William Mark

Ve žhavém písku Texasu

Třicet mil jižně od Canadianu, tam co začíná obávaná žlutá nížina, leželo malé texaské město Panhandle. Na počátku sedmdesátých let bylo jeho jméno stejně známé jako Santa Fé, Dodge City a Wichita. V pánvi kolem města byste našli největší ranče ve Státech. Tato země nosila tvrdé, velké a houževnaté muže, muže, o jejichž kvalitách se vyprávělo až nahoře v Montaně stejně jako o místních rančích a zdejším výtečném dobytku.

Z Panhandlu ale pocházeli bohužel i obávám pistolníci. O pošramocenou pověst města se v tomto ohledu postaral například Ed Fer-guson. Pět let po něm ji nahoře v Arkansasu oživili Lane Carringer a Cass Brisbane.

Všechny tyhle smutné postavy Západu, pocházející z Panhandlu, však daleko zastínil Hal Flanagan. To byla nejděsivější postava, jakou tato prašná krajina vyplivla.

V Panhandlu tento muž požíval cosi jako tichou úctu ze strachu. On byl tím nejslavnějším synem města.

A když vjel na svém uprášeném černém hřebci na Mainstreet, lidé se zastavovali a dívali se na něj.

Jistě, nikdo z nich hned nevolal: „Hééj, támhle přijíždí Hal Flanagan! Velký Hal Flanagan! Héj, jak se daří? Konečnější zase tady?…“ Ne. Na ulici nastalo ticho.

Večerní slunce vyslalo na ulici své načervenalé paprsky a předměty vrhaly dlouhé stíny.

Před Farewellovým hotelem se Flanagan zastavil, nevyslovitelně zvolna sklouzl ze sedla a přehodil otěže přes příčný trám. Ještě než vykročil k verandě, uvolnil v pouzdrech oba velké revolvery, otočil se a podíval se přes ulici.

Gap Lonegan, který měl na protější straně krámek s nářadím, sebou trhl, když se na něj pistolník podíval. Rychle zvedl ruku a „Navrátilci“ zamával s mučednickým úsměvem na rtech.

Flanagan na jeho pozdrav neodpověděl.

Ani Joe Carpentier, jenž měl vedle sedlářství, nebyl z pistolníkových očí nijak nadšen.

Za záclonami své malé banky stál Tub Harringay, ruce měl sepnuté za zády a rty pevně stisknuté. Jeho masivní hlava byla předkloněna k oknu. Vtom sebou také trhl. Měl pocit, že ho muž u hotelu musel vidět i přes záclonu.

Harringay se otočil, strhl klobouk z věšáku, zavolal k přepážce cosi na účetního a vyšel na ulici.

Střelec se na něj díval bezvýraznýma očima.

Bankéř rozpřáhl ruce, jakoby chtěl příchozího obejmout. Flanagan si toho gesta nevšímal.

„Héj! Náhodou jsem tě uviděl voknem a říkal jsem si, že snad s ním! To přece nemůže bejt von! Ale je to von! Starej brach Hal! Vítám tě doma…“

„Co chceš?“

„Můžu tě pozvat na drink, Hale? Máš za sebou určitě dlouhou cestu…“

Pistolník mu ukázal záda. Beze slova kráčel k hotelu. Na verandě sedělo několik starých mužů s kostnatými, ošlehanými tvářemi. Vstali, když kolem nich prošel muž v bílém klobouku. „Hale?“

„Ahoj, Hale!“

„Jak se máš?“

„Už zas doma?“

Střelec si rozpačitých poznámek nevšímal. Špičkou levé boty rozkopl dveře hotelu a pohlédl do pološera haly.

Vpravo u recepčního stolku seděl starý ohnutý muž s holou hlavou a vysušeným obličejem. Nejisté pohlédl na příchozího.

Flanagan si to k němu namířil. „Pokoj!“ Zabručel.

Jeffries Abeathy zavrtěl hlavou.

„Je mi líto, pane, máme všecko plný. Pozejtří je koňskej trh…“ Flanagan přistoupil ke stolku. „Pokoj!“ Zopakoval s tichou, varovnou naléhavostí. „Je mi moc líto, pane…“ Neznal Flanagana. Byl v Panhandlu teprve půl roku.

Pistolníkova levačka přelétla stolek, chytila sako starého muže a pravačka pak několikrát za sebou narazila na Abeathyho bledou tvář a zanechávala na ní rudé skvrny.

Z levého koutka úst recepčního vytékal tenký pramínek krve.

„Pokoj!“ Zasyčel Flanagan.

Vtom vešel vysoký štíhlý muž s hnědýma očima a hrubou tváří.

„Ale, pane Abeathy, to je přece pan Flanagan! Pro něj máme u nás vždycky volný pokoj!“

Majitel hotelu se rozhlížel po černém poslíčkovi.

„Honem, vyhoď z vosmičky tlustýho Morrise! Ten pokoj dostane pan Flanagan!“

Chlapec přikývl a pospíchal po schodech nahoru.

***

Flanagan mlaskaje dojedl své jídlo, otřel si ruce o ubrus a pak si poživačně zapálil dlouhé ebenově černé viržínko.

Najednou se otevřely dveře a vešel těžký muž se zarudlou tváří a žabíma očima. Měl elegantní šedý šátek dle poslední módy ze Sant Louis, nový, široký klobouk a šněrovací holínky. Pod černou vyšívanou vestou měl bělostnou košili s černou sametkou pod krkem.

Muž sundal klobouk a přejel si přes řídké černé vlasy. Pak pohle—i-dem přeletěl stoly a zastavil se u muže v bílém klobouku.

Když přistoupil k jeho stolu, Flanagan k němu krátce vzhlédl.

„Večír, pane Flanagane. Já jsem Ed Holyoke a chtěl bych s várna mluvit.“

Pistolník zvedl hlavu a vysunul bradu. „Co chcete?“

„Můžu si k vám na chvíli přisednout?“ Zeptal se Holyoke a už si přisouval židli. Flanagan neodpovídal.

Holyoke se posadil. Svýma pěstěnýma rukama držel klobouk. „Pane Flanagane, měl bych pro vás práci.“

Pistolník nasál dým doutníku a vyfoukl ho svému protějšku do tváře.

Holyoke se nenechal splést. Byl to muž, kterému bylo už téměř padesát. Znal život ze všech stran. Jeho bdělé vodnaté oči visely na sádrově zbarvené pistolníkově tváři.

„Je to dobrej džob, pane Flanagane!“

Znalec lidí Holyoke neudělal chybu. Neřekl: Hej, Flanagane! Nebyl to hlupák. Oslovil ho: pane. A pistolník to měl zřejmě rád. Flanagan přivřel levé oko a položil hlavu ke straně. „Kolik?“

„Sedm set dolarů.“

„A na druhý straně?“ Vyzvídal střelec číhavě. „Všecko.“

Flanagan přikyvoval a nepříjemně se přitom šklebil. Šklebil se tak, že zamrazilo i otrlého obchodníka se dřevem Holyokeho. Pak se zeptal: „Kde?“

„V Joplinu.“

„Kdo?“

„To se dozvíte při uzavření obchodu.“ Flanaganovy ruce sjely ze stolu.

„Už jste někdy viděl muže, kterej by koupil zajíce v pytli?“ Holyoke ihned kontroval: „Už jste někdy viděl muže, kterej by si sám zkazil dobrej kšeft?“ Flanagan pozvedl hlavu. Od koutků úst mu dolů k bradě sbíhaly hluboké vrásky. Vypadalo to jakoby měl bradu dřevěné loutky.

Holyoke vytáhl z kapsy doutník a zapálil si. Pak řekl:

„Mohl byste jet za ním a říct mu, co jsem vám nabíd. Von by vám pak moh nabídnout dvojnásobek, abyste zabil mě. Každopádně byste pak měl na vybranou.“

Flanagan si prstem v černé kůži posunul klobouk z čela. Tvář zůstala bezvýrazná.

Holyoke se zašklebil. „AH right?“

„Pak to dělá tisícovku,“ dodal Flanagan klidně.

Holyoke vstal. „Jistě, s tím jsem počítal.“ Sáhl do kapsy a hodil na stůl svazek bankovek. „Tady je pět set. Zejtra ráno v šest pojedete“.

„V sedm,“ pravil Flanagan.

„V šest!“

Střelec odstrčil hranou ruky balíček peněz.

„Proč v sedm?“ Ptal se obchodník, aniž by si peníze vzal zpět.

„Protože do půl sedmý spím.“

„All right. Takže v sedm. Budu přesně dvaadvacátýho září v Lámaní.“

„Vy tam bydlíte?“

„Jo, mám tam obchod. Ten den dostanete zbývajících pět set dolarů.“

„Čtyřiadvacátýho,“ odvětil střelec. Holyoke se zamračil.

„Co to má znamenat? Proč jste tak tvrdohlavej?“ Flanagan se ušklíbl. Jeho tvář připomínala ďábla. „Dvaadvacátýho mám narozeniny. Přece nechcete, abych ten den makal nebo seděl v sedle.“ Holyoke vyfoukl dým nosem.

„Dobrá,“ zabručel, „tak vás budu čekat čtyřiadvacátýho září v mým domě v Lamaru. To neni moc daleko vod Joplinu.“

Holyoke neměl v žaludku nijak příjemný pocit, když procházel halou.

Do dveří vešel malý šedivý muž. Na levé straně vesty měl šerifskou hvězdu.

Majitel hotelu se na něj podíval s nevolí, protože šerif kráčel rovnou ke Flanaganově stolu. „Zdravím vás, Flanagane!“ Flanagan vstal a zůstal tváří těsně před šerifem. „Co chcete?“

„Starám’se tu vo pořádek. Chci vědět, vodkuď jste přijel.“

„To neni vaše věc, Dubline!“

„V Santa Fé jste zastřelil jednoho muže!“

„Když už to teda víte, dobrá. Byl to falešnej hráč a sáhl po zbrani první.“

„Jistě,“ poznamenal šerif. „Vorů vždycky tasej jako první – a vy je zastřelíte!“

„Jo!“

„Tady vládne klid a pořádek!“

„Jo. A bylo to tak, eště než jste sem přišel vy, Dubline.“

„Chtěl bych vás jen upozornit, že pocházím z Kansasu a že se vo grázly jako vy…“ Držadlo Flanaganova koltu tvrdě dopadlo proti šerifově spánku. Jeff Dublin se složil. Flanagan se rozhlédl. U recepce stáli dva černoši. „Vodneste ho!“ Přikázal jim střelec. Černoši se váhavě blížili.

„Pryč s ním!“ Zasyčel Flanagan a točil koltem na prostředníčku. Pak ho teprve zastrčil do pouzdra. Černoši zděšeně hleděli na zbraň a pak do tváře bílého muže. Bezvládného šerifa vynesli ven.

Flanagan se znovu posadil, okusoval doutník a zíral před sebe. O čtvrt hodiny později vešli do haly dva mladí muži. Ihned si to namířili k Flanaganovi. „Hej, Hale, jak se máš?“

Flanagan se na ně podíval. Dělal, jakoby to byli cizinci. Přitom to byli jeho bývalí kamarádi, spolužáci ze školy. To spolu s nimi ukradl první telata a podpálil dům v Hillerově uličce.

Wynn Hotter a Silk Vaugham mezitím vyrostli a stali se z nich muži, rozumní muži. Jeden měl holičský krámek, druhý pracoval na velkém Looneyově ranči. Na své mladické hříchy už dávno zapomněli. Ale nikoliv na Hala Flanagana.

„Tak ty ses vrátil?“ Ptal se Hotter a drbal si bradu. „To je fajn, Hale. Už jsme se neviděli přes půl roku. Mezitím jsme vo tobě vobčas něco zaslechli. Stal se z tebe slavnej muž.“

„Jo,“ dodal Vaugham. „Myslim, že by na tebe město mělo bejt pyšný.“

Flanagan k nim vzhlédl. „Co chcete?“

Ti dva se na sebe nechápavě podívali. „My jsme mysleli…“

„Vypadněte!“ Zabručel pistolník. Hotter vyděšeně ustoupil.

