovaly slámové vlasy. Earp pomaličku vstal a vykročil blíž ke dveřím. Muž mezitím přistoupil k nálevnímu pultu:

„Jednu whisky!”

Miretta pustil smeták a odcupital za bar.

„Momentík, jen co vyndám z bedny nový sklo. Jak vidíte, včera jsme tu měli svatební hostinu.”

Muž se opřel o bar a rozhlížel se. Miretta mu nalil. Muž to do sebe obrátil.

„Ta whisky je tady čím dál zředěnější.” Miretta se kousl do rtu.

„Tak jděte naproti k Lampoví, ten má možná lepší!” Cizinec přimhouřil oči.

„Měl bych ti krk stáhnout na úspornej provoz, starej podvodníku!”

Miretta na něj vyjeveně pohlédl.

„Jděte! Nepotřebuju vás tady!”

„Škoda že ti hoši nestrhli střechu nad hlavou, špinavej Mexičane, zasloužil by sis to!”

Miretta se dopálil. Sáhl pod pult a namířil na muže puškou. „A ven!”

„Dej si pozor na jazyk, skrčku!” Obr se zachechtal. Možná by k ničemu bývalo nedošlo, kdyby v tu chvíli Miretta ztichl. Ale on se už neovládl.

„Skrčku? Co si to dovoluješ, lumpe! Tak já ti něco řeknu! Byli tady tvoji rudý přátelé! Jen abys věděl, že tě hledají! A jednoho dne ti přetáhnou kůži přes uši a upečou si tě nad táborákem!”

Muž tasil kolt. Wyatt ten pohyb viděl, stačil ještě tasit derringer a stisknout spoušť. Ale kulka toho druhého už vyšla. Obě rány práskly místností. Ozval se strašlivý výkřik.

Miretta se kryl, když spatřil v protivníkově ruce kolt, ale naneštěstí zrovna v tu chvíli vstoupil jeho starý tchán a hned se skácel k zemi. Barman pohlédl na obra:

„Ty - tys ho zastřelil, zatracenej gringo! Ty ho zabil!” Popadl láhev a mrštil ji po něm. Obr uhnul.

„Někdo mi vystřelil kolt z ruky!” hlesl a otočil se k marshalovi.

Wyatt na něj upřeně hleděl. Nebyl si tak docela jistý, ale mohl to být muž, který ho přepadl v poušti. Chtěl vědět, kdo to je.

„Dobrý den, pane 0’Briane, jak se vede?”

Muž na Wyatta najednou hleděl rozšířenýma očima.

„Co chcete? Jak… jak to, že po mně střílíte?!” Pak hlesl: „Vy jste zabil toho starce!”

Wyatt se zasmál. Potom vykročil, odkopl agentův kolt a zastavil se za barem u plechové cedulky s nápisem „Pij, dokud máš žízeň!”. Byla v ní malá prohlubeninka.

„Tady se vaše kulka odrazila, 0’Briene.” Pak zamířil ke starci a sklonil se nad něj. Z indiánského agenta přitom nespouštěl oči.

„Je mrtvej…,” hlesl Miretta.

„Není,” odpověděl marshal. „Rychle přiveďte doktora.” Mirettova žena vyběhla ven a v okamžení byla s doktorem zpátky. „To je skoro zázrak, že přišel tak rychle,” poznamenal barman. Doktor pohlédl na starce a řekl: „Je mrtvej.”

„Není!” odporoval marshal. Doktor Baker se podíval na Wyatta: „Tak tady jste. Všichni vás hledaj. Už dávno jste měl být na…” „Já vím,” odpověděl Wyatt. „Tam, kde byste nejradši viděl i toho starýho chudáka. Ale on ještě žije! Tak konejte svou povinnost!”

Doktor něco zabručel, ale naklonil se k raněnému. „Budu muset operovat,” vysvětlil nakonec.

„Dobře,” odpověděl Wyatt, „ale dejte si pozor. Jestli ten muž zemře, zemřete taky!” Doktor Baker se vztyčil a byl najednou bledý jako stěna. „Co jste to řek?”

„Slyšel jste dobře! Tak do práce! Operujte toho muže! Seňora vám bude k ruce.”

Zatímco odnášeli raněného a doktor přitom pořád něco nesouhlasně mručel, indiánský agent se opíral o nálevní pult a bez ustání cizince pozoroval.

„Tak už konečně dejte ten kolt z ruky,” pravil. „Jo, máte pravdu,” Wyatt se zasmál. „Můžeme jít k šerifovi i bez něj.”

„K šerifovi? Proč?”

„Postřelil jste toho starýho muže.”

„Ale…”

„Jaký ale?” vyjel Wyatt na agenta.

0’Brian vypadal jako bouřkový mrak. Kdyby mohl, skočil by marshalovi po krku. „Co po mně vůbec chcete?”

„Chtěl jsem vás od někoho pozdravovat, ale vy jste se rozhodl, že nejdřív budete střílet.” „Pozdrav?”

„ Jo, od vašeho přítele Naroneho.”

Agent ještě více zbledl. Přesto však potvrzoval, že má hroší kůži.

„Co mi s tím Komančem chcete?”

„Já nic, 0’Briane. Ale Komančové chtějí něco po vás.”

„Co je vám do toho?”

„Možná přece jen něco. Nemám rád lumpy, co střílí jak zběsilí po lokálech.” „Barman je hlupák!”

„Zaprvé to není pravda, a zadruhé byste ani pak neměl právo po něm střílet.”

„Však vy jste taky střílel!” snažil se agent bránit.

Wyatt se přitom pořád nemohl zbavit dojmu, že je to ten bandita z velkého písku.

„Jak se vede vašemu bratrovi?”

„To nebyl můj… Oč vám vlastně jde? Nevím, o čem je řeč!?” „Ale víte. Moc dobře to víte!”

„Dejte mi pokoj!” štěkl O’Brien a chtěl jít. V tu chvíli vstoupil do baru šerif a spatřil oba muže. „Co se tady děje? Ale ale, zase ten tulák!”

V Earpově levačce se zaleskl velký kolt, zbraň mrtvého bandity Ri-carda Huntera. Duncer jen zůstal koukat. „Vy mě ohrožujete?” „Nelíbí se mi slovo tulák, šerife.”

Duncer se zarazil. Byl to zbabělec. Přesto se ale vzchopil a vyhrkl: „Vy jste utek z vězení!”

„To jste vážně myslel, že svolím, abyste mě pověsil?” Wyatt se zasmál. Duncer si otřel čelo. Už byl z toho zpocený jako myš.

„Teď to vím,” procedil mezi zuby. „Vy jste pistolník. Jeden z těch zvlášť tvrdej chlápků. Ale nebude vám to nic platný. Zákon vás dohoní, i kdybyste se z El Brava dostal se zdravou kůží.”

Opět se místností rozlehl marshalův smích. Hravě spustil kolt zpět do pouzdra.

„Hele, Duncere, vemte sebou radši tohoto muže. Má toho na svědomí podstatně víc než já.”

O’Brien si to však nemínil nechat líbit. Byl vytesán z tvrdšího dřeva než šerif. Uskočil ke stěně, vytáhl nůž a vrhl ho po marshalovi. Ten však včas zareagoval a nůž se zabodl těsně vedle něj do trámu. Wyatt se znovu vztyčil, pohrdavě pohlédl na nůž a pravil:

„Chápu, O’Briane, vy chcete za každou cenu někoho dostat na hřbitov. Na to byste ale musel umět rychleji střílet a líp házet nožem.”

Když Duncer viděl, jak vzduchem letí nůž, neubránil se radostnému výkřiku. Wyatt ho zpražil pohledem.

„Co by se stalo, že jo? Nějaký tulák… O jednoho míň nebo víc. Ani nemá kobylu… To jste chtěl říct, že?” Pásl se pohledem na zkoprnělé-ho šerifa, potom se obrátil na agenta. „Koukněte, mám pocit, že Naro-ne už nemíní čekat na nic z toho, co mu dlužíte.”

Pak se otočil a namířil si to ven z lokálu. Mezi dveřmi se ještě otočil a oznámil:

„Kdybyste mě hledali, šel jsem ke starostovi.” A lítačky se za ním zavřely. Duncer zlostně zafrkal. „Pekelnej chlápek!”

0’Brian měl svraštělé obočí a pomalu kráčel ke dveřím. Zatímco se díval za vysokým cizincem, říkal si pro sebe: „Kdo to jenom může bejt?” Duncer ho zaslechl. Pokrčil rameny.

„Nemám tušení. Miretta ho předevčírem našel polomrtvýho v písku.”

Agent se otočil ke kuchyni: „Miretto!”

Barman na něho vrhl zlostný pohled.

„Vypadněte!”

Ale 0’Brian zůstal.

„Poslouchejte, Miretto, když už mě špízujete, nemusíte nikomu vykládat, kudy jezdím…” Horkokrevný Mexičan bez rozmýšlení vyhrkl: „Cože komu vykládám?”

„Tomu cizinci jste přece vykládal, že jste mě sledoval a že jste mě viděl odbočovat na západ…”

„Nikomu o vašich podivnejch cestách nevykládám, pane 0’Briane. Tomu muži jsem jen řekl, že jsem vás sledoval. To, že jste nabral velice divnej směr, jsem ještě nikomu nepověděl, ale dneska to asi udělám… Říkal jste mi, že se hned za městem rozjedete na západ, abyste se dostal do Portoville, ale vy jste vůbec neměl v úmyslu jet do Rio Pecos. Naopak - objel jste město velkým obloukem ostře k severu, nahoru až k Sands Valley…”

0’Brian výhružně naklonil hlavu.

„Já si můžu jezdit kam chci!”