„No, když myslíš, Hale. To víš, že tě nechceme vobtěžovat. Takže deme…“ Flanagan zůstal opět sám.

Pak se k němu posunul křivonohý Butch Heather, co už patnáct let na rohu Clover Street tiskl místní noviny.

„Aha,“ dělal překvapeného, „kohopak to nevidím? To je radost! Flanagan! Jak se ti daří, brachu?“

Chtěl pistolníkovi kamarádsky poklepat na rameno.

Ten ale uhnul. „Co chcete?“ Zabručel na novináře.

Heather měl najednou v očích strach.

„Já jen myslel… vydal jsem velkej článek, když jste v Santa Fé vyřídil Capa Ronneye. Muž z Panhandlu vyřídil falešnýho hráče v Santa Fé. Syn našeho města.“

„Drž hubu,“ přerušil ho střelec hrubě.

Od té chvíle měl kolem sebe klid.

Až do devíti hodin.

Právě chtěl vstát a jít na svůj pokoj, když se otevřely dveře a vstoupil starý, šedovlasý muž. Pohlédl do rozlehlé místnosti a pak vykročil k Flanaganově stolu. Střelec se na něj ani nepodíval. A dostal pořádnou facku.

Vyletěl jako píchnutý sršněm, tasil kolt – a zděšeně se zarazil. Starý muž na něj přísně hleděl.

„To bylo za to, cos proved šerifovi! Tak tady teda trčíš! Proč nepřijdeš domu? To mi musej přijít říct cizí lidi, že seš ve městě?“ Flanagan zasunul kolt do pouzdra a znova se posadil. „Tak honem, pojď!“ Pravil stařec hrubě. Flanagan se nepohnul. Pravá tvář mu hořela. Starý muž do něj strčil.

„Poslouchej, Hale – třista yardů odtud je tvůj rodnej dům. Nemáš zapotřebí tady trčet jako nějakej cizinec…“

„Nech mě!“ Odstrčil Flanagan otce. Starcovy oči se blýskaly.

„Tvoje matka na tebe čeká! Je už tři měsíce nemocná, chce tě ještě vidět. A já bych s tebou chtěl taky mluvit. Ale doma!“

„Dej mi pokoj!“

Jack Flanagan položil roztřesenou ruku na synovo předpaží. „Hale,“ pravil zlomeným hlasem, „je jedno, cos proved: pojď hlavně domů.“ Flanagan otce brutálně odstrčil a zaprskal: „Dejte mi pokoj!“

Skloněn a šouravými kroky starý muž opustil Farewellův hotel.

Holyokův lehký cestovní kočár zastavil před městem.

Obchodník se dřevem sledoval zvolna přijíždějícího jezdce.

Flanagan zastavil vedle vozu a zcela bez zájmu pohlédl do obchodníkovy tváře, jež nedokázala skrýt vzrušení.

Holyoke si přejel přes čelo.

„Jmenuje se Chesterton. Jim Chesterton.“

Flanagan zběžně přikývl.

„Až to budete mít za sebou, můžete si u mně v Lamaru vyzvednout zbývajících pět set.“

„To už jste říkal,“ odvětil střelec. Holyoke vytáhl z pouzdra světlý doutník.

„Nemáte důvod, abyste na mě mluvil zhurta, pane Flanagane. Mně neimponuje, že jste zmlátil starýho šerifa, že s nikým nemluvíte, že šikanujete lidi a vrážíte do vlastního otce a že děláte, jakoby vás na světě nic nezajímalo.“

Přes bezvýraznou Texasanovu tvář přelétl stín překvapení.

„Já jsem od vás nepožadoval, že vám musím imponovat, Holyoke. Ještě jedna otázka: proč má ten muž zemřít?“

„Moje věc!“

Flanagan bleskově vytáhl z kapsy svazek bankovek a hodil je Holyokemu do tváře. „Tak si to taky sám vyřiďte.“ A otočil svého koně. „Flanagane! Pane Flanagane!“

Holyoke seskočil z koně a dýchavičně volal za jezdcem. „Flanagane! Pane Flanagane! Poslouchejte, já…já vám to povím!“ Střelec přibrzdil koně. Pohledem chladně spočinul na Holyokeho tváři.

„To je tak,“ vyhrkl obchodník. „Jim Chesterton je majitel pily, největší v okolí. Dlouhý roky jsme spolupracovali. A teď mě chce zničit, protože…protože…jde vo prachy –“

„Který má vod vás dostat!“ Přerušil ho Flanagan ostře. Holyoke málem ztratil veškerý svůj nadhled. Polkl a tiše pravil, dívaje se přitom na špičky svých bot: „Jo, tak je to.“

„Hodně peněz?“

„Moc.“

„Nedáte je do kupy?“

„Leda bych se zruinoval.“

„Třeba by to bylo lepší,“ zasyčel pistolník.

Holyoke zvedl hlavu.

„Ne, ale to já neudělám, pane Flanagane. To docela určitě neudělám. To se spíš zastřelím. Vzal jsem si ženu, která je o třicet let mladší než já. Chce ze života něco mít…“

Flanagan přikývl a posměšně se ušklíbl.

„All right. Dejte sem ty prachy.“

Holyoke mu třesoucíma se rukama podal balíček bankovek.

Až bude Chesterton po smrti, oddechne si. Všechno bude vypadat jinak. Protože nic nepodepsal, nikdo nevěděl o dluhu, který u Chestertona měl. Byly to peníze, které si vypůjčil na čestné slovo. Dvanáct tisíc dolarů. Před pěti lety. A prvního října uplyne lhůta splátky.

Pak Chesterton přijde a bude ty peníze chtít zpátky.

Holyoke je měl. V bance v Lamaru.

Měl dokonce patnáct tisíc – ale nemínil se jich ani dotknout. Za ta léta se na ně nadřel jako pes, jako galejník, nic si nedopřál, kvůli ní a ona ho vyslyšela: krásná Jenny Walkerová. Už téměř rok byla jeho ženou, zářila nad jeho tvrdou prací jako jasná hvězda na temném nebi…

Hal Flanagan překonal značnou vzdálenost přes Canadian naproti do Missouri za poměrně krátkou dobu. Jako Texasan byl zvyklý na dlouhý pobyt v sedle, to mu nevadilo. Jeho denní trasy byly tak dlouhé, že když vjel do Joplinu, byl jeho vraník na zhroucení.

Ale Flanagana to nezajímalo.

Před jednou nájemnou stájí sklouzl ze sedla.

Její majitel, Pat Owens, si otřel ruce do zelené zástěry, odložil kostěný nůž a odstrčil nohu hnědáka, jehož kopyta měl právě v práci.

Flanagan otevřel ústa: „Co za toho koně dostanu?“

Majitel stáje viděl, že i přes zbídačelý stav jde o velmi dobré zvíře, ale zároveň také věděl, že z něj ty přestálé útrapy možná ani nedostane.

„Dvacet,“ řekl. Byla to slušná cena. Flanagan pravil tvrdě: „Třicet!“

Owens netušil, proč na to kývl. Otočil se a šel do domu.

„Počkejte, potřebuju novýho koně!“ Volal za nímtexasan.

Owens zůstal na chvíli nerozhodně stát a pak vykročil ke stáji.

Flanagan šel za ním. Zastavil se u šedého šimla.

Owens v tu chvíli pochopil, že ten muž koním rozumí: tenhle šedý kůň byl tím nejlepším, co ve stáji měl. A přesto to na něm nebylo vidět. Přesněji řečeno, i dobrý znalec kom by potřeboval pár minut, než by to rozpoznal.

Muž v bílém klobouku ukázal rukou na koně.

„Kolik?“

„Stopadesát.“

Flanagan sebou škubl.

„Zbláznil jste se?“

Owens si odkašlal.

„Přicházíte z Texasu, pane. Tam jsou koně levnější. Ale takové zvíře vám nikde nikdo nedá za hubičku.“

Flanagan zakrákoral: „Kdo ho chce za hubičku? Devadesát, i s těma třiceti!“

Owens zavrtěl hlavou.

„Můžete si svýho koně zase vzít, pane. Nevím, proč bych měl svý koně dávat darem. Třicet za tu vaši mátohu – to už jeden dárek byl. A teď se mám lehkomyslně zbavit svýho nejlepšího koně?“

Flanaganova tvář ztuhla v masku. Když promluvil, pohybovala se mu jenom spodní čelist:

„Dobře. Pošlete mi těch třicet dolarů na hotel. Koupím si koně někde jinde.“

Nato se otočil a kráčel k vratům.

Pat Owens za ním volal: „Vaše jméno, pane…?“

„Flanagan. Hal Flanagan z Panhandlu!“

Patrick Owens zůstal stát jako přimražený a zíral na cizincův bílý klobouk. Pak chraptivě řekl:

„V pořádku, pane Flanagane: devadesát dolarů.“

Pila Jima Chestertona ležela na okraji města. Skládala se z pěti velkých budov, ve kterých bylo zaměstnáno mnoho lidí.

Flanagan zkoumavě pohlédl na domy. Trvalo to jen krátce.

Pak se otočil a najal si pokoj v boardinghousu Lewta Brightona.

Blonďatý chlapec na recepci málem upustil pero zděšením, když si přečetl jméno, které cizinec zapsal do knihy hostí. Velkými, zřetelnými, trochu křečovitými písmeny tam jasně stálo: Hal Flanagan z Panhandlu, Texas.

„Postarejte se mi vo koně!“ Křikl střelec na chlapce.

„Jo – pane Flanagane. Samozřejmě.“

Zatímco si pistolník nahoře na pokoji dělal na židli pohodlí a stahoval z nohou uprášené holínky, po městě běžela od domu k domu zpráva: Je tady Hal Flanagan! Big Hal Flanagan z Texasu! Bydlí v Brigh-tonově boardinghousu!

Vše běželo podle plánu.

Zatímco Flanagan v klidu spal na svém pokoji, strach se prodíral lidem ve městě pod kůži, pronikal škvírami dveří, roznášel děs a neklid.

Kdo si ho objednal? Na koho? Na mně?

Tři nepříjemné otázky, z nichž ta poslední byla osudová. A neudělal každý, kdo se na Západě usídlil, někdy něco, kvůli čemu by bylo možné si na něj najmout střelce? Většina určitě.

Byly to drsné časy a země byla divoká. Nebylo možné si tu v klidu a míru budovat zázemi.

Každý muž ve městě si snadno vzpomenul na něco, co by ze své minulosti nejraději vymazal.

Především v tuto chvíli!

Tuto noc!

Najednou se z hloubky zapomnění vynořovaly vzpomínky, kdysi zahnané do nenávratna. Kdo ho na mě poslal?

A tak si každý našel někoho, o němž věděl, že by na něj mohl pistolníka poslat.

Jenom jeden muž šel toho večera klidně spát ve městě, které nenacházelo klid. Byl to bělovlasý majitel pily Jim Chesterton.

Byl jediný, kdo neměl starosti – protože nikdy nikomu neublížil. A protože to přesně věděl.

Chesterton si lehl, unaven z celodenní práce a ráno příštího dne dobře odpočat vstal.

Když v sedm hodin vyšel na dvůr, kde jeho dělníci byli už v plné práci, uviděl, jak do dvora vjíždí muž v bílém klobouku.

Dělníci na pile se zděšeně napřimovali.

Jim Chesterton se zamračil. Náhle si vzpomněl, co včera říkal Greg Fuller: do města přijel známý pistolník. V bílém klobouku…

Cizinec sklouzl ze sedla, ustoupil o dva kroky stranou a zastavil se. Vypadal chladně a klidně, jakoby to dělal každý den. Ruce v rukavicích měl těsně nad kolty.

„Chestertone!“ Zaduněl jeho hlas dvorem.

Bělovlasý muž se zastavil.

A střelec sklonil hlavu.

„Jime Chestertone. Já jsem Hal Flanagan z Texasu!“

„Ano, pane Flanagane, co vás ke mně přivádí?“

Dvorem se rozlechl chraptivý smích. Pistolník vytrčil hlavu.