„Jistě, to můžete. Mně jen zajímá, proč mi pořád lžete. Dál by mě taky zajímalo, proč má Hartley ve skladě tolik látky a Indiáni přitom pobíhají po rezervaci v rozškubaných hadrech.”

0’Brienův hlas zdrsněl.

„Jste moc zvědavej, kamaráde!”

„Možná. Ale teď už laskavě zmizte!”

„Mimochodem - jak víte, že rudoši čekaj na příděly látky, he?” Miretta se usmál. „Mám uši a oči.”

„Kdo je ten cizinec?” znovu vyjel 0’Brian. „Co s tím vším má co dělat? Co ten chlápek chce?” Mirettova nedůvěra vzrůstala.

„Tak o to vám teda jde… Hm, ten cizinec… Je to můj přítel. A už konečně vypadněte nebo vám pošlu do břicha zásilku sekanýho olova! A ještě něco: jestli starej umře, bude to tvoje vina, 0’Briane!”

Agent se otočil. Když vycházel na verandu, drbal si zátylek. Kdo je ten neznámý muž? Musel se to stůj co stůj dozvědět. Pomalu kráčel přes verandu a zastavil se u dvířek poblíž kovárny.

Wyatt už byl na dvoře. Kovářův čeledín ho viděl přicházet a vítal ho srdečným výrazem ve tváři:

„Šéf tady neni. Musí bejt u obchodníka s látkama Hartleye.”

Wyatt vyšel z Greenfootova domu zadními dveřmi. Tušil, že by ho O’Brian mohl sledovat. Když se pak poblíž obchodu objevil na ulici, skutečně spatřil agenta, jak číhá poblíž vrat kovářova dvora.

Wyatt přešel ulici a namířil si to k Hartleyovu obchodu s látkami. Jakmile otevřel dveře, vycházela mu vstříc asi šestnáctiletá dívka. Když ho spatřila, nahrnula se jí krev do tváře a rukama si zakryla ústa.

Wyatt na ni zkoumavě pohlédl. Dívka rozechvělým hlasem pravila: „Víte, co mě napadlo, když jsem vás teď uviděla? Myslela jsem, že

jste Wyatt Earp!” Rozesmála se. „Jo, to jsem si vážně myslela. Jste

mu hrozně podobnej!” „Vy ho znáte?”

„Jestli ho znám?” začervenala se znovu. „Ne. Vlastně ne. Jen jsem ho před pár lety viděla ve Fort Worthu. Nezlobte se na mě… Ale vy jste mu fakt hrozně podobnej. Jenom ve tváři je takovej plnější…”

„A chodí určitě čistě oblíkanej,” zasmál se Wyatt. „Jen klidně řekněte, že vypadám jako tulák.” Wyatt sňal klobouk, povytáhl obočí a polohlasně pravil: „Umíte držet jazyk za zuby?” Dívka rychle přitakala. „Tak vám povím, že jste se nespletla.”

Mildred Hartleyová strnula.

„Vy chcete říct…”

Wyatt jí pokynul, aby přišla blíž. Pak jí v krátkosti pověděl, co se mu stalo. Dívka nevycházela z překvapení. Vzápětí se otevřela dvířka vzadu v místnosti a vešel malý obtloustlý muž.

„Co chcete?”

„Hledám starostu.”

„Hej!” ukázal Hartley na dívku. „Přiveď ho, je venku na dvoře. Pověz mu, že tu je nějakej muž, kterej s ním chce mluvit.” Mildred zmizela na chodbě a za chvilku přivedla kováře.

„Vy?” zvolal kovář. „Co vy tu chcete?” Wyatt si nasadil klobouk.

„Myslím, že bychom se mohli projít někam směrem k šerifově úřadovně.”

Ve starostovi to vřelo. Rty se mu chvěly, když odpověděl: „Poslouchejte, chlape. Utek jste z vězení. Nedá se nic dělat. Já se s váma prát nebudu. Máme tady ve městě svých starostí dost. Byli tu Komančové. Hartley našel dneska ráno v písku za městem červenobílý pero…”

„Ale?” podivoval se Wyatt. „To proto už nemusím na šibenici?” Greenfoot nevrle zavrčel: „Zmizte! Nás už nezajímáte!” Wyatt přikývl.

„Velkolepý řešení.” Potom se otočil na obchodníka: „Já bych vám pozdravy vašich indiánských přátel vyřídil už předevčírem v noci, ale zaprvé jsem se necítil dvakrát dobře a zadruhé byl šerif proti tomu.”

Hartley zvedl hlavu. Ohryzek mu v krku poskočil.

„Co to říkáte?”

Kovář mávl rukou.

„Neposlouchejte ho, Hartleyi! Je to…,” a učinil jednoznačné gesto. Hned nato pocítil na krku Wyattovy prsty. Marshal pevně sevřel jeho límec. „Co jsem, Greenfoote?” Starosta na něj hleděl očima podlitýma krví. „Pusťte mě!”

Wyatt ho pustil. Ale pustil ho tak náhle, že starosta málem upadl.

„Zatraceně!” zaklel kovář. „Ztraťte se z města, vy násilníku! Je mi jasný, že jste pistolník. Právě tu byl Duncer a řekl mi to. Takže vás naposledy vyzývám, abyste opustil město!”

Wyatt si ho posměšně změřil.

„Pojedu, až budu mít svýho koně. Muž, co mi ho ukradl a střílel po mně, jel sem.” „Co je nám do toho?”

„Možná hodně. Každopádně tady zůstanu tak dlouho, jak dlouho uznám za vhodný.” Greenfoot se rozkročil a vycenil zuby.

„Hlavně si nenamlouvejte, že se s někým takovým, jako jste vy, tady nevypořádáme, pane. My jsme u nás zvládli už docela jiný chlapy. Kdo vůbec jste, he? Ani neznáme vaše jméno…”

„Nemáte lidi hned strkat do vězení. Chtěl jsem vám ho říct. Chtěl jsem ho říct i šerifovi, ale nezajímalo vás.”

„Máte pravdu, pane, je nám to fuk. Určitě byste nám řekl nějaký jiný jméno. Teď ale už konečně zmizte.”

Wyatt přemýšlel. Tohle El Bravo bylo velice divné město. Nevěděl, co si má o jeho obyvatelích myslet. Byli to banditi? Nebo jenom hlupáci? Pochopil však, že klíčovou osobou je tu indiánský agent… Věděl, že bandita z pouště nejel do El Brava náhodou… Možná ho tu dokonce někdo viděl, ale nechtěl o něm z nějakého důvodu mluvit.

Wyatt pohlédl na obchodníka. Myslel na to, že Indiánům slíbil pomoc. Tenhle tlusťoch vypadal přesně na to, že se na indiánské bídě s chutí obohatí. Wyattovi bylo jasné, že kupuje od agenta zboží pod rukou. Ale dalo se mu něco dokázat?

„Dobře, starosto,” řekl Wyatt. „Tady je moje odpověď: Půjdu, až budu mít koně a taky muže, co mi ho ukradl!”

„Na to třeba budeme čekat dlouho…”

„Možná. Ale řek bych, že moc dlouho ne. Navíc se určitě nebudete nudit. Komančové se vám o zábavu určitě postarají.” „Co tím chcete říct?” vyhrkl Hartley. Wyatt se zamyslel.

„Poslouchejte, Hartleyi, možná spolu uděláme obchod. Hledám muže, který se podobá indiánskému agentovi 0’Brianovi. Jen bych řekl, že je snad o něco mladší…”

Buď byl obchodník otrlý chlapík, anebo se uměl mistrovsky přetvařovat. Nebo taky toho banditu neznal. Každopádně naprosto klidně odpověděl:

„Z tohohle kšeftu bohužel nic nebude. Neznám muže, který by tak vypadal. Zeptejte se 0’Briana, třeba toho svýho dvojníka zná.”

„Bezva nápad,” procedil Wyatt mezi zuby. „Takže z našeho obchodu fakt nic nebude. Jak chcete. Na shledanou,” řekl a vykročil ke dveřím.

Mildred se rozběhla, aby mu otevřela. Otec ji sice okřikl, aby toho nechala, ale neposlechla. Když pohlédla ven, zase dveře zabouchla, aniž Wyatta pustila ven. „Velo Raak!” hlesla.

Wyatt přistoupil k oknu a podíval se ven. Od jihu přijíždělo šest mužů. Jeli vedle sebe. Muži z Webbova ranče. Předák jel uprostřed. Před saloonem zastavili a ukázali Hartleyovu obchodu záda. Obchodník tiše poznamenal ke starostovi:

„Myslím, že přijel někdo, kdo nás toho tuláka zbaví.” Greenfoot mlčel. Ale Mildred řekla: „Jestli chcete odejít dvorem, pane…”

„Mildred!” vzkřikl Hartley. „Co tě to napadá! Nějakýmu přivandro-valýmu tulákovi…” Dívka zčervenala.

„To neni žádnej přivandrovalej tulák!” vyhrkla a utekla do kuchyně.

Wyatt hleděl na ulici.

„No, pane velkohubej, jak to s váma vypadá teď?” vyhrkl Greenfoot.

Marshal se po něm podíval tak, že kovářovi vstaly na hlavě vlasy hrůzou. Sakra! To byly najednou oči! Jako z ledu! Starosta bezděčně o krok ustoupil. Wyatt došel ke dveřím, povytáhl kolt z pouzdra a ještě se otočil k obchodníkovi:

„Nezapomeňte na Komanče. Jsou to ostří hoši a pro vaše špinavé triky nemají pochopení.”

A byl venku. Ještě se na chvíli zastavil na verandě a zahleděl se na jezdce. Pak vykročil doprostřed ulice. Kovbojové si ho zprvu nevšimli.

„Raaku!” zahřmělo nad ulicí.