„Přišel jsem kvůli tobě, Chestertone!“

Dělníci stáli bez hnutí. Jako přikováni.

Chesterton se mu pomalu o pár kroků přiblížil.

„Zůstaň stát!“ Okřikl ho střelec.

Muž mimoděk zpomalil.

„Nechápu, co ode mne chcete…“

Pistolníka mátla naprostá bezelstnost starého muže. Přesto zavrčel: „Tas svůj kolt, Chestertone!“

Majitel pily si otřel čelo. Skutečně to nedokázal pochopit. Co po něm ten muž mohl chtít, když neměl žádného nepřítele?

Hruď starého muže se dmula a klesala.

„Já…já u sebe nemám revolver,“ pravil zastřeným hlasem.

Flanagan vytáhl svůj levý kolt, zvedl ho, ukázal na malé okénko nahoře v domě. „Dávej pozor, Chestertone!“

Zazněl výstřel.

Okénko se cinkavě rozsypalo. Chesterton nechápal. Texasan mu ten kolt hodil.

„Jsou tam ještě čtyři patrony! A že ten kolt střílí, tos právě viděl. Zvedni ho!“

Chesterton se bez ducha podíval na cizince. Pak na kolt.

„Zvedni ho!“ Zopakoval Chesterton.

Chesterton bez hnutí zíral na kolt.

„Řek sem, že ho máš zvednout!“ Řval střelec.

Starý muž cítil, jak mu po zátylku stéká na záda pot. Nohy se mu třásly, měl pocit, že se podlomí. Jako v tranzu se předklonil a zvedl těžký revolver. „Podívej se, jestli je nabitej!“

Chesterton zvedl kolt a mechanicky otočil bubínkem. Bylo vidět, že to snad ještě nikdy pořádně nedělal. „Spusť ruku s koltem, aby mířil hlavní k zemi!“ Přikázal Texasan. Stařec jej automaticky poslechl.

Zkušený pozorovatel by poznal, že to Flanagan nedělá poprvé, že se už víckrát musel setkat s muži jako byl Chesterton, s muži, kteří nebyli ozbrojeni a se zbraněmi to neuměli.

Nyní byl na řadě devětašedesátiletý Jim Chesterton.

Pořád ještě nechápal. Oči mu vystupovaly z důlků, ústa měl dokořán. Byl skrz naskrz propocen. Podíval se na střelce.

„Seš ve výhodě!“ Volal Texasan. „Stačí, když zvedneš kolt. Já ho nejdřív musím tasit!“

Mary! projelo starci hlavou. Mary! – sedí vzadu za dílnou a nit netuší. Netuší, co se tu děje. Možná připravuje k obědu salát a on tu za chvíli možná padne k zemi s kusem olova v těle.

„Pane…!“

„Flanagane!“ Odvětil střelec hrubě. „Co ještě?“

„Pane Flanagane!“ Koktal Chesterton. „Já tomu všemu nerozumím! Co to má znamenat? To přece nemůžete myslet vážně…!“

„Smrtelně vážně, Chestertone!“

„Jak to se mnou mluvíte. Nikdy jsem vám neudělal nic takového, abyste se mnou mohl mluvit tak opovržlivě. Vy jste tedy muž, kterého někdo poslal. Ale já netuším, kdo…“

Chesterton lapal po dechu. Cítil, jak mu v hrudi divoce buší srdce, jak hlava bolí k prasknutí.

A před sebou ty chladné střelcovy oči!

Zachovat klid! Jen to jej mohlo před profesionálním vrahem zachránit. Tady nebyl nikdo, kdo by se ho zastal.

Jack, ano – vzpomněl si na okamžik na syna, který před léty padl v boji proti Texasanům. Ve velké válce. Ach, Jack byl velký a silný muž, ten by určitě nezaváhal a ubránil by svého otce.

„Já řeknu: tas! A ty zvedneš kolt a vystřelíš, Chestertone!“ Přikazoval Texasan.

Majitel pily učinil bezradný krok vpřed. Začínala jeho poslední minutka. Cítil to. Najednou přesně věděl, že jeho život končí. Měl to přesně vepsáno v podvědomí.

Hlavou se mu honily tisíce bláznivých myšlenek. Musí udeřit blesk a zahnat tuhle noční můru! Musí přijít šerif a … Šerif!

Poslední myšlenka na záchranu, zplozená zmučeným mozkem! Chesterton se otočil k dělníkům. „Přiveďte šerifa! Rychle, přiveďte šerifa!“

Muži se nehnuli z místa. Nebyli to ani hrdinové, ani sebevrazi. A všichni měli doma děti.

Dívali se mimo něj, na zem, na zdupanou hnědou hlínu dvora.

Vposlední minutě života byl Jim Chesterton neopuštěnějším člověkem na světě.

S otevřenými ústy, skleněnýma očima zíral na své zaměstnance. Už ze staženého hrdla nevydal ani hlásku. Opustili ho.

Z omámení do tvrdé skutečnosti jej probral Flanaganův hrubý hlas. „Chestertone, sem se dívej! Tady stojím!“ Nešťastný muž udělal krok do strany. „Já…nemůžu…já…ne…“

Nikdo jeho slovům nerozuměl. Vydával nezrozumitelné kloktavé, chrčivé zvuky.

„Řek sem, že máš zůstat stát, Chestertone! Tady jsem. Žádný nefér pohyby nebo finty. Tohle je souboj!“ Chestertonova hlava klesla. V uších mu hučelo. Srdce přestalo divoce bušit. „Tas!“ Zařval Texasan v tuto hrůznou vteřinu. Chesterton se nepohnul. „Tas konečně, ty zbabělce!“ Řval střelec.

Muži v koutě dvora zírali na muže, který byl ještě před chvílí uctívaným šéfem, znamenajícím pro ně totéž co život, štěstí a bezpečí. Někteří z nich, hlavně ti mladší, si nyní uvědomovali, že se skutečně zachovali jako zbabělci.

Netušili, co se v nešťastném muži odehrává.

Nikdo to netušil.

Pak se ode zdi odlepil mohutný dělník. Udělal jen jeden krok. Zvedl hlavu. Měl popelavou tvář. „Flanagane!“ Řekl dutě a chraplavě. „Nechte ho, prosím…“

Pak se to stalo.

Jim Chesterton přepadl na kolena a pak se zřítil hlavou k zemi. V ruce stále ještě křečovitě svíral Flanaganův kolt.

Na dveře zavládlo mrazivé míčem. Vysoký dělník vykročil. „Zůstaň stát!“ Okřikl ho Flanagan.

Ale mistr na pile Joe Cramer se o Texasanova slova nestaral. Šel dál.

A dělníci si to zapamatovali. Nezapomenou nikdy.

Cramer přešel ke zhroucenému šéfovi, poklekl vedle něj, obrátil ho na záda a podíval se mu do tváře. Jenom na okamžik. Pak vstal, nenávistně pohlédl na Texasana a otočil se k dělníkům.

„Je mrtvej.“

Byla to jen dvě slova, ale do duší mužů udeřila jako rány z děla.

Hal Flanagan vykročil. Zastavil se před Chestertonovým tělem a jen krátce mu pohlédl do tváře. Pak se sklonil, brutálně mrtvému vytrhl z dlaně revolver, zastrčil ho do levého pouzdra, otočil se a šel ke svému koni. Podivně neohrabanými pohyby se vyhoupl do sedla a vyjel ze dvora. Od chvíle, co přijel, neuběhlo ani pět minut. A přece se tu odehrála tragédie. Jim Chesterton byl mrtev. Jeho srdce vysadilo, ušetřilo mu kulku, kterou by na něj Texasan určitě vyslal.

Pistolník po sobě zanechal chladné zděšení skupiny lidí, která si prožila to nejodpornější, co v této zemi mohla prožít.

A přece to byl jenom jeden článek dlouhého řetězu děsivých činů Hala Flanagana.

Když vyjel na ulici a ukázal pile svá široká záda, vyskočil ode zdi zrzavý mladík, tasil kolt a…pocítil tvrdou pěst Joeho Cramera, jenž mu zbraň vyrazil z ruky.

„Teď už ne, Time! teď už je pozdě…“

Ta zpráva se nesla z Joplinu do všech směrů, daleko do kraje, jako vichřice – a dostala se i do missourijského městečka Lamaru.

Ve velkém saloonu honosného, poměrně nového domu uprostřed Mainstreet Lamaru seděl za stolem z masivního dubového dřeva těžký muž s červenou, odulou tváří a vyvalenýma žabíma očima. Červené ruce spočívaly na desce stolu. Muž zíral do novin.

Před očima mu tančila titulková písmena.

Bylo tam jasně a zřetelně napsáno: Majitel pily Chesterton přišel o život v souboji s Halem Flanaganem!

Holyoke se ve svém koženém křesle opřel, zapálil si velký světlý doutník a poživačně vyfoukl kouř ke stropu.

Takže byl mrtev, proti vnik, nepřítel! Muž, který mu požadavkem o navrácení peněz mohl velice ublížit.

Ed Holyoke v duchu ani na okamžik nepomyslel na to, že jej Chesterton ani jednou neupomenul. Majitel pily svému příteli nikdy nepři-pomenul jeho dluh.

Teď byl mrtev as ním i ten dluh.

Holyoke si přejel rukou přes tvář a usmál se.

Dobře naladěn vstaly vzal z věšáku klobouk a vyšel ven.

Přede dveřmi mu přicházela vstříc krásná mladá žena. Měla na sobě až na zem dlouhé růžové šaty. Růžový biedermaierovský klobouček ještě silněji zdůrazňoval její panenkovskou tvář. Ale dětské vzezření tváře klamalo. Při bližším pohledu bylo možné objevit vrásku kolem úst, prozrazující vypočítavost a chladný lesk v očích.

Holyoke tam stál jako u vytržení a prohlížel si svoji mladou manželku.

„Jenny, zlatíčko, andílku – ty, se už vracíš? Už je mamince líp?“

„Ale jo,“ řekla ta žena podivně tvrdým hlasem a prošla kolem muže do domu.

Obchodník se dřevem se za ní díval s chutí. Potom zastrčil palce za citrónově žlutou vestu a přešel přes širokou verandu ke schůdkům vedoucím dolů na ulici.

Vtom se zarazil.

Naproti u šerifova úřadu stál vysoký tmavovlasý muž se širokými rameny, úzkými boky a s temně hnědou, vážnou tváří. Na sobě měl bílou košili, rozepnutou černou vestu a černé Levisovy kalhoty, dole přetažené přes vysoké holínky.

Na levé straně vesty se leskla pěticípá hvězda ve stříbrném kruhu.

Tento muž byl mladý konstábl Wyatt Earp. Už určitou dobu byl v Marshal-Office coby šerifův pomocník. Jeho otec měl na severu města malou farmu, kde pracovali tři Wyattovi bratři.

Holyoke ve tváři ucítil pohled mladíkových hluboce modrých očí. A zničehonic pochopil, že má z toho pohledu strach. Věděl, že konstábla Earpa nemá rád a že ho od chvíle, co mu zabránil v bití černošského dělníka tam dole v dílně, doslova nenávidí.

A teď tam stál na rozkročených nohou, ruce založené na prsou a zpříma na něj hleděl.

Holyoke si začal pískat a kráčel přes ulici.

Přímo k Wyattu Earpovi.

Zastavil se před schody do šerifova úřadu a pravil, aniž by vyndal doutník z úst:

„Jak se daří, Wyatte?“ Konstábl hlavou ani nepohnul. „Díky,“ odvětil polohlasem.

A nyní byl nepříjemný pocit z blízkosti konstábla tak silný, že se Holyoke přece jen odvrátil. Už málem vykročil, že si půjde po svých, když se za ním ozvalo:

„Už jste slyšel, že váš přítel Chesterton z Joplinu zemřel?“

„Jo, vím to,“ odvětil dutě obchodník. „Byl zastřelen v souboji s Halem Flanaganem.“

Wyatt Earp vytáhl z horní kapsy černý doutník, škrtl zápalkou o trám verandy a řekl:

„Nebyl zastřelen.“

Holyoke sebou trhl. Vyvaleně koukal na konstábla.

„Co to říkáte?“ Vyhrkl.

Wyattova tvář zmizela za oblakem tabákového dýmu. „Co jste to říkal, Earpe – von neni mrtvej?“ Obchodníkovy ruce se najednou potily. I na čele mu vyvstaly kapičky potu. Levačkou si sahal k srdci. Wyatt mávl rukou a odehnal kouř.

„Skoro to vypadá, jako byste byl zděšeněj, že by ještě mohl žít,“ pravil polohlasem. Holyoke sebou trhl.

„Co to má znamenat?“ Vyhrkl chraptivě. „Co tím myslíte, Earpe, he?“

Wyatt se ledabyle opřel o zábradlí.

„Můžete bejt klidnej: Chesterton je po smrti.“

„Ale vy jste přece říkal…“

„Řekl jsem: nebyl zastřelen!“ Přerušil ho rychle Wyatt. Holyokemu klesla hlava. Oči měl zarudlé a v ústech mu vyschlo. „Ale je mrtvej…“

„Jo. Zastavilo se mu srdce, když se před něj Flanagan postavil s koltem v ruce!“

„Aha“ přikývl Holyoke několikrát, aniž by zavřel ústa, a vtom dostal ďábelský nápad.

„To je přece vražda, ne? To musí bejt potrestaný. Flanagan starýho pána vyděsil k smrti. Nese teda za jeho smrt vinu. Za to musí bejt potrestanej, pověšenej! Musí viset! Je to tak?“

Obchodníkova tvář zrudla, na spáncích a na čele mu vyvstaly žíly.

„Musej ho pověsit, vraha! Pověsit…!“

Otočil se a utíkal k „Little Joe Saloonu“.

Bylo sice ještě poměrně brzké dopoledne, ale u stolů už sedělo několik mužů, hráli poker a bavili se. Holyoke vtrhl dovnitř. „Láhev!“

Ještě než si dal první sklenku, na chvíli pomyslel na Jenny. Slíbil jí, že už nikdy nebude pít. Ale tenhle slib teď musel porušit. Stalo se něco, co mu zamotalo hlavu. Jim Chesterton zemřel na infarkt! Flanagan ho nezastřelil.

Ale Flanagan věděl o tom dluhu, věděl, že Chesterton měl dostat dvanáct tisíc dolarů.

A teď přijede do Lamaru a bude chtít zbývajících pět set dolarů za vyřízení zakázky.

Holyoke do sebe obrátil sklenici. Nápoj mu spaloval hrdlo.

Další sklenka následovala.

A za chvíli byla láhev poloprázdná.

Obchodník se zuřivě rozhlížel.

„Přijde a bude chtít peníze,“ mumlal si pro sebe. „Ale nic nedostane. Jim neumřel jeho kulkou!“

Když Holyoke po necelé hodině opouštěl saloon, stál konstábl pořád ještě tam, co předtím, a díval se na Holyokeho.

Holyoke sešel na nejistých nohou dolů na Mainstreet, dorazil až ke schůdkům, na nichž stál Wyatt Earp.

„Poslouchejte, Earpe! Co na mě tak čumíte…tak? Co? Co má jako bejt? Todle nemám rád. Pamatujte si to. Já jsem Ed-Edward Holyoke a nemám zapotřebí, aby na mě někdo takhle čuměl, jasný? A už vůbec na mě nebude čumět nějakej malej pomocnej šerif, jasný?“

Konstáblova tvář byla jako z kamene.

„Nemám to zapotřebí!“ Opakoval obchodník. „Pamatujte si! Vy nejste někdo, koho bych se měl bát! Já…já se nebojím vůbec nikoho! Ani Chestertona, ani Flanagana! Niko…“ Holyoke vyvalil oči a zapřemýšlel.

„Jděte, pane Holyoke,“ pravil konstábl. „Myslím, že bude lepší, když teď půjdete.“

V obchodníkovi se pěnila krev, rozběhl se ke schůdkům na stepwalk, o nejspodnější schod se uhodil do holeně, ohlédl se a nenávistně pohlédl na Earpa.

„Nechte mě na pokoji, Earpe! Rozumíte? Že mě máte nechat na po koji, vy zatracenej malej pse! Nač máte vlastně hvězdu na prsou? Měl byste se starat vo slepice svýho táty venku na ranči!“

Ani po téhle urážce se v konstáblově tváři nepohnul ani sval.

„Jděte domů!“ Řekl klidně.

Holyoke napřáhl paži.

„Já pudu domu, až se mi zlíbí, ty zatracenej čmuchací šakale! Přesně teprve až se mi zlíbí!“

Holyoke neviděl, že se naproti v jednom domě otevřely dveře. Ze Jenny, jeho žena, na něj hledí vyděšenýma očima. A ani si nevšiml, jak se najednou octla za ním. Jenom zničehonic uslyšel její hlas a na rameni pocítil její ruku.

„Ede, pojď domů.“

Překvapeně se ohlédl.

„Á, to seš ty, zlatíčko? Co tady chceš?“

„Pojď domů!“

Holyoke zvedl hlavu a zkoumavě se zahleděl na šerifova pomocníka.

„Hej, slyšelas, Jenny, co řek? Urazil mě, ten zatracenej pes. Řek jsem mu, že má jít za svejma slepicema!“

„Ede, jaks jen mohl pana Earpa tak napadat? Promiňte, prosím, ale on je…“

Wyatt nad tím mávl rukou.

„To nic, madam. Já to neposlouchám. Znám ho.“

Holyoke se ženě vytrhl.

„Aha, tak ty mě teda znáš? A jakto, že mě znáš, ty důležitej čmuchale? Jakto, he? Chesterton…Chesterton…“ Holyoke si přejel přes rozpálené čelo. Zapotácel se.

„Na každej pád nemáš právo mě vobtěžovat, šerifáčku, jasný?“ Manželka zděšeně zírala na svého muže. Pak Wyattovi řekla: „Promiňte, prosím…“

Holyoke řval: „Co má prominout? Tobě má něco prominout? Co je, sakra? Já tomu nerozumím!“ Řekl a mimoděk o krok ustoupil. „Nebo tomu vlastně rozumím. Von se ti líbí, co? Mladíček! Jak je velkej a jak má široký ramena, co? A co má na hlavě vlasů!“ Strhl si z hlavy klobouk a mrštil jím do prachu ulice. „No, podívej se! Já už žádný vlasy nemám – ale jsem Ed Holyoke a von je jenom ubohej konstábl…“

Jenny byla zděšena.

„Jo – takže von se ti líbí. Už jsem si toho dávno všim, že po něm pošilháváš. Ty zatracená zmije! Vždycky když vyleze z tý svý boudy, stojíš hned za záclonama…mizerná mrcho…“

Mladá žena se otočila a rozeběhla se k domu svého otce.

Opilý obchodník se dřevem v tu chvíli přišel o manželku.

Wyatt na něj nadále hleděl bez pohnutí.

„To se vám povedlo, pane Holyoke. To se musí nechat. A teď už konečně zmizte z ulice, jinak vás zavřu do cely a tam budete tak dlouho, dokud zase nevystřízlivíte.“

Holyoke sebou trhl jako kobra.

„Co…co to bylo? Cos to právě řek? Ty mě chceš zavřít?“ • Rukou škubl pod sako do míst, kde měl svůj čtyřranný Cloverloaf. Konstábl jej chladně pozoroval.

„Nechte ten kolt tam, kde je, pane Holyoke. A už jděte!“

Holyoke ještě ustoupil o krok. Ruka mu vyklouzla z kapsy saka. Držel v ní malý stříbrný revolver s krátkou hlavní.

„Teď tě vodprásknu, Earpe! Jednoduše tě vodprásknu! Tak, jak to dělá Flanagan. Takže dávej pozor! Takhle…“

Zvedl paži s koltem, hlaveň se komíhala ze strany na stranu a nahoru a dolů. Pak najednou pohlédl do ledových konstáblových očí a ruka s revolverem mu klesla.

„No dobře…já vim, já nejsem žádnej pistolník. Ale kdybych…koho bych chtěl dostat, toho bych taky dostal. To…to ti přísahám. Zeptej se ho…zeptej se…ha ha ha…“ rozchechtal se. „Jo, kdyby tak moh promluvit, ale von už nemůže. Ha ha ha ha! A Hal Flanagan…, ten…“

Mávl rukou, otočil se a na nejistých nohou vykročil ke svému domu.

Jenny se nevrátila.

Večer, když z něj alkohol vyprchal, se Ed Holyoke vzpamatoval a odešel do domu starosty Coleho Walkera.

Starý pán si ho podmračeně měřil už ode dveří.

„Kde je?“ Zeptal se obchodník otupěle.

„Vevnitř, u matky. Ty víš, jak moc je moje žena nemocná. Víš to už pěknejch pár dní a eště ses nepřišel ani podívat, natož aby sis dělal starost.“

Holyoke se podíval na špičky svých bot. Starostu v podstatě nikdy neměl rád, to jen kvůli Jenny byl ochoten jít do rodiny. „Choval ses vodporně,“ pravil starosta polohlasem. „Všichni se za tebe stydíme.“

Holyokemu stoupla krev do hlavy.

„Co to je všichni? Ty se za mě stydět nemusíš! Co vlastně chcete? Dal jsem Jenny všechno! Zaplatil jsem dokonce i svatební hostinu!“ Starosta zbledl.

„Pane Holyoke, prosím, odpusťte můj dům!“ Pravil ostře. Obchodník se na něj podíval, jakoby nevěřil svým uším. Zase jednou ta horká krev. Dala mu, co proto. Vtom se otevřely dveře vedlejší místnosti. Na prahu stála Jenny.

Holyoke na ni pohlédl. A vzplanula v něm stará vášeň, kterou k ní od počátku cítil. „Jenny,“ zakoktal. „Jdi!“ Odvětila chladně. Holyoke k ní udělal několik nejistých krůčků. Oči mladé ženy žhnuly nenávistí. „Nedotýkej se mě! Jdi, a už se tady neukazuj!“ Pomalu, zmámeně, se obrátil a odcházel pryč. Venku se mezitím sešeřilo. Mainstreet byla tichá a klidná.

Jenom před šerifovou úřadovnou visela lucerna a houpala se ve vánku.

Z Eastern-Saloonu zněla tlumená hudba. Vydával ji orchestrion, který majitel nechal před měsícem přivézt ze St. Louis. Jenny tu hudbu milovala. Holyoke ji nemohl ani slyšet. Jenny často stála za oknem a poslouchala útržky tónů.

V těch chvílích měl sto chutí ji uškrtit, protože tušil, že má chuť jít do saloonu a tančit s jinými muži.

Teď bylo v domě ticho. Stará černošská kuchařka šla už dávno spát. A oba koňáci Jim a Freddy už určitě seděli v saloonu u karet.

Holyoke padl v salónu do kožené lenošky a přemýšlel.

Z myšlenek ho vyrušilo lehké zavrzání dveří.

Holyoke se prudce ohlédl.

Za ním, ve vzdálenosti asi čtyř yardů, stál muž.

Hal Flanagan!

Obchodník se zděsil a hleděl na příchozího, jakoby to byl duch.

Taxasan udělal tři kroky. Cinkal přitom ostruhami.

„Jsem tady, Holyoke,“ řekl záhrobním hlasem. „Kde jsou peníze?“

Možná by těžký muž z křesla nevyletěl tak rychle, kdyby za sebou neměl tak náročný den. Teď ale vyskočil a v ruce držel svůj Cloverloaf. V očích se mu blýskalo.

Ale i pistolník držel v ruce kolt.

„Seš bez šance, Holyoke. Já vystřelím dřív. To víš sám nejlíp. Klidně to i udělám, ale nejdřím mi dej těch pět set babek!“ Holyoke zlostně hleděl na pistolníka.