Opičí muž se ohlédl, otočil a překvapeně zíral na marshala. Pak najednou propukl ve smích.

„Hele, to je přece ten chlápek! Jak se vede, starej brachu!”

Wyatt tam stál naprosto klidně, s rukama založenýma na prsou, jak bylo jeho zvykem. V této chvíli nebyl za okny domů na Main Street El Brava nikdo, kdo by tomu cizinci dával byť jen špetku naděje. Byl na tom opravdu zle…

Wyatt v duchu pomyslel na svůj skvělý kolt značky Buntline, kterým s jistotou zasáhl i na delší vzdálenost… Banditův starý kolt za moc nestál.

V tu chvíli vyšel ze svého domu šerif. Otočil se k Raakovi a usmál se na něj.

„Helemese, ten tulák už zase zaměstnává celý město, co, Raaku! Asi chce umřít všem na očích!”

Na opačné straně se ve dveřích svého domu objevil doktor. Ruce měl v kapsách a opíral se o trám. Raak si marshala změřil a pravil:

„Poslouchej, hochu, měls prostě smůlu! Přišels do špatnejch končin. U nás je vzduch cejtit pískem a olovem!”

Wyatt pohlédl koutkem oka k obchodu. Stál tam starosta s Hart-leyem a za nimi s rukama před ústy Mildred. O kus dál za šerifem vyšel z domu holič. Držel v ruce břitvu, se kterou se právě věnoval zákazníkovi.

Marshal byl sám. Rád by se podíval za sebe, protože měl pocit, že ho odtud sledují nějaké dvě oči.

Řev a smích kovbojů pronikl až do Cantiny del Sole. Pedro Miretta je uslyšel v kuchyni. Popadl brokovnici a vyšel na verandu. Raak sebou trhl. Ruka mu sjela ke koltu, ale to už zaslechl tvrdé, kovové cvaknutí natahovaného kohoutku.

Předák se pomaličku otočil zpátky k marshalovi. Wyatt držel v ruce

kolt. Raak měl najednou ústa dokořán a chvíli mu trvalo, než je zavřel. Vtom cizincova ruka vykonala sotva postřehnutelný pohyb, kolt

se v jeho ruce otočil a sklouzl zpět do pouzdra. Lidé na Main Street

překvapením vyjekli.

„To teda nebylo špatný!” vykřikl Raak. „Vypadalo to moc dobře! Ukaž to eště jednou, brachu!”

Wyatt už měl ruce opět zkřížené na prsou, hlavu trochu skloněnou a chladný pohled upřený na předáka. Raak z něj taky nespouštěl oči. Ukázal na Mexičana a pravil:

„Ať se ztratí, nebo bude ležet hned vedle tebe na hřbitově. Tam bude mít dost času přemejšlet, proč ho napadla tahleta hloupost. Jasný?”

Mexičan byl muž, který měl tak horkou krev, že její vinou jednal odvážněji, než ve skutečnosti byl.

„Odejdu teprve až zmizí tvoji kumpáni, Raaku!”

Předák konečně odtrhl pohled od cizince a otočil se k Mexičanovi:

„Už včera jsem ti říkal, že sedíš ve špatným sedle,. Miretto! Okamžitě zmiz, nebo tě hoši za tvoje zákeřný chování potrestají”

„Moje zákeřný chování!” vyhrkl barman. „To říkáš ty?”

Raak se otočil zpátky a pokynul jednomu ze svých mužů. Jezdcova ruka bleskurychle sjela ke koltu, ale než ho stačil vyndat, práskla nad ulicí rána a kulka mu kolt vyrazila z ruky. Muž zděšeně pohlédl doprava, odkud ta rána vyšla.

Stál tam ten cizinec - a z jeho koltu se kouřilo.

Předák se nekonečně pomalu otočil a pak hvízdl. Znovu naklonil hlavu k rameni a přitakal:

„Jo ták, takhle ty to myslíš?”

„Přesně tak!” drsně opáčil marshal.

Raak znovu pokyvoval hlavou a otáčel se kolem své osy dozadu.

Wyatt Earp věděl, co se děje. Stokrát stál proti mužům, kteří najednou dělali jakoby nic - aby pak bleskurychle uskočili a vypálili zákeřnou ránu.

„Raaku!” zvolal ostře a vyzývavě.

Předák se zastavil uprostřed pohybu. Stál tam strnule a ani se nehnul. Kdyby nebylo léto, připomínal by rampouch. „Já tenhle trik znám! Nech toho!”

Předák se obrátil zpátky a sice si cizince pozorně měřil, nicméně pořád ještě nebyl dostatečně varován. Zopakoval nenápadný obrat, pak uskočil ke straně - a musel konstatovat, že „tulák” jeho trik opravdu zná. Jeho kulka u něj byla tak rychle, že mu vyrazila kolt z ruky dřív, než ho mohl pozvednout proti nepříteli.

Velo Raak klečel na zemi a zíral.

„Pistolník…,” hlesl. „Je to střelec… Hej, Miretto, aspoň vidíš, komus chtěl pomáhat!”

Miretta měl sevřené rty. Chvěly se mu zlostí, ale jeho rozhodnutí bylo pevné.

„Je mi jedno, co a jak dělá. Ale v žádným případě nebudu nečinně koukat, jak ho někdo vraždí.” Natáhl ruku a ukázal na šerifa. „Vidíte toho strašáka? Platíme ho, aby se nám staral o pořádek. A proč teď vyšel na ulici? Aby přihlížel vraždě! Jo, Tede Duncere! Tak je to! Vy jste zbabělec, ubohej zbabělec á ještě ke všemu taky lump!”

Šerifova ruka sjela ke koltu. Wyatt si toho všiml.

„Dejte tu ruku nahoru, Duncere. Určitě je to takhle namáhavý!”

Jeden z kovbojů se zasmál. Ostatní se přidali. Jenom Garry Keen a předák se s nimi nezasmáli. Keen byl onen drsný chlapík, co chtěl střílet po Mirettovi.

Doktor Baker se podrbal na bradě a pak se obrátil, aby zmizel v domě. Holič následoval jeho příklad.

„Vypadá to, že je show u konce,” pravil barman.

Raak zaskřípal zuby, pak si strhl vestu z těla a vyrazil proti marshalovi. Tři metry před ním se zastavil. Byl rozkročen, ruce měl sevřené do pěstí, hlavu předkloněnou a kolena pokrčená. V tuto chvíli se víc než kdy předtím podobal gorile. Oči mu zákeřně jiskřily.

„Tak pojď, chlape!”

„Carramba!” zařval barman. „To sis vymyslel hezky, Raaku, jen co je pravda. Ten muž před tebou ještě před necelýma dvěma dny prošel pěšky poušť! Se střelnou ranou na krku!”

Ale opičí muž neposlouchal. Rozhoupal ruce s pěstmi. Připomínaly kladiva. Znovu zařval:

„Tak pojď!”

„To je nečestný!” zvolal Miretta.

Marshal si rozepnul opasek a hodil ho na zem. A předák se po něm vrhl. Wyatt mu snadno uhnul. Velo Raak skočil do prázdna a ztěžka dopadl do písku. Miretta se zasmál, ale nebyl to veselý smích. Kovboj už byl opět na nohách. Kolem úst měl spoustu písku.

„To ti nebude nic platný, pistolníku! Teď poznáš, co je Velo Raak zač!” A znovu vyrazil.

Wyattovi se zatmělo před očima slabostí, ale vyslal na protivníka jeden ze svých nejnebezpečnějších úderů - dubletu: pravou rukou na bradu a levou do srdeční krajiny. Krátce po sobě. Raak se zapotácel, klesl na kolena, ale nepadl. Ztěžka oddechoval, avšak přece jen vstával. Wyatt stál nad ním.

„Vzdej to!” radil paličatému předákovi.

Ale Raak zavrtěl hlavou.

„Cože? Vzdát se? Kdepak! Teď teprve uvidíš, co umím!”

Wyatt věděl, že souboj musí rychle ukončit, pokud se nechce dostat do nebezpečí. Věděl, že ještě zdaleka nemá takovou sílu jako dřív. Kromě toho měl značné potíže s nezvyklým vedrem.

Kovboj se začal kroutit a naznačovat údery…

Wyattova rána však přišla tak rychle a nečekaně, že naplnila publikum úžasem. Zasáhla Raaka doprostřed obličeje a odhodila ho do prachu ulice. Zůstal ležet na zádech jak široký tak dlouhý a nevěděl o světě.

Wyatt se obrátil a kráčel k Mirettově saloonu. Mexičan tam nadska-koval radostí.

„Diavolo! Carramba! To byla rána! To byl boj! Velo Raak je nejsil-nější muž v kraji!”

Když Wyatt zmizel v saloonu, Miretta se obrátil na zcela zaskočený hlouček kovbojů.

„Jo, tak to vidíte, lumpové! Takhle to dopadá, když se malej, špinavěj honák vytahuje! - No, na co eště čekáte! Nasaďte těm svým herkám ostruhy a koukejte vypadnout z města!”

Keen sklouzl ze sedla, zvedl stále ještě omámeného předáka a odnesl ho k napajedlu. Teprve po třetím potopení ve studené vodě se Raak vzpamatoval, prskal, vrtěl hlavou a rozčiloval se.

„Kde je?” volal. „Kde je?!”

Keen ho pozoroval se sevřenými rty.

„Pojď… Nech toho,” řekl a odvedl ho ke koni. Pomohl mu do sedla a rozjeli se. Kdyby však předák neprožil polovinu svého života v sedle, asi by z něj nyní spadl. Vypadal jako opilý.