„Já jsem dneska tímhle koltem už na někoho mířil, Flanagane! Ten muž byl marshal. A mluvil vo tobě a vo Jimovi Chestertonovi…“

Flanagan vyletěl a jedním úderem otevřenou dlaní vyrazil Hoylo-kemu kolt z ruky.

Obchodník hleděl do chladně se lesknoucích pistolníkových očí.

„Cos to právě řek?“ Zasyčel Flanagan.

Holyoke se třásl po celém těle. Ale v jeho krysím mozku se našla ještě jedna myšlenka, od které si sliboval záchranu.

„Zmizte, Flanagane – rychle, zmizte odtud. Zdejší marshal vo tý věci ví!“

Flanagan na něj pohlédl škvírkami očí.

„Sedíš ve špatným sedle, Holyoke. Já jsem nevypálil ani kulku.“

„Já vim, Chesterton umřel na zástavu srdce. Proto taky nemáš nárok na peníze. Buď rád, že po tobě nechci nazpátek těch prvních pět set babek!“

Pistolníkova paže bleskově vylétla a udeřila obchodníka do hlavy, až to zadunělo. Holyoke okamžitě upadl.

Ale Flanagan ho znovu postavil na nohy a popadl ho za klopy saka. „Poslouchej mě!“ Zasyčel na sténajícího. „Polož ty prachy na stůl. A hezky celou tisícovku!“ Holyoke otevřel ústa dokořán. „Tisíc…“ zaúpěl. „Vy jste se zbláznil!“

Ale to už se mu podlomily nohy pod další ranou pěstí. A Texasan jej opět popadl a postavil.

„Narazils, Holyoke. Koukej vyvalit tisíc babek. A jestli to bude trvat dýl než půl minuty, budu potřebovat dva tisíce!“

Pak muže, lapajícího po dechu, pustil.

Holyoke se složil.

Ve Flanaganově pravačce ležel kolt. „Pohyb, Holyoke. Nemám čas!“

Obchodník se dřevem lezl po čtyřech jako pes po podlaze ke skříňce, sáhl dovnitř, chvíli se v ní přehraboval a pak se prudce otočil. Práskl výstřel. Znělo to jako jeden. Ale vystřelili oba.

Holyoke měl dole ve skříňce velký revolver. Ale netrefil se. Zato Flanaganova kulka mu roztříštila pravou dlaň. Holyoke byl tak zděšen, že zprvu ani nepocítil bolest. Překvapeně zíral na krvácející ruku. Texasan přišel blíž a odkopl jeho revolver do kouta. „Moje peníze!“ Zachraptěl. „Žádný nemám,“ chrčel obchodník.

Pustolník zvedl paži a uštědřil mu několik tvrdých pohlavků. „Dej sem prachy, brácho, nebo ti zpřelámu všecky kosti!“ Holyoke byl v koncích. Nezraněnou rukou sáhl do peněženky.

V tu chvíli se rozletěly dveře. Flanagan se bleskově otočil.

Mezi dveřmi stál vysoký tmavovlasý muž s hvězdou na prsou.

Flanagan stále ještě držel v ruce kolt.

„Wyatt Earp!“ Vykřikl Holyoke. „Bože! Wyatt Earp!“

Konstábl si je prohlížel.

„Co chceš?“ Zasyčel pistolník.

Wyatt vykročil.

Flanagan na něj namířil.

„Stůj!“ Pískl.

Ale konstábl se nestaral. V očích měl led. Neustále hleděl na pistolníka. Pak se před ním zastavil, vytrhl mu kolt z ruky a zahodil ho.

„Hej!“ Štěkl Flanagan. „Zbláznil ses?“

„Co se to tady děje?“ Zeptal se šerifův pomocník klidně.

„Brácho,“ dal Flanagan ruce vbok. „Mám eště jeden kolt. A kdybys věděl, kdo jsem…“

Konstábl se pousmál.

„Ty seš Hal Flanagan,“ řekl lhostejně.

Texasan uhnul.

A nyní se konstábl usmál tak, že ukázal zuby.

„Nech kolt v pouzdře, Flanagane, levačku máš příliš pomalou.“

V pistolníkových očích se zajiskřilo. Takovou urážku si nesměl nechat líbit. Dotkl se levačkou koltu – a zarazil se: Muž s hvězdou držel v levé ruce revolver a jeho hlaveň mířila na Texasanovu hruď.

„Na co si hraješ, Flanagane? Přece jsem ti řek, že máš pomalou levačku.“

Bledá střelcova tvář ztuhla. Teprve po chvíli otevřel ústa a řekl: „Kdo jsi?“

Holyoke přerušil napětí. Vyskočil a křičel:

„To je Wyatt Earp, Flanagane! Jestli ho eště neznáš, tak se s nim brzo seznámíš. Vyřídí tě, jako před tebou vyřídil jiný – nahoře v Sali-nasu a v Ellsworthu!“

V pistolníkově mozku se zatmělo. Zatraceně! Neslyšel to jméno už někde? Wyatt Earp? Správně. V Santa Fé o něm vyprávěli kovbojové.

Flanagan se mírně pousmál.

„To nebylo špatný, Earpe. Ale vrať mi muj druhej kolt, pak si tu hru zahrajem eště jednou.“ Wyatt vrátil svůj kolt saltem do pouzdra.

„Nemám čas ani chuť si s tebou hrát, Flanagane. Co se to tady dělo?“

„Ohrožoval mě a střílel po mně!“ Řičel obchodník a ukázal krvácející ruku. J

„Mám vod něj dostat peníze. Tisíc dolarů,“ dodal střelec tvrdě.

„Lež! Sprostá lež!“ Prskal Holyoke. „Pane Earpe, vždyť mě přece znáte…“

„Ano, znám vás,“ přerušil ho konstábl ironicky.

Holyoke se nedal vyvést z rovnováhy.

„Vy přece víte, že takovýmu chlapovi nemůžu nic dlužit!“

„Tisíc dolarů!“ Opakoval Flanagan tvrdošíjně.

„Za co?“

„Do toho vám nic neni!“ Okřikl Holyoke konstábla. Příliš pozdě pochopil, že se tím prozradil. Sáhl do kapsy, vytáhl svazek bankovek a podal je Texasanovi. „Tady jsou ty prachy. A teď už zmizte!“

Flanagan je nepřepočítal, zastrčil je, přešel do kouta místnosti, sebral svůj kolt a zasunul ho do pouzdra. Když cestou ke dveřím míjel konstábla, řekl:

„My dva si eště popovídáme!“

Wyattova levačka vyletěla, chytila pistolníka za klopy a strhla ho zpět.

Tváře obou mužů si v tu chvíli byly velice blízko. Wyatt byl téměř o hlavu vyšší. Sklonil se a pohlédl do Texasanových šedých očí.

„Žádný výhrůžky, Flanagane. Koukej vypadnout z města a dávej si pozor, abys mi už nepřišel na voči!“

Pistolník a chladnokrevný vrah Hal Flanagan stál poprvé v životě proti muži, který byl silnější než on. I vnitřně silnější. Texasan to^í-tik

Že by oči Wyatta Earpa vyzařovaly hypnotickou sílu? Ještě dlouhá desetiletí poté si nad tím budou lámat hlavu povolám muži, aby stej ně nedošli k jednoznačnému výsledku. Ani pistolník Hal Flanagan, který Earpovy schopnosti ucítil na vlastním těle, nebyl schopen tento fenomén rozpoznat. Vzdal to.

Poprvé v životě opustil bojiště bez boje. Rychlými kroky zmizel z místnosti.

Pp chvíli se zabouchly dveře a pak byla slyšet kopyta odjíždějícího koně.

Holyoke najaté sledoval konstábla. Pak pohlédl na krvácející ruku. „Musím rychle k doktorovi!“ Řekl a vyběhl podél Earpa ven. Pomocný šerif jej pomalu následoval.

Texasan odešel jako velký pes, kterého zahnal silnější a větší pes.

Ale stejně jako pes se po několika krocích otočil. Už po několika málo minutách. To když z něj spadl bezprostřední dojem.

Naproti z Eastern-Saloonu byla slyšet hudba a hluk.

Flanagan dojel k saloonu, sklouzl ze sedla a uvázal koně. Škvírou se podíval dovnitř do hustě obsazené místnosti.

Pak rozrazil dveře a vešel.

Našel si místo u rohového stolu, kde seděli jenom dva muži. Posadil se a mávl na barmana. „Červenou kentuckou,“ pravil drsně. „Láhev?“

„Sklenici!“

Barman se na něj zamračil. „Sklenici? All right!“ Pak zvedl ruku a mávl na špinavou ženskou za pultem. „Ann, náprstek červený ken-tucký pro tohodle džentlmena!“ Křikl to tak hlasitě, že přehlušil i orchestrion.

Flanagan chytil barmana za zástěru a hrubě ho k sobě stáhl. „Hele, ty starej napitej sude! Co to mělo jako bejt?“ Hostinský Alan Drobný se podíval do Texasanovy tváře a zděsil se. „Nic, pane,“ zakoktal.

Flanagan ho strhl ještě blíž k sobě a pak ho pustil. Barman padl na záda pod nohy kovbojů. Ticho. Jenom kvílení hudby. A pak se rozezněl chechot.

Jeden z kovbojů, dlouhán se žlutou tváří a křiváckým obličejem, vykročil a ostře se zahleděl na Texasana.

„Hele, cizince, votři mi holínky, smrděj mi teď po plivancích!“

Flanagan vstal. Napřáhl se levačkou, ale krátce udeřil pravačkou. Zasáhl nechráněného muže přímo do brady. Dlouhý kovboj se natáhl na zem.

Jeho místo okamžitě zaujal širokoplecí chlap, co předtím s dlouhá-nem stál u baru.

Flanagan na něj vyslal dva údery rychle za sebou a zasáhl kovboje do brady a do ucha. Zasažený byl okamžitě groggy a položil se vedle svého druha. Texasan se chladně rozhlédl po lokále.

„Eště někdo?“

Hubeňour s vystupujícími lícními kostmi si posunul klobouk z čela. „Vypadá to, že jste pěkně vznětlivej, cizince.“

„To teda,“ odvětil Flanagan.

„Jsme tady. Je nás devět chlapců vod krav.“

Texasan zůstal klidně stát:

„Nezajímaj mě hoši, co maj chuť se poprat.“

„Já například nemám chuť se rvát,“ pravil hubený muž s úšklebkem.

„Tvoje štěstí.“

„Možná mám ale chuť na unci horkýho olova!“ Řekl hubeňour a úšklebek mu zmizel ze tváře. „Todle přání mi chtělo namluvit už pár jinejch chlapců, níťáku!“ Hubený muž byl náhle rozkročen. Ruce svěšeny, dlaně nad kolty. Ostatní od něj poodstoupili.

I vedle Flanagana a za ním najednou nikdo nebyl. Orchestrion zoufale zaječel a pak kočičí hudba také zmlkla. Na pět dlouhých vteřin místnost ztichla. Pak se rozletěly lítačky z verandy do místnosti. Mezi nimi se objevil Wyatt Earp. „Flanagane!“ Křikl ostře. Texasan se ohlédl. Wyatt k němu vykročil. „Zůstaň stát!“ Okřikl ho střelec. Ale konstábl kráčel dál.

„Zatraceně! Řek jsem, že máš zůstat stát! Podruhy už se ti to se mnou nepovede, Earpe!“ Wyatt šel dál. „Stát!“ Řval Texasan.

Ale Wyatt už stál před ním. Široká krempa klobouku mu vrhala do tváře hluboký stín.

„Hale Flanagane! Říkal jsem ti, že máš zmizet z města!“ Hal Flanagan! To jméno v místnosti zadunělo jako rána na buben. Texasan si měřil pomocného šerifa. Pak zvedl pravačku a podrbal si bradu.

„AH right,“ procedil skrz zuby. „Tak já teda jdu. Vobjednal jsem si akorát jednu kentuckou…“ Barmanka mu posunula sklenku.

Flanagan ji do sebe obrátil, pak hodil na bar minci a šel ven. Wyatt kráčel za ním. Počkal, až Texasan nasedne a pojede po Main Street k západu.