Miretta se díval za odjíždějícími kovboji, dokud se mu neztratili z dohledu. Pak se rozhlédl po ulici. Zela prázdnotou. Všichni se vypařili. Doktor, šerif, starosta, holič i všichni přihlížející byli najednou pryč.

„Banda!” ulevil si barman, pak teprve sklonil hlaveň pušky a vrátil se do saloonu. Marshal se opíral o pult. Bolela ho hlava, ještě pořád vinou toho zranění. Miretta odkvačil za bar, aby marshalovi nalil firepoint. Láhev rubínové tekutiny vytáhl zezdola zpod pultu.

„Schovávám si ho, koneckonců to není žádná obyčejná kentucká whisky. Bylo by jí pro ty špinavce škoda.”

Wyatt vzal sklenici a podržel ji.

„Pijte, seňor, zasloužil jste si to…”

Wyatt pil. Poprvé v životě se mu stalo, že do sebe naráz obrátil téměř trojitý firepoint. Nápoj dělal svému jménu čest: pálil v žaludku jako čert.

„Tak, seňor,” pravil barman, „a teď si uděláme zasloužený odpočinek. Až do večera. Pak ten tanec totiž začne znova. Myslíte, že se Ingo Webb smíří s porážkou? Kdepak! Ten je nejpozději dneska večer zpátky ve městě, a s celou svojí bandou - především s Larry Hee-sem!”

„Kdo je to?” zeptal se Wyatt celkem bez zájmu. „Pistolník. Rančer si ho najal před rokem.”

Wyatt přikývl a opustil lokál. Sel nahoru, do svého pokoje. Padl na lůžko a téměř v okamžení spal.

*

Ingo Webb vjel na Main Street v čele svých mužů už v pět hodin odpoledne. Kousek za ním jel malý pobledlý muž v bílém sombreru s páskem přes bradu - střelec Larry Hees. Nikdo nevěděl, proč se oblékal jako Mexičan, přestože to byl podle všeho typický Američan. Měl

dokonce dva přes ramena překřížené nábojové pásy a dva kolty ráže osmatřicet.

Zastavili před Cantinou del Sole. Miretta je už dávno zaslechl. Nyní stál bez hnutí za barem a čekal. Pak jeho pohled putoval k hodinám. Bylo pět minut po páté. Ne, nepůjde toho cizince budit.

Vtom se otevřely rozmlácené kuchyňské dveře a dovnitř vešla dívka.

„Mildred, co tady hledáš, dítě?” „Pane Miretto… Je tady?” „Kdopak?”

„Wyatt Earp!” vyhrkla dívka, ale hned se plácla přes pusu. Úplně se lekla toho, co řekla.

Pedro Miretta natáhl hlavu přes pult a oči mu lezly z důlků. Ústa měl dokořán. Konečně, po neuvěřitelně dlouhých vteřinách, chraplavě pravil:

„Co - cos to říkala, dítě?”

Mildred přikročila k barmanovi a popadla ho za paže. „Nic, pane Miretto! Vůbec nic! Prosím nic, já… Já jsem mu slíbila, že to nikomu neprozradím…” Barman nebyl žádný hlupák.

„Je to možný?” hlesl, ale najednou pochopil: správně, malá Mildred byla přece v Kansasu. Její otec všude vyprávěl, že tam tenkrát viděla Wyatta Earpa a Doca Hollidaye… Miretta suše polkl a ještě více natáhl hlavu. „Je to pravda, andílku? Opravdu je to on? Můžeš to odpří-sáhnout?”

Dívka se mu vytrhla a utíkala pryč.

Vtom se na verandě ozvaly těžké kroky a dvířka se otevřela. Do místnosti vkročil Ingo Webb jako velký pán. „Kde je?”

Barman zvedl hlavu.

„Dobrý den, pane Webbe? Už jste tady? To je fajn. Zapsal jsem si všecko, co tady vaši chlapi posledně rozmlátili. Dělá to celkem sedm-set…”

„Ticho!” zahřímal dobytkář.

Miretta polkl. Za farmářem spatřil malého pistolníka. Strach mu sevřel hrdlo. Vzpomněl si na den, kdy Lany Hees uprostřed ulice zastřelil Mexičana Rodrigueze. Ale pak se mu v duši vzedmula vlna odvahy, jednak podpořená jeho vlastní hrdostí a jednak i vědomím, že má v domě slavného Wyatta Earpa.

„Co dělá pistolník v mým lokále, rančere? Ať zůstane venku!” Webb sevřel pravou ruku do pěsti. „Kde je?” zařval.

„Přestaňte mi tady hulákat!” zařval Pedro Miretta. Rančer se odlepil ode dveří a přistoupil k pultu. O trochu tišeji pravil:

„Na něco jsem se ptal. Kde je ten muž?” „Jakej muž?”

„Nedělejte se hloupějším než jste, Miretto! Chci vědět, kde je muž, co mě dneska v noci přepad na mým ranči a co dneska za jasnýho dne zmlátil mýho předáka a postřelil jednoho z mých mužů!”

Miretta už nemusel odpovídat. Cizinec vyšel z kuchyňských dveří. Miretta na něj najednou hleděl docela jinýma očima.

„Seňor,” hlesl. „Tohle je pan Webb a …”

„Vždyť se přece známe,” odvětil marshal. „Co mi chcete, Webbe?”

Dobytkáře to zaskočilo. Hrome, jak se ten muž změnil! Už nevypadal tak deprimovaně a unaveně jako včera ve vězení… Ale nakonec zavrčel:

„Jdeme, chlape, s tebou ven. Na ulici!”

Wyatt pozvedl levé obočí.

„Co tam uvidím?”

„Larry Hees ti to ukáže!”

Wyatt se zasmál.

„Tamhleten mrňous?”

Střelec zpopelavěl. Pravačka mu ihned sjela k pravému koltu. Dokonce už zpola tasil.

Ale o zlomek vteřiny dřív práskl výstřel od marshalova boku. Kulka zasáhla střelce do pravačky a odhodila ho dozadu. Ale Larry Hees byl profesionální střelec! V pádu sáhl k levému boku a tasil druhý kolt.

Avšak ani teď se mu nepodařilo vystřelit. Druhá rána marshala mu vyrazila kolt z ruky. Hees ležel na zemi a zíral. Z pravé ruky mu odkapávala krev. Dvě stopy od něj ležel jeho kolt. Když po něm bleskurychle hmátl zdravou rukou, Wyatt vystřelil potřetí a kolt odletěl o pár metrů dál.

Miretta jásal:

„No tak, odneste si toho panáka! Leží na zemi a pláče!” Jezdci strnuli ve svých sedlech. Nakonec slezl Keen a vykročil k verandě.

„Nejdřív si očisti hnůj z holínek, honáku!” pokračoval rozjařený barman.

Keenova tvář byla tvrdá a zlá. Minul Mirettu a vešel do saloonu. Vpravo se o bar opíral ten cizinec. Vlevo stál rančer. A vpravo vedle dveří ležel na podlaze neporazitelný Larry Hees! Bez koltů, se zraněnou rukou. A pořád ještě nechápal, co se vlastně stalo.

Miretta se vrátil dovnitř.

„Vypadněte! Ven, holoto! A jestli mi tu zlomíte jednu jedinou nohu vod židle, bude pršet olovo!” Webb se obrátil.

„Moment!” okřikl ho Miretta. „Zapomněl jste zaplatit!”

Rančerova tvář byla jako z kamene. Zachrčel:

„Nemám u sebe dost peněz.”

„Levisova banka má eště otevříno!” opáčil barman.

Webb se otočil a vyšel ven. Hees vstával. Sahal přitom po svých koltech, ale marshal zavrtěl hlavou.

„Až se zítra, chlapče, trochu uklidníš, tak si je můžeš vyzvednout u šerifa.”

Střelec sklonil hlavu a rozpačitě opouštěl lokál. Miretta se za ním šklebil.

„Diavolo, za tohle představení jsem ochotnej dát rok života!” „Ještě to pořádně zvažte,” podotkl marshal. Miretta mu podával ruku.

„Seňor… budu vám říkat pane… Já dosud nikomu neřekl pane… ehm… Jak vám chutnal firepoint?”

Vzduch byl ještě cítit štiplavým kouřem ze střelného prachu a zvenčí se ozval dusot kopyt. Marshal přitakal.

„Fajn, takže dostanete další a…”

Wyatt odmítavě mávl rukou.

„Radši ne, seňor - myslím, že další by mi už tolik nechutnal.” Miretta oběhl bar a podíval se přes dvířka.

„Jedou, jedou pryč! A jejich šéf jde do banky vyzvednout moje peníze. To je ale den! Madonna! Kdyby muj starej tchán neležel s tím ošklivým zraněním, nejradši bych zvesela zajásal! Pane… pane…”

„Jen klid, příteli. Viděl jsem tu dívku…”

Miretta zavrtěl hlavou.

„Ale ona mi to nechtěla říct. Podřekla se náhodou a…”

„Dobře, dejte mi radši jedno kafe. Dojdu si k holiči pro doutník.”

Miretta přišel těsně k marshalovi.

„Pane Earpe,” pravil tiše. „Jste tedy opravdu Wyatt Earp?”

„To doufám. Ale jestli do mě nalejete eště jednu koňskou dávku fi-repointu, možná si už nebudu tak jistej.”

„Wyatt Earp,” zasnil se Miretta. „Už jsem o vás toho tolik slyšel… A teď jste tady, v mým domě…”

„Abyste toho jednou nelitoval!” podotkl marshal.

„Abych nelitoval?” zavrtěl Miretta hlavou. „Ne, pane Earpe, to určitě ne. Nikdy! Vy neznáte zdejší lidi. Jsou sice divný, ale kdyby věděli, že jste slavnej Wyatt Earp, chovali by se určitě docela jinak.”