Muži, kteří s ním předtím seděli u stolu, se na sebe podívali, zaplatili účet a vyšli na verandu.

„Co myslíš?“ Zeptal se ten šlachovitý v ubohém klobouku, potrhaných šatech a s pichlavýma očima.

Druhý muž byl středně vysoký, podsaditý a měl opičí tvář.

„Jo“ podíval se k šerifově úřadovně a ve světle lucerny spatřil pomocného šerifa. „Jo – pojedeme za ním, Bingu!“

Dlouhán Bing Long přikývl, sklouzl ze zábradlí přímo do sedla nohatého koně a rozjel se po Main Street.

Steve Hopkins, muž s opičí tváří, ho následoval na ryzákovi.

Kdyby konstábl Wyatt Earp v tu chvíli tušil, co mu tahle noc ještě přinese, ty tři jezdce by dal okamžitě zavřít. Ale nemilosrdný osud si šel svojí cestou.

Ani Texasan Hal Flanagan ještě netušil, co mu noc přinese.

Ujížděl směrem na Cherokee, tvářil se zarputile, sledoval temnotu před sebou a jakkoli se snažil je odehnat, pořád viděl oči Wyatta Ear-pa. Byla to vlhká, horká noc.

Flanagan neměl v úmyslu jet dál. Brzy se zastavil u hustého křoví, sundal z koně sedlo, rozprostřel si na zemi přikrývku, položil se, dal si ruce za hlavu a zadíval se na hvězdy.

Ale pistolník Hal Flanagan neviděl z krásy nočního nebe nic.

Hlavu měl plnou kvasících myšlenek na pomstu.

Jistě, měl peníze. Měl jich víc, než mu měla ta práce vynést, ale zároveň si ve městě musel prožít něco, na co se nezapomíná.

Flanagan uvažoval: Wyatta Earpa na Západě ještě nikdo pořádně nezná. Když ho nechám žít, za chvíli bude slavný.

Texasan to poznal, když měl někdo rychlou ruku. Viděl, jak rychlou má Earp levačku. Měl ji nepřekonatelně rychlou. A bylo docela jedno, jestli byl ten muž levák nebo jestli má pravačku ještě rychlejší. Ten malý konstábl Earp byl nebezpečný střelec. Buď z něj bude vynikající marshal nebo jedinečný pistolník.

Obojí bylo pro Flanagana nepřijatelné. Nebezpečný marshal byl pistolníkovi Flanaganovi stejně nepříjemný jako rychleji střílející rival. To byl výsledek jeho úvah pod hvězdným nebem Missouri poblíž hranice s Kansasem.

Vstal, sroloval deku, osedlal koně a zrovna chtěl nasednout, když zaslechl kopyta dvou kom.

Zůstal stát za křovím a naslouchal.

Teď byli oba jezdci už blízko. U křoví se zastavili.

„Flanagane!“ Zaslechl volám polohlasem.

„Drž hubu,“ ozval se krákoravý hlas. „Chceš tady ve vokolí všechny vyplašit?“

„Dyť tady někde klidně může bejt? Nebo myslíš, že fakt vodjel?“

„To netuším. Ale každopádně to vzdávám,“ dodal ten druhý. Flanagan proto vystoupil z úkrytu. Oba cizí koně se splašili.

„Nechte svý kolty v pouzdrech,“ zavrčel střelec. „Co chcete?“

„Hej!“ Křikl dlouhán a sklouzl ze sedla. „Dyť jsem řikal, že tady táboří. Seskoč, Steve!“ Oba vykročili k Flanaganovi. „Zůstaňte stát,“ přikázal jim Flanagan. „Co chcete?“ Bing Long se plechově zasmál. „Vyrazili jsme za tebou, Flanagane…“

„To jsem si všim. Co chcete?“

„Máme pro tebe návrh.“

Střelec si podržel ruce na koltech. „Nemám zájem.“ Bing Long vykročil.

„Seděls s náma u stolu, v Eastern Saloonu, když přišel Wyatt Earp!“

„Drž hubu! Nechci to jméno slyšet!“ Zaprskal Texasan. Steve Hopkins přišel pomalu blíž.

„Bing má recht. Ten návrh je dobrej a bude se ti líbit. Ani my to jméno nemáme rádi. Ale zaručeně ho přestaneme slejchat, až se voct-ne na náhrobním kameni.“

Bing Long se na druhova slova ušklíbl.

„Jo – Steve má recht, Hale. To musíš přiznat.“

Ti dva se pistolníkovi nelíbili, ale zamračeně zavrčel:

„Tak s barvou ven! Co chcete?“

„My sami ani nic, Hale,“ začal Bing Long. „Ale spolu s tebou jo.“

„Tak to konečně řekni!“ Pobídl ho Steve Hopkins.

„Jo…“ zasmál se Long. „Hned to bude. Jsem Bing Long a přicházím z Kentucky. Steve Hopkins je z Arkansasu a ty seš z Texasu. Každej je vodjinad…“

„Co to žvaníš za nesmysly?“ Zasyčel na něj Flanagan. „Jestli jste přišli, abyste si popovídali, tak jste přišli zbytečně. Na hloupý vtípky nemám čas ani chuť! Vypadněte, ale rychle!“

Hopkins zakašlal a řekl:

„Bing je žvanil, Hale. Nech mě, já to vysvětlím. To je tak: my jsme na cestě, jasný? Potkali jsme se nahoře v Quincy, když se za náma zabouchly zamřížovaný dveře…“

Bing Long se rozesmál.

„Jo – a jeden šerif si zamačkával boule, kerý mu Steve vobstaral! Jsme na cestě…“

„Trampi!“ Upřesnil pistolník posměšně. „Je nám jedno, jak tomu chceš říkat,“ namítl Long. Flanaganův hlas byl studený jako led.

„Zmizte, hoši, nebo zdejší vzduch bude samý olovo! S tímdle krajem jsem měl dneska patálií dost a dost!“

„My taky,“ namítl Steve Hopkins neomylně. „Nenech si poplíst hlavu, Hale. Poslouchej. Přijeli jsme a ten konstábl proti nám najednou něco měl…“

„Protože jste hráli falešně,“ hrubě ho přerušil střelec.

„Vidíš to špatně,“ odmítal Hopkins. „Taky musíme nějak žít. Ale každej nemá ruku tak rychlou jako ty.“

Bing Long se zase zasmál. Nevšiml si, jak tím svým hloupým smíchem Texasana rozčiluje.

Ale Hopkins si toho všiml. Řekl:

„Poslouchej, Bingu. Sice to byl tady s Halem tvůj nápad, ale jestli teď všecko zmrskáš, vymlátím ti zuby, jasný?“

„Jasný,“ odvětil Bing poslušně.

„Takže,“ řekl Hopkins, zakašlal a vytáhl z kapsy cigaretu, kterou si sám vyrobil. Když si zapálil, řekl: „Seděli jsme tady tři dny ve vězení. Wyatt Earp nás dneska ráno propustil a řek, že do zítřejšího rána máme vopustit město.“

Bing se zasmál a dodal:

„V podstatě to vod něj bylo milý, protože nás načapal při pořádně falešný hře a pak zabránil hrozný přestřelce.“

„No a?“ ozval se Flanagan.

„Chceme mu pomoct k rychlýmu a lehkýmu vodchodu z tohoto světa, old boy. Ty proti tomu asi nic nemáš. Ale ta věc má několik háčků. Zaprvý je ten hoch strašně rychlej a zadruhý má nějaký bratry, který prej taky nejsou špatný. A ani Texas, ani Kentucky, ani Arkansas by jim pak nemusel bejt dost velkej. Rozumíš. Proto to musí bejt provedený zgruntu.“

„Nerozumím,“ zabručel střelec.

„To vyjde nastejno,“ začal znovu Hopkins. „Nedaleko vodtud je Earpovic farma. Už jsme se na ní byli mrknout.“

„Proti tomu nemůžeš nic mít,“ tvrdil Bing.

„Drž už konečněě tu svojí nemytou tlamu!“ Zasyčel na něj Hopkins. „Já nechápu, jak jsem moh tak dlouho jezdit prérií s takovým hlupákem.“

„Tři roky,“ poznamenal Bing Long a zachichotal se. Hopkins procedil mezi zuby nadávku.

„Na trpělivosti, s jakou toho osla poslouchám, můžeš rozpoznat, jakou mám výdrž, Hale,“ vysvětloval. „Dávej pozor. Wyatt Earp je v jedenáct večer ve městě hotovej. Pak přebírá službu starej šerif. Wyatt pak jede domů. Nemá moc smyslu na něj někde číhat, protože i kdybysme ho dostali, mužem si bejt jistý, že budeme mít v patách jeho bratry. To celý musíme udělat z jedny vody načisto. Kvůli pořádku. A na to potřebujeme tebe.“

„Tak?“

„Jo. Poslouchej. Earpovic maji tři baráky. Starýho nepočítáme. Byl ve válce těžce raněnej. A vostatní spěj pod jednou střechou. Když se k nim dostatečně blízko přiblížíme, jsou bez šance. I kdyby stříleli jako ďábel sám. Vyřídíme je. Vzadu na mý kobyle je dost střelnýho prachu. Ten barák vyhodíme do vzduchu jedna báseň. Veškerý Earpové budou tím pádem v čudu a nemůžou po nás jít. Neni to hezká myšlenka?“

Flanagan se drbal na bradě. Byl to nedůvěřivý člověk.

„Připadá mi to pěkně nesmyslný! Jestli jeho bráchové zacházej s pistolema aspoň zpolovičky dobře jako von, může to dopadnout voš-klivě.“

„To právě nemůže,“ namítal Hopkins a šklebil se. „Protože totiž nevíš, co víme my. My jsme tu farmu totiž řádně pozorovali, než jsme vůbec přijeli do města. Tydle malý farmy holt patřej mezi naše klienty.“ Flanagan přivřel oči.

„Takže vy nejste jenom trampové, ale taky lupiči.“

„Ále,“ mávl rukou Bing Long. „Proč používat takový vošklivý slova. Ty sám jsi určitě dostal pod zem podstatně víc chlápků než my dva dohromady, až nám bude vosumdesát. My přece musíme žít. A s hrou je to čim dál horší, když se šerifové pořád víc staraj, co je na stole s kartama. A navíc je čim dál víc chlápků, co si vydělávaj poznamenanýma kartama. Proto jsme museli živnost rozšířit i na malý farmičky – tam je nejmíň zbraní, ale taky největší strach.“

„Tak jste si, vy dva chytráci, vybrali ausgerechnet Earpovic farmu!“ řekl Flanagan a posunul si klobouk do týla. „Vážně si myslíte, že mě na takovou hloupost přemluvíte?“

„My jsme vo tom dokonce přesvědčený,“ odpověděl Steve Hopkins. „Ty totiž pořád eště nevíš všecko. Nejde jenom vo to, aby Wyatt Earp dostal do nosu. Je tu eště něco jinýho…“

„Zlato!“ přerušil ho chichotající se Bing.

Hopkins do něj drsně vrazil.

„Jestli eště jednou votevřeš hubu, bude to naposledy, brácho!“ okřikl ho a obrátil se k Texasanovi: „takže ten trouba to už všechno řek. Starej Earp má malou truhlu se zlatem. Abych to řek přesnějc: to kvůli ní jsme sem přijeli.“

Flanagan se rozesmál.

„A pak jste tak vychytralý, že se tomu nejnebezpečnějšímu z nich dostanete do drápů!“

„Ty seš rychlej chlap, Hale Flanagane,“ pravil Hopkins poněkud nazlobeně, „ale chybí ti cenná vlastnost vyčkávám a naslouchám.“

„To je vono,“ pravil Bingo a vysloužil si tím od svého druha mohutný kopanec.

„Earpové přišli z Monmouthu v Illinois. Starej je hroznej držgrešle. Ve válce převáděl spolu s Wyattem kolonisty přes indiánský území do Kalifornie: přes území Siouxů, Čejenů, Pavnejů a Šošonů. A že ti dva vyvázli se zdravou kůží, už něco prozrazuje…“

„To musíš uznat!“ Přerušil ho Bing a uskočil z dosahu Hopkinso-vých končetin.