„Možná. Pár lidí třeba jo. Ale nezapomínejte na agenta, na starostu, holiče nebo doktora a o kovbojích nemluvě.”

Miretta bezstarostně mávl rukou.

„Dojděte si pro váš doutník, já se postarám o ostatní. Dopřejeme si skvělou večeři, na počest vaší návštěvy…”

Místností hvízdla kulka. Pedro Miretta se složil jako loutka.

Wyatt byl ihned za dveřmi, vrhl se na podlahu a pode dveřmi vypálil na muže, který už měl jednu nohu ve třmenu. Odhodilo ho to z koně. Wyatt vstal a zahřímal:

„Zahoď zbraň, kovboji!”

Gary Keen si držel pravačku. Wyattova kulka mu roztříštila zápěstí. Touhle rukou střílel naposledy v životě. „Šerife!” zvolal marshal. Duncer vyšel teprve po půl minutě.

„Šerife, zatkněte toho muže! Střelil po Pedrovi Mirettovi ze zálohy!”

Keen sklonil hlavu. Když se u něj Duncer zastavil, Keen němě přitakal. Duncer ho vzal do vězení. Wyatt se otočil a podíval se na Mexičanovu zhroucenou postavu. Pak doběhl k doktorovu domu a rozrazil dveře.

„Hej, doktore!”

Roztřesený doktor se vynořil na chodbě. „Pojďte rychle do saloonu. Postřelili Mirettu.” Doktor popadl brašnu, ale mezitím se Pedro Miretta v saloonu zvolna probíral. Kulka ho jen škrábla na hlavě. Nebylo to nic vážného.

*

Když Wyatt znovu vstoupil do Cantiny del Sole, zaslechl z malé místnosti vedle kuchyně rozrušené hlasy.

„Kdo je to? Ty mi to musíš říct, Pedro!”

„Můžeš bejt pyšná, že u nás bydlí, Marietto…”

„Co vlastně chce v našem městě?”

„Hledá jednoho muže…”

„Koho?”

Vtom Wyatt vykročil a hlasy utichly. Vešel do místnosti. Zraněný Miretta ležel na posteli. Chtěl vstát, když spatřil marshala, ale žena ho zatlačila zpátky na lůžko.

„Musíš zůstat ležet, Pedro!”

Miretta měl oči vykulené.

„Pane…,” hlesl. „Pane, vy jste ho dostal…”

„Jo. Jak se vám vede?”

„Dobře, velmi dobře. Zítra už zas budu stát za barem.”

Wyatt přitakal. Pak přistoupil blíž k Mirettovu lůžku.

„Pane Miretto, na něco bych se vás chtěl zeptat.”

„No, prosím…” ‘

„Znáte muže, kterýho hledám?”

Mexičan se chytil za obvaz na hlavě.

„Ne, pane. Neznám. Už jsem vám to říkal.”

Marshal kývl hlavou na pozdrav a šel. V tu chvíli věděl, že je nyní opravdu sám. Dokonce ani Pedro Miretta, který se za něj tak statečně bil, mu nechtěl, nebo snad nemohl říct víc.

Wyatt vyhledal kováře. Ten se právě věnoval opravě velkého kola. Když spatřil marshala, pustil nářadí a chtěl zmizet.

„Starosto!”

Greenfoot se zarazil.

„Co chcete?”

„Položím vám ještě jednou tutéž otázku, kterou jsem vám už jednou dal. Hledám muže, který se podobá indiánskýmu agentovi 0’Brianovi. Jel směrem na El Bravo. Sestřelil mě ze sedla a okradl mě o koně a o zbraně.”

Starosta se mlčky obrátil a šel pryč. Marshal přitom za sebou zaslechl nějaký zvuk. Rychle se otočil a spatřil šklebícího se čeledína. „Ty znáš muže, co vypadá jako 0’Brian, hochu?” Chlapec se přestal usmívat. Sklopil oči, zavrtěl hlavou a zmizel. Když se Wyatt vrátil na ulici, spatřil naproti muže, který vstupoval

do úzkých dveří domu, kde se podle štítu na průčelí nacházel Desert Saloon. Ten muž se čertovsky podobal indiánskému agentovi Theodoru 0’Brianovi.

Ani ne dvě minuty nato Wyatt vstoupil do saloonu. U baru stál jediný muž. Malý barman mu právě naléval. Wyatt přistoupil blíž. Barman po něm zašilhal. Muž u baru se obrátil k Wyattovi. Ale bylo tam příliš temno a Wyatt nedokázal rozpoznat rysy obličeje toho muže. Ale nebylo pochyb o tom, že to musí být indiánský agent. Objednal si whisky.

„Co tu chcete?” vyjel na marshala agent. „Proč mě pořád znervózňujete?!”

„Pořád musím myslet na Jednookého… Na to, co mi o vás pověděl…”

„Cože? Vy chcete tvrdit, že tady byl náčelníkův nástupce?”

„Jo, a měl s sebou pěknou várku zápalnejch šípů, který chtěl poslat na střechy zdejších domů.” Agent pobledl. Kolem úst mu vyvstaly nehezké vrásky. Marshal se rozhodl, že na něj bude dál naléhat. Proto pokračoval: „Nedaleko odtud leží v písku muž, 0’Briane. Měl na hlavě sombrero,” řekl a sáhl pro kolt. „A tohle byla jeho zbraň.”

Indiánský agent zíral na kolt. Pak zavrtěl hlavou a pohlédl na Wyat-ta.

„S tím já nemám nic společnýho, pistolníku. Neznám ani ten revolver, ani toho muže.” „Ale znáte muže, co tam byl s ním, že?” Agentova tvář zbledla. „Co chcete?” vykoktal.

Wyatt měl neklamný pocit, že se blíží k řešení. V tu chvíli se rozletěly dveře a v nich se objevil obchodník Hartley.

„Hej, 0’Briane, tady jste. Všude jsem vás hledal…,” a zarazil se, když spatřil Wyatta.

„Klidně mluvte dál,” vyzval ho marshal.

Hartley nejdřív tupě zíral, pak se otočil a ztratil se. Do agenta taky jako by náhle vjel život. Položil na bar dvě mince a kvapem se chystal k odchodu. Když míjel Wyatta, marshal ho chytil za ruku.

„Nezapomínejte na Naroneho. Už vám staví mučednickej kůl…”

Agent cosi sykl mezi zuby a byl v prachu. Wyatt se za ním podíval, pak se otočil k barmanovi - a koukal přímo do hlavně pušky v trpaslíkových rukách.

„Dejte ruce nad hlavu, pistolníku,” přikázal barman.

Wyatt se rozesmál - a prudce vytrčil ruku. Odrazil hlaveň pušky a než se barman nadál, mířil na něj koltem.

„Odložte tu flintičku,” přikázal marshal a mrňavý mužík roztřeseně poslechl. „Co to má znamenat?” otázal se Wyatt. „Přestal vás bavit život nebo co?”

Barman na něj zíral, ale nakonec vyhrkl:

„Vypadněte z města!”

„Nejste první, kdo mi dává tuhle skvělou radu. Ale bohužel tady mám ještě nějakou práci. - Proč jste na mě mířil?” „Protože přinášíte do El Brava neštěstí.” „Neštěstí? Jak to myslíte? Komu přináším neštěstí?” „Všem!” „Vám taky?”

„Všem,” stísněně potvrdil muž. „Proč vám?”

„Protože jste moc zvědavej - a moc rychlej s koltem!”

Wyatt ho pustil. Místo, aby se situace vyjasnila, spíš se stala ještě tajuplnější. Hrome, neříkal mu Miretta, aby radši odjel z města? Ano, dokonce i Pedro Miretta to říkal a ten kvůli němu už dvakrát riskoval kůži.

Wyatt položil vedle sklenky, které se ani nedotkl, peníz a opustil temný lokál. Venku na něj padlo nesnesitelné vedro. Loudal se směrem k šerifově úřadovně. Co se to tady děje? Z čeho mají všichni strach? Proč i tak odvážný člověk jako Mexičan Pedro Miretta najednou ztratil veškerou kuráž…

Vtom spatřil doktora na dvoře jeho domu. Rovnou se vydal za ním. „Hej, doktore!”

„Co je? Dejte mi pokoj!”

„Dám, ale nejdřív mi povězte - znáte soudce Matthewse?”

„Z Dallasu?”

„Jo.”

„No a co…”

„Je to můj přítel. Ještě si docela dobře vzpomínám, jak několika vašim milým kolegům zakázal praxi. Vzpomínáte na doktora Ulmayeo nebo na Garfielda? Oba byli ze svých měst vyštvaný a zahynuli bídně jako psi. Garfield se zastřelil a Ulmay si v opilosti zlámal vaz.”

Baker suše polkl.

„Co mi chcete?” vykoktal ze sebe.

Wyatt se zhluboka nadechl, než řekl:

„Proč ve svým domě schováváte toho muže?”

„Proč vás to zajímá?” ujelo doktorovi. „Vlastně - je to nesmysl, nikoho neschovávám!”

„Dobrá, tak pojďme oba dovnitř. Stejně mi musíte udělat převaz,” řekl marshal, popadl doktora za paži a hrubě s ním smýkl do domu.

Vešli do temné chodby. Wyatt minul prázdnou kuchyni a další místnosti, až došel k posledním dveřím. Nešly otevřít, narazily na nějakou překážku. Wyatt posunul doktora před sebe.

Práskl výstřel. Wyatt se vrhl dovnitř.

Za dveřmi stál indiánský agent. A držel v ruce kolt, ze kterého se ještě kouřilo. Wyatt pohlédl na doktora a zjistil, že ho kulka minula. 0’Brian sklonil hlaveň koltu, když spatřil v cizincově ruce derringer.