Hopkins pokračoval: „Nahoře v Quincy nám jeden napuštěnej napitej sud vyprávěl, že starej Earp vlastní pěknou bedýnku zlatejch dva-cetidolarů. Musíš uznat, že takový sdělení stálo za cestu do Missouri. Ten chlap, co měl v žilách víc whisky než krve, nám to prozradil, když byl zrovna výjimečně střízlivěj. Maličko jsme na něj s Bingem udeřili…“

„Chceš říct, že jste ho přepadli!“

„Ty seš přece jen votevřená hlavička,“ pravil Steve Hopkins. „Jo, přesně tak to bylo. Ale starej u sebe nic neměl. Kromě týdle moudrosti.“

„Tak to si z vás parádně vystřelil!“

„To bych mu neradil, protože jsme slíbili, že mu hrst těch zlatejch babek přivezeme, až se vrátíme. Von totiž bydlí v Quincy s dcerou a vnoučetem. A dobře ví, že jsme na cestách a že kdyby chtěl někam zalízt, že budeme na cestách tak dlouho, dokud ho nenajdeme.“

„Jo – to je jasný!“ Potvrdil Bing.

Hopkins udělal krátkou pauzu. Pak zašlápl nedopalek a pokračoval: „Takže to celý má hlavu a patu, Flanagane. Ten starej spiťar dokonce věděl, kde má Earp truhličku schovanou.“

„A kde?“ Zeptal se Flanagan.

Bing se zachechtal. A Steve Hopkins zavrtěl hlavou.

„No, brácho, stačí, že to víme my kde je skovaná. Až vykonáš svoji práci, bude tvůj podíl pořádně velikej, každopádně nejmíň desetkrát větší než při podobnejch zakázkách.“

Pohlavku, který chtěl Flanagan podsaditému trampovi vrazit, napadený uhnul rychlým pohybem hlavy.

„Na mý gusto moc pospícháš, Hale. Nevim, jestli si tě na tu práci mám vůbec najmout.“

Flanagan cítil, jak mu krev stoupá do hlavy.

„Poslouchejte, vy dva lumpové. Já jsem pistolník. All right. Ale vy jste banditi. Špinaví malí banditi. Já nejsem žádnej tulák a nikdy se jím nestanu. Myslím, že bude docela záslužný, když zdejší kraj vod takovejch dvou psů vočistim. Leda byste mi konečně laskavě sdělili, jak je to s tou truhlou…“

A cvakl kohoutek koltu.

Přihlouplý dlouhý Bing Long ustoupil o krok.

V pravé ruce měl najednou revolver.

Steve Hopkins ale naprosto klidně pravil:

„Well, zas to vidíš z tý špatný stránky, Flanagane. Tak malý psi zase nejsme, jak si snad myslíš, jinak by naše kosti už dávno bimbaly pár yardů nad zemí, někde na holý větvi. Ty seš určitě rychlej, ale Bing má ukazováček už na spoušti. Myslim, že by ho docela pobavilo, kdyby ti moh prostřelit díru do saka – i kdyby to měl bejt jeho poslední výstřel v životě.“ Hopkins zvedl ruku. „Bingu, eště chvíli vydrž, asi bude eště chvilku trvat, než náš kámoš Flanagan všechno pořádně pochopí.“ Střelec se zasmál.

„Vy jste vážně dva pěkný grázlové! Well, takže ven s tím, co teda mám udělat?“

Hopkins vysvětloval: „Nejdřív bych tě rád upozornil, že noc plyne pomalu. Pak bych ti chtěl položit na srdce, abys v tý svý texaský makovici nespřádal žádný pokoutný záměry proti nám, protože mám všecko řádně promyšlený. Bing pojede jako první, ty zůstaneš pro jistotu veprostřed, a já tě budu chránit zezadu. Jestli cestou pochopíš, že se k tý truhle sám nikdy nedostaneš, vo to líp. Ale dál: todle totiž není náš jedinej úkol. Pět mil vodtud je Calliganova farma. Jeff Calligan je mrtvej. Před dvěma rokama ho na poli zasáhnul blesk. Ale než přišel sem, dělal na zlatejch polích diggera. I ten si nasbíral pěkný jmění. Část použil na nákup dobytka a zbytek si nechal. Má nahoře v Quincy upovídanou sestru a ta je zase spřátelená s naším soudkem whisky…“

„Rozumím,“ přikývl střelec.

„Eště né tak docela. Počkej. Hned vyrazíme. Eště jsme si neřekli všecko.“

Hal Flanagan toho už prožil a yiděl hodně, ale ještě se nesetkal s tím, že by mu přes cestu přeběhli dva tak mazaní tuláci. Jeho počáteční odpor vůči nim se proměnil ve zvědavý obdiv.

„Takže stručně a jasně: kolik pro mně?“

„Neznáme přesnej vobsah vobou těch pokladů, brácho, ale myslim, že pod deset tisíc nepudeš. Co ty na to?“

Flanagan dál neuvažoval. Na deset tisíc babek musel udělat hromadu práce. A kromě toho už měl svůj plán. Až akce skončí, ty dva tuláky jednoduše jednou provždy zneškodní.

Kdyby ho Wyatt Earp neporazil, možná by mu zůstalo dost zdravého rozumu na to, aby se do akce tuláků nepouštěl. Byl veden myšlenkou, že nenáviděnému konstáblovi zasadí zničující úder, což jej činilo lehkomyslnějším než kdykoliv předtím.

„Well, Steve Hopkinsi, tak vysvětluj.“

Bandita se pak detailně věnoval svému plánu. A pistolník musel přiznat, že je to ďábelsky vymyšleno. Ovšem bez rychlého střelce by tak dobrý nebyl.

Flanagan to neopomenul připomenout.

„Teď, když už k sobě patříme, ti to klidně můžu říct,“ pravil Hopkins, „bez tebe by to celý bylo zhola nemožný. Nejsme tady první den…a tak si umíš představit, jakou jsme měli radost, když ses dneska vobjevil v saloonu.“

„Jo, to si umim představit,“ přitakal Flanagan.

Ale i když ho zlato a pomsta lákaly, pokusil se tuláky přemluvit, aby s akcí začali nejdřív na Calliganově farmě. Argumentoval tím, že tam to bude podstatně méně nebezpečné než u Earpů. A kdyby se jim to u Calligana nezdařilo, mohli by se ještě rozhodovat pro Earpa. Naopak to nešlo. Porážka u Earpovy farmy by znamenala úplný konec.

Bing Long nesdílel jeho názor.

Ale Flanagan se uměl prosadit: když Hopkinsovi vysvětlil, že by případný neúspěch na Earpově farmě přiměl okolní malé farmáře k nebývalé ostražitosti a že by se jim nemuselo podařit proniknout ani ke Calliganovi.

To Hopkins pochopil rychle.

„Útok na Earpovic farmu si pak eště dycky můžeme rozmejšlet,“ dodal.

Bing Long chvíli nadával, ale pak mu to taky došlo.

Hal Flanagan se prosadil svojí texaskou tvrdohlavostí. V duchu už na zlato starého Earpa ani nepomyslel. Jestli Calligan vydá dost zlata, těch dvou se zbaví a pak bude v bezpečné vzdálenosti vyčkávat a přemýšlet, jak se dostat Wyattu Earpovi na kobylku.

To všechno vinou Binga Longa, který mezi řečí zdůraznil, že i Morgan a Virgil Earpovi jsou vynikající střelci.

A Texasan neměl vůbec žádnou chuť octnout se před namířenými hlavněmi koltů dalších Earpů.

Hopkins odhadoval jeho podíl na lupu na Calliganově farmě na tři nebo čtyři tisíce dolaru. A tak se tři bandité těsně před půlnocí oproti původnímu plánu vydali směrem k Calliganově farmě.

Steve Hopkinse vůbec nenapadlo, že by na tuhle práci pistolníka vlastně ani nepotřeboval. Toho měl zapotřebí jenom proti Earpům. Calliganovo zlato bylo pro Flanagana jaksi navíc, ale Hopkins si to neuvědomil, ani když se octli na půl míle od farmy.

„Hej, Steve, jsme už dostatečně blízko,“ řekl Bing Long a zůstal stát.

Muž z Arkansasu zastavil koně.

„Jo – máš recht,“ řekl a pohlédl ke střechám usedlosti. „Támdle to je!“

Flanagan se tam také podíval a pak pohlédl na své kumpány. „A co teď?“

„To se hned dovíš, kámo!“

Texasan se podrbal na bradě. Pociťoval zvláštní neklid. Koneckonců to byla jeho první akce coby bandity.

Naplňovalo jej to nevolí a nedůvěrou. Úkosem pohlédl na dva otrhance. Ti že chtějí přepadnout farmu?

To bylo šílenství!

Vždyť tam určitě bydlí pár lidí, co umějí zacházet s puškou. A Hal Flanagan měl z pušek respekt. Měly daleko větší dostřel než kolty, střelec s nimi mohl být někde schován, zatímco pistolník musel s koltem v ruce přebíhat volná prostranství.

Ale brzy se měl dozvědět, že Steve Hopkins v tomto ohledu není žádný zelenáč.

Muž z Arkansasu totiž řekl:

„Tak a teď mě pořádně poslouchejte. Hal půjde proti tomu největší-mu domu vprostřed. A sice v půloblouku doprava, to bude krytej za křovím a pak už bude muset přeběhnou jenom nějakejch sedům ne-krytejch yardů dvora. Já půjdu zleva, k tomu menšímu baráku…“

„A co pes?“ Zabručel Texasan. „Nemaj tam psa?“

„Jistě. Vo toho se postará Bing,“ pravil Steve dvojsmyslně.

„Dál!“ Zavrčel Bing.

Steve si posunul klobouk z čela.

„Hal zůstane stát přímo u zdi domu. Tam ho nemůže zevnitř nikdo trefit – a musí zadržet všecky lidi, co budou z baráku vybíhat. Já se mezitím postarám o vohňostroj, kerej vodláká jejich pozornost.“

„Chceš založit požár?“ Vyzvídal Texasan nedůvěřivě.

„Jenom maličkej. Musím získat čas, abych se dostal k truhle.“

„Takže ty teda víš přesně, kde je uložená?“

„Docela přesně!“

Flanagan chvíli uvažoval, že by zneškodnil Binga a pak donutil muže z Arkansasu, aby ho dovedl ke truhle. Ale nemohl se zbavit pocitu, že by to sám nedokázal.

„Slezte z koní!“ Řekl Hopkins.

Potom vzal svého koně za uzdu a vykročil k farmě.

Texasan jej následoval.

Nakonec kráčel Bing Long.

A tak tu noc přišla Earpova farma o ohňostroj. Naštěstí pro trojici banditů, protože starý kolonel Nick Earp udělal spolu se svými čtyřmi syny a dvěma dcerami z farmy doslova pevnost. Zvenčí to znát nebylo. Ale nikdy by se Longovi a Hopkinsovi nepodařilo do ní proniknout nepozorovaně. Jeden z mužů byl neustále vzhůru. A na to nejtišší pípnutí se probouzeli všichni ostatní. Hlava rodiny nosila do statečně dlouho uniformu, aby se ubránila všem nečekaným překvapením. –

Starý James Prick z Quincy Steva Hopkinse řádně zatahal za nos. Souhlasil jen fakt, že tu bydleli farmáři Earp a Calligan. Neměl strach z návratu tuláků – Earpovi obvykle uštědřovali takové lekce, že se hned tak někdo nevrátil, odkud přišel. A zároveň starý Prick pro jistotu změnil bydliště.

Ale stalo se, nač nepomyslel: banditi si nejdřív vybrali Calliganovu farmu.

Truhly se zlatem si starý Prick samozřejmě vymyslel. Počítal s Earpy, ale nepomyslel na dalšího banditu – na pistolníka, jakým byl Hal Flanagan. I toho lákaly peníze.

A tak se nyní plížil nocí spolu s oběma zločinci.