„Máte dobrého kamaráda, doktore,” podotkl Wyatt. „Pročpak jste střílel, OBriane?” „Já, já myslel, že jste to vy!”

„S tím souhlasím, ale co vás vede k tomu, abyste po mně střílel?” Agent schoval kolt do pouzdra.

„Pronásledujete mě!” vykřikl. „Jdete po mně. Vím to od chvíle, kdy jsem vás poprvé spatřil. A já vás znám. Už jsem vás viděl. Jenom pořádně nevím kde. Každopádně vás znám!”

Wyatt cítil, že doktor stojí za ním. Otočil se k němu:

„Myslete na soudce z Dallasu, pane Bakere. A vy, 0’Briane, se nezapomeňte se svým přítelem doktorem rozloučit!”

„Proč? Co to má znamenat?” divil se doktor.

„Váš přítel 0’Brian se podle všeho rozhodl odcestovat do věčných lovišť,” řekl Wyatt a šel pryč.

*

Den plynul.

Wyatt stál nahoře ve svém pokoji u okna a díval se dolů na ulici. Do města se jen pomalu vracel život. Muži se raději vyhýbali Cantině del Sole a šli do začouzeného saloonu trpasličího barmana. I šerif tam byl.

Wyatt sešel dolů. Na schodišti stála Maria Mirettová.

„Marshale,” hlesla tiše. Wyatt se zastavil. „Ano?”

„Pedro by s vámi rád mluvil.” Wyatt ji následoval.

Barman ležel na posteli a byl zbrocen potem.

„Mám zavolat doktora?” otázal se Wyatt.

„Ne,” zaúpěl Mexičan. „To je tím vedrem. Posaďte se, pane.”

Wyatt si sedl na židli, kterou mu přistrčila Mexičanova žena.

„Musíte pryč odtud, marshale,” zapřísahal ho barman.

„Ale proč?”

„Protože… tohle město je prokletý… Vezměte si mýho koně, moje zbraně i pušku a…” Wyatt zavrtěl hlavou. „Ne, pane Miretto.”

„Neberte to tak, vždyť mi můžete poslat peníze. Jednou týdně sem jezdí dostavník s poštou…” Wyatt se najednou zamračil: „Proč mám jet pryč?”

„Protože se sem nehodíte. Protože tady lidi prahnou po vaší smrti. A až se dozvědí vaše pravý jméno, nevsadím na váš život ani děravej cent. Tady se jen málokdy bojuje fér. Jsou zákeřný a křiví… Já to tu nenávidím… “

ale přesto mi neřeknete, co chci vědět,” přerušil ho marshal.

„Já nemůžu, marshale.” Wyatt se zvedl.

„Dobře, nebudu naléhat. Už jste mi pomohl víc než dost. Musím vám být vděčný.” Zraněný muž se napřímil.

„Ne, marshale, to nemusíte. Já je nenávidím, všechny je nenávidím, ty psy, ty…”

„Bandity, jen to klidně řekněte. Ale můžete být bez starostí: já najdu toho muže, co mě přepadl, a potrestám ho.”

„Ne, nenajdete ho. A i kdybyste ho našel, jste ztracen.”

„Možná,” odpověděl marshal stručně a s polohlasým pozdravem vyšel z pokoje.

Venku se uvelebil ve stínu a pozorně sledoval ulici. Především doktorův dům. Už pomalu vstával, když zaslechl dusot kopyt jednoho koně. Zůstal stát a napjatě naslouchal.

Tenhle dusot! Ten rytmus - to byla hudba pro jeho uši. Poznal by ho

mezi tisíci jinými! Takhle chodil jenom jeden kůň na světě - ten jeho.

Rychle se schoval zpátky do stínu.

Jezdec se blížil. Ano, byl to marshalův plavák, o tom nebylo žádných pochyb. Před obchodníkovým domem přešel z cvalu do chůze.

Wyatt svíral v levačce kolt, ale ještě vyčkával. Jezdec se rozhlédl na všechny strany, sklouzl ze sedla a táhl vzpouzejícího se koně za sebou do Hartleyovy stáje. Tiše otevřel vrata.

Wyatt ještě chvilku počkal, až nastane úplné ticho. Pak přeběhl přes ulici.

Plavák stál před vraty do stáje. Vztyčil uši a zafrkal. Wyatt se k němu opatrně blížil. Plavák ještě jednou zafrkal a pak dokonce zařehtal. V obytném domě se otevřely dveře do dvora.

Marshal ležel za napajedlem. Nahoře ve dveřích stál nějaký muž. Wyatt rozpoznával jenom jeho obrysy.

„Co jen ten zatracenej kůň má?!”

„Pojď dovnitř,” ozval se obchodníkův hlas. „Musí si na tebe nejdřív zvyknout.”

„Zvyknout! Už mě dvakrát nakopl do zadku a jednou do hlavy. Podej mi bič, Hartleyi!” „Později, teď musíme…”

„Nic takovýho!” křikl muž. „Já tu bestii naučím. Podej mi bič!” „Mildred!” zvolal obchodník. „Podej bič! Visí vedle truhly s ovsem!”

Dveře stáje se otevřely a v nich se objevila Mildred. Wyatt byl od ní pouhé tři kroky. „Ten bič tam není,” řekla. Muž zaklel. „A kde teda je, sakra?”

„Já nevím. Dobře že tu není. Nechci, abyste toho koně bil!”

Muž pustil cigaretu a došel až k dívce.

„Cos to řekla?” otázal se chraplavě.

„Abyste to zvíře nebil…”

„Fakt?”

„Jo!” opáčila trucovitě. Dostala políček, ale ani nepípla. „Co se děje?” volal Hartley.

„Zmiz!” zavrčel muž. „Popovídám si s tvojí dceruškou!”

Hartley pokrčil rameny, zachichotal se a řekl: „Aha, tak o to de…,” a zmizel v domě. Dívka stála před tím mužem s hrdě vztyčenou hlavou. „Pusťte mě!”

„Jo? To bys chtěla? Poslouchej, Mildred, ty se prostě staneš mojí ženou a basta!” Dívka se zasmála na celý dvůr.

„Vaší ženou? To by mi muselo nejdřív pořádně přeskočit!”

„Já už se postarám, abys se mnou mluvila jiným tónem!” odsekl muž, ale Mildred jen hrdě pohodila hlavou. A muž se znovu chystal ji udeřit.

To už Wyatt nevydržel. Tiše vstal a poklepal mu na rameno.

„Hej, pane!” pravil polohlasem.

Muž sebou trhl a pomaličku se obracel.

„Co - chcete?”

„Rád bych zpátky svýho koně.”

Muž uskočil do bezpečné vzdálenosti. Wyatt si hned všiml, že má co dělat s nebezpečným protivníkem - ten muž byl mimořádně hbitý, svalnatý a pravděpodobně neměl žádné extra zábrany… Ve chvíli, kdy muž brutálně vystrčil bradu, Wyatt pochopil, že musí zaútočit první: a dal mu ránu levým hákem, až muž klesl na kolena.

Dívka vyjekla.

„Promiňte, slečno Mildred,” omlouval se Wyatt, „promiňte, že jsem vás tak vyděsil. Ale jinak to nešlo.” „Je to skutečně váš kůň?”

„Jo. Jestli jste byla v Dodge, musela jste ho vidět.”

„Ve dne bych ho určitě poznala.”

Wyatt se podíval na omráčeného muže.

„Kdo je to?”

„Cole Higgins.”

„Přítel vašeho otce?”

Dívka pohrdavě pravila:

„Přítel? Řídí departement v Pecos.”

Departement v Pecos! Wyatt rázem pochopil souvislosti. Tenhle muž řídil sklad, do kterého vláda posílala takzvané indiánské příděly. Tam bral 0’Brian zboží, které měl odvážet do rezervace.

Co tu ten muž pohledával?

A ještě důležitější otázka: Jak se dostal k Wyattovu plavákovi?

Higgins se probíral z omráčení. Zatřepal hlavou jako mokrý pes, pak vstal a pohlédl na marshala. „Co - co chcete?”

„Už jsem vám to říkal - svého koné!”

„Nerozumím.”

Marshal ukázal na plaváka.

„Patří mně.”

Higgins se zachechtal.

„Tenhle hřebec? Vždyť jsem ho koupil!”

„Kdy?”

„Co je vám po tom?”

„Poslouchejte, Higginsi, nebudu vám stokrát vykládat, že je to můj kůň. Než tenhle dvůr opustím v jeho sedle, chci vědět, kdo vám ho prodal.”

„Do toho vám nic neni!” zvolal muž. „A neodvažujte se dotknout mýho koně!”

Wyatt tiše hvízdl, plavák se vytrhl od trámu a přišel k němu. Wyatt se vyhoupl do sedla. „Otevřete bránu, Higginsi!” Šéf skladu vyštěkl: „Dolů z mýho koně, nebo…” V marshalově levačce se zableskl kolt. „Říkal jsem, že máte otevřít bránu!”

Muž strnul. Ale Mildred poslechla. Rozběhla se k bráně a otevřela

ji.

Marshal natáhl kohoutek koltu. „Jděte napřed, Higginsi!”

Muž pomalu vykročil. Před šerifovým úřadem Wyatt seskočil ze sedla.

„Jdeme! Pěkně dovnitř!”

Higgins se po něm opět vrhl, ale Wyatt ho udeřil rukojetí koltu do prsou tak, že útočník vyjekl bolestí a pak už se nebránil a šel k šerifovi. Wyatt sebral ze stolu klíče a zavřel ho do cely. Zraněný kovboj mlčel. Zato Higgins začal řvát:

„Co si to ten chlap dovoluje! Kdo si myslí, že je!”

Wyatt zabouchl mřížové dveře.

„Odkud máte toho koně?”

Higgins mu místo odpovědi sprostě vynadal.

„Dobře,” pravil Wyatt. „Tak budete viset, protože jste zloděj koní.”

„Viset? Já? Zbláznil jste se, chlape? Víte, kdo já jsem?”

„Vím, kdo jste, Higginsi. Ale když mi nepovíte, kde jste sebral mýho plaváka, vaše pouť skončí v El Bravu. On se tady už někdo najde, kdo bude ochotnej řídit departement v Pecos. A povede si určitě líp než vy!”

A šel ven.

*

Když Wyatt vstoupil na poštovní stanici v El Bravu, u stolku s kerosi-novou lampičkou seděl malý, zatuchlý muž. Sotva spatřil Wyatta, vyděsil se.

„Co tu chcete?”

„Hledám jednoho muže…”

„Já ho neznám!”

„Ale znáte…”

„Neznám!”

„Jak to můžete tvrdit, když ani nevíte, koho hledám. Plukovník Ferguson bude mít radost z poštmistra, který sedí v hnízdě banditů a ještě je chrání…”

„Plukovník Ferguson…,” hlesl muž a padl zpět do křesla. „Pane, já žádný zločince nechráním! Neznám muže, kterýho hledáte! Přísahám!”

Marshal tedy znovu šel. Bylo to neuvěřitelné. Všichni měli strach. Strach z toho, aby neporušili nějaké zdejší tajemství… Co to jen mohlo být?

Nasedl na koně a rozjel se pryč z města. Namířil si to k jihovýchodu. Když se před ním vynořily budovy Webbova ranče, zastavil a posledních tři sta metrů vedl plaváka za uzdu. Bylo tam ticho. Ponuré ticho. Nikde se nesvítilo.

Marshal došel až k ubytovně… Za pět minut věděl, že je prázdná a za deset minut věděl, že ani v rančerově domě nikdo není. Na celém ranči nebylo ani živáčka a ani ve výbězích, ani ve stájích nenašel jediného koně.

Rozhodl se tedy, že se vrátí ke koni, ale vtom si všiml, že ve vratech stojí muž s puškou. „Stát!” řekl ten muž. „Kdo tě sem poslal?”

„Nikdo,” odvětil Wyatt. „Hledám muže, kterej mě přepad a okrad ve velkým písku.”

„Já vím,” zachechtal se muž. „Ale protože umřeš…, a sice kulkou z winchestrovky, moh bys mi říct, kdo tě poslal do El Brava…”

Wyatt si uvědomoval, že na ránu koltem stál ten muž příliš daleko…, ale dostal nápad: tiše hvízdl. Plavák trhl za trám, ke kterému byl přivázán, muž ve vratech se lekl, otočil se… a ve stejnou chvíli marshal rychle přeběhl k ubytovně. Už byl u dveří, když práskl první výstřel. Kulka se zaryla těsně vedle jeho hlavy do dřeva. Před druhou kulkou byl už v bezpečí uvnitř domu.

Dvěma skoky se octl u zadních oken, vyletěl ven, vyhoupl se na střechu a plížil se po ní ke dvoru. Když nahlédl dolu, zjistil, že je prázdný. Muž byl pryč. Wyatt tiše ležel a jen naslouchal.

Plynuly dlouhé minuty. Pak se z ubytovny ozval hluk převržených židlí a práskl další výstřel. Wyatt vstal a běžel po střeše k severu, aby se dostal co nejblíž ke svému koni.

Ten muž to však tušil. Nepozorovaně přeběhl přes dvůr a ukryl se ve stínu u vrat. Wyatt mezitím ležel na severní straně střechy ubytovny.

Uplynulo deset minut. Čtvrthodina. Bandita číhal jako lovec a ani se nehnul. Wyatt ho pozorně sledoval. Ne, ani odtud nebyl ještě na dostřel koltem. Ale ani nesměl skočit ze střechy, bylo to příliš nebezpečné. Musel tedy čekat.

Teprve po další půlhodině muž vstal a naslouchal do dvora. Opatrně, krůček za krůčkem se vracel k rančerovu domu.

Wyatt toho využil a seskočil ze střechy. Způsobil přitom jenom velmi tichý hluk, ale muži s puškou to stačilo, obrátil se a hned střílel. Ale vzdálenost a slabé měsíční světlo vykonaly své. Wyatt stačil doběhnout až k bráně, naskočit na koně a vyřítit se odtud. Nemínil však uprchnout…

Velkým obloukem se vrátil k ranči od jihozápadu. Zastavil se asi půl míle od ranče na pahorku. Plavák zůstal na odvrácené straně kopce a Wyatt ležel na břiše na vrcholku.

Zůstal tam dlouhé hodiny. Na východě už svítalo, když se od západu začala blížit skupina jezdců. Mířila si to přímo na ranč. Ingo Webb a jeho kovbojové. Wyatt vstal, nasedl na koně a taky se rozjel k ranči.

Velo Raak byl první, kdo ho spatřil. Byl tak překvapený, že mu z rukou vypadlo sedlo, které právě sundával ze hřbetu svého koně.

„Střelec!” hlesl jen.

I ostatní kovbojové se zarazili. Pistolník Hees už s nimi nebyl. Ingo Webb stál na verandě svého domu. „Co chcete?” „Mluvit s váma!” „Nevím o čem.”

„Třeba o tom, kdo byl ten muž, který mě tady v noci přivítal kulkou!”

„Ranč byl prázdnej! Byl jsem s chlapama na pastvinách!” vyjel rančer. „Nevykládejte hlouposti!” Wyatt se opřel o sedlovou hrušku. „Hledám jednoho banditu…”

„S tím my nemáme nic společnýho,” bránil se Webb. „Co tady teda chcete?”

„Hledal jsem ho ve městě. Tamější lidi ho znají. Znáte ho i vy.” „Co vás napadá?!”

„Pomalu, rančere,” zarazil ho marshal. „Možná na mě teď některý z vašich hochů míří zezadu… Ale to by bylo hloupý, ne? Bylo by jednodušší pověsit mě ve městě…, jenže kdybyste mě odpravili tady, bůhví, kdo by mě přišel pomstít… Poslouchejte, Webbe, nikdy bych vás s těma dvěma lumpy z velkýho písku nedával dohromady, kdybyste se nechovali tak divně!… Ten muž byl dneska v noci na vašem ranči. Vyznal se tu až moc dobře. A kromě toho to vypadalo, že vás hledá…”

„Přestaňte!” zařval rančer a sáhl si k srdci. Zapotácel se a padl na prkna verandy.

Kovbojové strnuli, ale Wyatt sklouzl ze sedla a kráčel k němu. „Stát!” křikl Raak. Marshal se obrátil.

„Schovej ten kolt, Raaku!” řekl Wyatt a s ledovým klidem kráčel k rančerovi. Sklonil se k němu, zahleděl se mu do tváře a uviděl - rančer Webb byl mrtvý. Bylo to neuvěřitelné. Ten velký, silný muž podlehl srdeční slabosti…

Wyatt vstal, podíval se do tázavých obličejů kovbojů a řekl:

„Je mrtvý! Infarkt!” Marshal došel ke koni a nasedl. „Váš šéf je po smrti! Možná nevíte, čeho se tak bál, že ho to zabilo. Ale stejně uděláte nejlíp, když se odtud ztratíte.”

Pomalu vyjížděl z brány. Vtom jeden podsaditý kovboj zvolal:

„Já nemám s Chettem nic společnýho!”

Chett! To jméno projelo Wyattovi hlavou jako blesk. Hrome, kde už ho slyšel? Ano! Bylo to u šerifa v Orlandu. Jubal Chett… Tak se jmenoval ten lump! Pomalu otočil koně.

„Jo. Jmenuje se Jubal Chett.”

Podsaditý kovboj přehodil přes záda svého koně sedlo a zopakoval: „Já s ním fakt nemám nic společnýho, pane. Jedu pryč!” Najednou sedlali i další kovbojové. Marshal se jich zeptal:

„To váš šéf vám nařídil rozbít Mirettovi bar?” Muži sklonili hlavy. „Nebo to byl předák?” Podsaditý zavrčel:

„Ne, Raak to nebyl. Je to sice paličák, ale není…” Pak zvolal: „Ale dyť mi do toho vlastně nic není! Nikomu jsem neublížil. Keen byl idiot, že zastřelil Mirettu. Bude za to viset. Já nikomu nic neproved. Jedu pryč!”

„Miretta není mrtvý,” pravil Wyatt opatrně. Věděl, že s těmi kovboji musí jednat jemně, pokud z nich chce ještě něco dostat. „Byl v noci tady, že jo?”

Kovbojové mlčeli. Raak se vzpamatoval a vyzval své muže, aby slezli z koní. Pak se otočil k Wyattovi: „A vy odtud vypadněte, vy zatracenej…”

Podsaditý kovboj sklouzl ze sedla, došel ke svému předákovi a udeřil ho držadlem koltu do hlavy. Raak se svezl v bezvědomí k zemi.

„Bude se nám líp mluvit, když zůstane potichu,” dodal kovboj. „Už toho řek až moc.”

Wyatt pohlédl na kovboje:

„Jak se jmenujete?”

Honák polkl.

„Jsem Joe Blessan a chci vám říct, že ani já ani ostatní s Chettem nemáme nic společnýho. Vůbec nic! Ten bandita věděl něco na rančera. Jenom tak si vysvětlujeme, že mu rančer šel pokaždý na ruku. I dneska v noci jsme na něj museli čekat na přepřahací stanici, protože chtěl se šéfem mluvit.”

„Proč s ním muselo jet celé mužstvo?”

„Jo - dneska to bylo poprvý, ani nevíme proč…”

Wyatt odhadoval, že bandita patrně vylákal rančera s kovboji z ranče, aby ho mohl vykrást… Marshal pokynul kovbojům na pozdrav a vyrazil z ranče.

Jubal Chett! Tak se tedy jmenoval muž, ze kterého tady všichni měli strach. Muž, který ho přepadl a oloupil…

Pozdě dopoledne byl zpátky v El Bravu. Zastavil před holičem, uvázal koně ve stínu a vyšel na verandu. Vešel k holiči, který jako obvykle seděl vzadu v oficíně a podřimoval.

„Oholit!” zvolal marshal a pak se posadil do křesla.

Holič k němu došel, přejel mu přes krk rukou a pravil:

„Je ještě brzy!”

Ale Wyatt ho za tu ruku chytil a přísně přikázal:

„Oholte mě! A sice hezky rychle a dobře. Mám dneska schůzku - s Jubalem Chettem!”

Vytáhlý holič se lekl a břitva mu vypadla z ruky…

Když po čtvrthodině vyšel oholený marshal na verandu, spatřil naproti ve dveřích baru Mirettu. Zamával mu na pozdrav a vykročil za ním. Když vystupoval po schůdcích na verandu, Miretta hlesl:

„Jmenuje se Chett!” a myslel si, že tím prozrazuje velké tajemství.

„Já vím. Jubal Chett,” nahlas dodal marshal.

Miretta se zděsil a položil ukazováček přes rty.

„Opatrně, marshale!” zašeptal. „Tady maj i stěny uši! Celý město se ho bojí!”

„Myslíte… jeho bandy?”

„Bandy? Žádnou nemá. Je sám… Jo, jistou dobu to s ním táhnul nějakej Ric Hunter…” „To je ten, co teď leží mrtvý v písku?” Miretta přikývl, ale ruce se mu třásly.

„Pojďme do saloonu, marshale. Tady by nás moh někdo slyšet… Zaplaťbůh, že jsem tenkrát zachránil starostovu ženu… jinak bych tady ve městě asi už dávno nemoh bejt…”

Vešli dovnitř a Pedro vyprávěl marshalovi, jak kdysi náhodou na dvoře starostova domu našel paní starostovou, jak strnule stojí před chřestýšem a je sinalá hrůzou. Miretta tehdy bleskurychle zareagoval a jedním výstřelem roztříštil jedovatému hadovi hlavu…

Marshal si tu hrdinskou epopej vyslechl jedním uchem, ale pak mu došla souvislost - starosta byl tím mužem, kterého se tu všichni báli! Ten svíral otěže ve svých rukou. A Chett je jeho příbuzný!

Wyatt si podrbal bradu.

„Pane Miretto, nemusíte mi nic říkat. Půjdu ke starostovi a zeptám se ho na švagra.”

V barmanových očích to zajiskřilo.

„Na 0’Briana?”

„Ne - na jeho bratra.”

Miretta polkl, sklonil hlavu a odcházel.

„Kampak?” otázal se Wyatt.

„Jen si přinesu pušku…”

Marshal ho chytil za paži.

„Díky, amigo. Běžte si radši lehnout a odpočiňte si.”

Ale Miretta zavrtěl hlavou a za okamžik byl zpátky s puškou v ruce.

„Tak jdeme na to, marshale?”

Wyatt se na něj podíval a přikývl. Nejdřív zamířil k šerifovi.

Ted Duncer spal za stolem a vzduchem probzučely dvě velké mouchy. Keen a Higgins zírali na cizince nenávistnýma očima. Wyatt zabouchl dveře a zařval:

„Duncere!”

Muž zákona se zapotácel, ale vstal.

„Jo…,” ospale pohlédl na příchozího. „Vy? Vy jste pořád eště tady? Už jsem myslel, že ty dva můžu propustit!” „Toho honáka pusťte. Potřebuju jeho celu. Ten druhý tady zůstane.” Duncer přikývl. „Oukej. Udělám to, pane!”

Wyatt si myslel, že šerif už ví, s kým má tu čest, ale mýlil se. Duncer měl zkrátka respekt z muže, který umí tak rychle střílet… Ale Higgins to už nevydržel, vrhl se proti mřížím a zaječel: „Kdo vlastně jste, co? He?” Wyatt se ohlédl.

„Moje jméno je Earp. Wyatt Earp!”

Šerif upustil klíče. Cole Higgins se odšoural zpátky na pryčnu. Gary Keen měl ústa dokořán. A všichni tři hlesli naráz: „Wyatt Earp!”

Šerif odemkl kovbojovi a ten se ještě zastavil před marshalem:

„Vy jste fakt Wyatt Earp?”

„Jo a už konečně vypadněte!”

„Ale já jsem přece zastřelil barmana…”

„Kdepak. Je v pořádku. Zmizte!”

Pak se Wyatt obrátil k šerifovi.

„Poslouchejte, Duncere, já teď jdu ke starostovi a požádám Jubala Chetta, aby šel se mnou sem k vám.”

Duncer o krok ustoupil. Higgins najednou zežloutl. Wyatt na něj pohlédl:

„To je přece ten muž, co vám prodal mýho koně, že?” Higgins klesl na pryčnu. „Nedokážete to, nikdo to nedokáže…” Wyatt šel ven.

Dole, na konci úplně prázdné ulice, cválal propuštěný kovboj směrem na jih. Chodníky byly jako vymetené. Jenom Mexičan se opíral o rám svých dveří. Nebylo vidět, že za ním stojí opřená puška.

Wyatt kráčel prostředkem ulice. Patnáct metrů před kovářovým domem se zastavil.

„Starosto!”

Chvíli bylo ticho, pak se nahoře otevřelo okno. „Co ještě pohledáváte u nás ve městě?”

„Dneska už odjedu, starosto. Jenom ještě zatknu jednoho muže!” „Jednoho muže?” „Jubala Chetta!”

Ta dvě slova zazněla jako dělové rány. Několik desítek lidí je za svými okny zaslechlo a zachvělo se. Ale přitom to byla jen hra na náhodu. Wyatt samozřejmě nevěděl, jestli je Chett ve starostově domě. Pouze se to domníval. V okamžení měl dostat odpověď. Vrata kovářova dvora se otevřela a ven vyklopýtal indiánský agent. Byl opilý. Někdo ho vystrčil ven.

„Máš zmizet!” oznamoval marshalovi.

„Zůstaň stát, Tede!” ozvalo se ze dvora a marshal poznal hlas Jubala Chetta.

„Můj bratr je tam, pane.” Indiánský agent ukázal dovnitř. „Zastřelí mě, jestli - jestli hned nezmizíte!” „Pojďte sem, 0’Briane!” vyzval ho marshal. Opilý agent se k němu dopotácel.

„Nic nezměním, pane. On - mě vždycky do všeho navrtal… Od tý chvíle, co se tady ukázal, tu mají všichni strach… Všichni…”

Ze dvora práskl výstřel. Agent vykřikl, ještě udělal pár nejistých kroků a zřítil se k zemi. Na verandu vyšel pobledlý starosta.

„Kdo jste?”

„Moje jméno je Earp.”

Vtom se rozletěla vrata dvora a na ulici přicházel muž. Nebyl to nikdo jiný než ten bandita z velkého písku. Pomalu, pružnými kroky

kráčel doprostřed ulice. Od marshala ho nakonec dělilo sedm metrů.

„Vy jste Wyatt Earp?” zavrčel.

„Jo. Dejte ruce nad hlavu, Chette!”

Bandita však nadále držel dlaně nad rukojetěmi koltů.

„Wyatt Earp,” pravil tiše a pak se rozchechtal smíchem, při kterém tuhla krev v žilách. „Takže Wyatt Earp! To jsme píchli do vosího hnízda!”

„Dejte ruce nad hlavu, Chette!”

Bandita sklonil hlavu k rameni.

„Já to tušil, když jsem vás už nenašel v písku…, že nebudete jen tak někdo… Ale…” „Dejte ruce nad hlavu!”

Zločincova pravačka sjela ke koltu, ale s polovytaženou zbraní strnula jako ochromená. Jubal Chett zíral rozšířenýma očima na kolt, kterým na něj mířil Wyatt Earp.

Vtom zazněl výstřel. To vystřelil indiánský agent. Krví podlitýma očima hleděl na svého bratra. Jubal Chett nechápavě zíral na střelce a pak pomalu padal na záda. Tvrdě dopadl do prachu ulice.

Wyatt k němu okamžitě přiskočil. Kulka zasáhla banditu přímo do srdce. Byl mrtvý a nikdo už se nedozvěděl, jaké tajemství rančera Webba v sobě nosil.

O’Brian měl kulku v plicích. Po dvou měsících ve špitále se zase postavil na nohy. Své místo indiánského agenta pustil. Cole Higgins byl zbaven úřadu v Pecos. Starosta zemřel pár měsíců nato na bodnutí nožem při rvačce v saloonu trpasličího barmana.

Ve městě zůstal vlastně jenom jeden muž, který měl právo být hrdý na to, co se stalo - Pedro Miretta. Když se jeho tchán uzdravil, Pedro se postaral, aby se z něj stal starosta. Měl tu moc, protože se díky událostem, na kterých se spolu s Wyattem Earpem podílel, stal široko daleko váženým mužem.

Jubal Chett skončil na hřbitově. Na dřevěném kříži nad jeho hrobem stálo jeho pravé jméno - Jubal O’Brien. Jméno Chett začal používat po útěku z vězení ve Fort Worthu.

Wyatt Earp našel ve starostově domě, přesněji v Jubalově pokoji, všechny své věci.

Když se rozloučil s Mirettou, rozjel se na jihovýchod. O tři dny později se dostal na velkou cestu do Midlandu.

Žhavému peklu El Brava unikl.