Na tichý Stevův příkaz přivázal šimla a pustil se k určené budově.

Bing Long jej následoval v odstupu deseti yardů.

Ten se měl postarat o „psa“.

O psa Flanagana.

Jindy ostříleného a opatrného pistolníka tohle vůbec nenapadlo.

Tuláci měli z jeho rychlosti a šikovnosti takový strach, že se rozhodli nenechávat ho ani na chvíli bez dohledu, ale přesto mu svěřili nejtěžší část akce.

Hopkins chtěl lidi z farmy vylákat ven.

A zatímco je Flanagan pohlídá zepředu – přičemž Bing ohlídá jeho – pronikne Hopkins do budovy zadem. Flanagan bude střílet. Bude hodně střílet. Je to pistolník.

Tak si to Steve Hopkins spočítal. A Bing Long také.

Ale Hal Flanagan měl v hlavě docela jiný účet.

Střelec vůbec netoužil po tom, aby farmu opustil společně s těmi dvěma. Až bude jasné, že Hopkins přinesl zlato, oba dva zastřelí. Stejně by je nenechal naživu, a bylo už docela jedno, jestli se zakousnou do trávy tady nebo o pár set yardů dál.

Kromě toho až je tady zítra najdou, budou si myslet, že padli pod kulkami obyvatel farmy. Případ tím skončí.

To byl plán Hala Flanagana.

Byl to rozhodně ten nejčernější plán.

Ale té horké a dusné noci měl plán ještě jeden muž. Ed Holyoke..

Když se zavázanou rukou opustil doktorův dům, zastavil se na Mainstreet. Skřípal zuby. Podíval se ke světlu lucerny a spatřil obrysy postavy.

Wyatt Earp.

Vykročil k němu.

„Hej, Earpe! Chtěl jsem se vás eště na něco zeptat. Co jste to vlastně hledal v mým domě? Jak jste se vlastně dostal dovnitř? Já jsem vás nevolal. A jednou provždy vám chci říct jedno: jestli vás tam eště jednou potkám, budu si na vás stěžovat u starosty a u soudce Gordona!“

Chvíli bylo ticho. Houpající se lucernička blikala na konstábla. „Jděte domů, pane Holyoke. Bude to tak lepší. Dneska už jsem vám to jednou říkal.“

Obchodník zanadával, otočil se a vykročil k „Little Joe Saloonu“. Zmizel za dveřmi. –

Když Holyoke vyšel ven, byla už téměř půlnoc.

Už zase vyprázdnil půl lahve. Těžkými kroky přešel ulici a zmizel ve starostově dvoře.

Vrata na dvůr nebyla zamčena.

Holyoke znal cestu.

Věděl, ve které místnosti Jenny bydlela před svatbou. Potácivě vešel na chodbu a kopnutím otevřel dveře. Mladá žena se zděšeně vztyčila na posteli. Holyoke stál ve dveřích a ztěžka oddychoval. „Pojď domů,“ pravil stísněně. „Ne!“ Zaječela jeho žena.

„Dobře“ odvětil s povzdechem. „Taky dobrý. Takže je po všem. Po všem!“

Z chodby byly slyšet rychlé kroky. Blížil se starosta. Měl v ruce louč a poplašeně sledoval masivní Holyokeho postavu. „Holyoke! Přece jsem vám výslovně zakázal…“ Obchodník se otočil a strčil do něj. Starostu to odhodilo na podlahu.

„Je po všem, Jenny! Úplně po všem!“ Říkal Holyoke ztěžka. „Zničil jsem Jima Chestertona, protože měl vode mně dostat prachy. Poslal jsem na něj Hala Flanagana a ten ho zabil. Udělal jsem to kvůli tobě!

Jenom kvůli tobě! Protože jsem si ty prachy chtěl nechat: protože je tak moc potřebuješ! Tys mě zruinovala. A pak přišel Flanagan a nějaký prachy mi zase sebral. A já vím, že přijde zas, až zas bude potřebovat, protože mě bude vydírat. Wyatt Earp stejně už tuší, jak to asi bylo… Je po všem! Pojedu teď za Flanaganem. S puškou v ruce. Možná ho za svítání doženu. Pak ho zastřelím. A potom se vrátím. A jestli ani pak nebudeš vedle v mým domě, zastřelím i tebe…“ Těžkými kroky se vypotácel ven.

Došel do svého domu, vzal si winchestrovku, nabil ji a vyšel na dvůr.

Když Holyoke opustil dům starosty, vyskočila Jenny z postele a podívala se po otci. Ležel na prknech podlahy a sténal.

„Ten zločinec,“ řekl a snažil se za dceřiny pomoci vstát. „Ten mizernej bandita! Já jsem ti hned říkal že máš vod něj dát ruce pryč a vzít si Morgana Earpa. To je slušnej kluk a měl tě rád. Ale tendle zatracenej červotoč nejdřív utrápil svojí první ženu a pak natáh svý špinavý pracky po tobě. A co z toho máš teď? Tvoje vina. Protože seš chamtivá a vypočítavá.“ Stařec se postavil na nohy. „Pošpinila jsi moje čistý jméno. Holyoke je zločinec, protože podvedl Jima Chestertona a navíc na něj eště poslal pistolníka. A teď jede s puškou na pistolníka, kterýho si sám vobjednal! Je to zločinec a ty seš jeho žena!“

Jenny zděšeně hleděla na otce.

Starý muž se opřel o stěnu a oddechoval.

Pak zvedl ruku.

„Ven! I ty vypadneš! Opustíš můj dům! A už se nikdy nevracej!“ Tvář mladé žena ztvrdla. Otočila se, zabalila si ve svém pokoji nějaké věci a šla pryč. Na Mainstreet vládlo tíživé dusno. Naproti zaskřípala vrata a otevřela se. Vyjel z nich jezdec. Ed Holyoke.

Žena ho poznala, přestože byla tma. A pak se rozběhla. Směrem k lucerně před šerifovým úřadem. Když vletěla do dveří, spatřila vrásčitou tvář starého šerifa. „Wyatt Earp už tu není?“

„Ne,“ řekl marshal. „Měl snad dát pozdravovat bratra Morgana?“ Zeptal se.

Jenny přeslechla jízlivou poznámku a šla ven.

Dva yardy před ní stál muž.

Jeho silueta byla proti nočnímu nebi velká a široká.

Jenny ho hned poznala.

„Wyatte Earpe!“

„Madam?“

„Musíte mi pomoct!“

„Já-?“

„Můj manžel – je opilý. Chce udělat něco strašnýho! Chce zastřelit Hala Flanagana!“ Konstábl se tiše zasmál.

„To bude asi dost těžký. Kromě toho se vo to dneska už několikrát pokoušel.“

„Je pryč, já jsem ho viděla! Říkal, že si bere pušku!“ Vyhrkla žena vzrušeně.

„To je možný,“ odvětil Wyatt Earp a opřel se o nosný trám verandy. Jenny přistoupila blíž.

„Wyatte, já vím, k vašemu bratrovi jsem se zachovala hrozně. Ale na to teď prosím nemyslete! Já jsem žena Eda Holyokeho a on je opilý. Vzal si pušku a odjel na západ. Tam, kam odjel i Hal Flanagan!“

Wyatt si z horní kapsy u vesty vzal černý doutník.

„Poslouchejte, madam, mojí povinností je starat se o klid a pořádek ve městě. Co dělaj lidi mimo něj, mě nezajímá. Především tehdy ne, když jsou to lidi jako Ed Holyoke a Hal Flanagan. Dobrou noc.“

Vykročil na ulici k osedlanému koni. Takže tu je už delší dobu, pomyslela si Jenny. Musel vidět Holyokeho odjíždět.

Stála tam jako hluchoněmá a zírala na něj.

Na Mainstreet zavládlo ticho.

Wyatt Earp seděl v sedle a díval se ulicí. Žena pak zaslechla, jak opět sesedá a kráčí k šerifově úřadu. Když vyšel ven, držel v ruce pušku. Jenny k němu přiskočila a chytila ho za paži. „Wyatte, to vám nikdy nezapomenu…!“

Konstábl se uvolnil, nasedl na koně a rozjel se dolů po Mainstreet. Nešťastná žena naslouchala dusotu kopyt jeho koně.

Když konstábl dorazil k místu setkám Binga Longa, Steva Hopkinse a Texasana, zastavil se.

Dole v písku leželo něco bílého.

Nedopalek Hopkinsovy cigarety.

Wyatt opět nasedl. Pobídl koně do rychlého cvalu.

Přesně ve stejnou chvíli vyběhl Hal Flanagan z posledního křoví na dvůr farmy. Poté se těsně přitiskl ke sluncem proteplené stěně domu, za jehož zdmi spali lidé, jimž měl přinést smrt.

Od toho okamžiku vše probíhalo velmi rychle.

Uprostřed dvora vybuchla nálož prachu. Zazářily jasné záblesky. Pak hluk ustal a místo něj začal tiše praskat oheň.

Flanagan zíral na požár.

Hopkins snad zešílel!

Oheň osvětloval celý dvůr, vrhal červené světlo i proti zdem a on se nemohl pohnout z místa! Z tuláků však nebylo vidět ani jednoho.

Flanagan zatnul zuby a zůstal přilepen u stěny. Kdyby vyběhl na dvůr, octl by se ve světle jasném jako za dne. A lidé uvnitř měli určitě pušky… Vtom se otevřely domovní dveře. Vyběhl starý muž s puškou.

Flanagana hned neobjevil, protože běžel k ohni. Pak se otočil a spatřil ho.

Ve stejnou chvíli se ze dveří vyřítila žena.

Texasan zvedl kolt a dvakrát rychle za sebou vypálil. Potom se rozběhl pryč ode zdi. Narazil na hlas Binga Longa: „Zastav se!“

Texasan vytrhl z pouzdra i druhý kolt a zdivočele pálil do křoví, odkud ho zaslechl.

„Idiote!“ Volal tulák. „Ty máš zůstat u zdi a vítat lidi z farmy!“

Hal Flanagan stál uprostřed rozzářeného dvora. Prudce se otočil. V každé ruce držel kolt.

Goddamn! Do čeho se to pustil!

Každou chvíli se musela otevřít okna a z nich vykouknout dlouhé hlavně pušek.

„Zpátky k domu!“ Řičel Bingův plechový hlas a překřikoval praskání ohně.

Flanagan viděl, jak se ta žena přede dveřmi zhroutila. Mladá žena s rozčesanými černými vlasy.

Naproti u ohně klečel starý muž.

A teď se nocí nesly výkřiky několika dětí.

Flanagan se otočil.

Bing Long na něj vystřelil.

Ale pistolník utíkal ze strany na stranu a brzy se ztratil z dohledu. Bing Long se mezitím už stáhl.

Flanagan zaslechl dusot kopyt. Rozběhl se a vyslal za prchajícím dvě kulky.

Pak se prudce obrátil a podíval se na dvůr. Ze dveří vyběhly čtyři křičící děti.

Starý muž se vzdychaje postavil a kulhal k ženě, která nadále ležela bez hnutí. Kde byl Hopkins?

Flanagan cítil, jak mu po tváři stéká pot.

Najednou mu to všechno došlo: ti dva ho poslali rovnou do pekla. A až to hnízdo vyčistí, přijdou se do něj podívat i oni.

Takhle si to vymysleli.

Kde mohl trčet Hopkins?

Flanagan utíkal zpátky, tam, kde si uvázal koně.

Samozřejmě, Arkansasan nebyl tak hloupý, aby si tu u něj nechal i toho svého koně.

Flanagan vzal šimla za uzdu, vyskočil na něj a rozjel se podél křoví. Vtom musel prudce zastavit. Nevěřil svým očím, když v jednom z oken farmy spatřil Hopkinsovu rozšklebenou opičí tvář.

Ten tulák byl tedy v domě!

Flanagan zamlaskal a pobídl šimla, aby obejel dvůr. Tam někde Hopkinse chytí. Když už jim prostřílel cestu, s lupem mu jen tak neutečou.

Flanagan zuřil.

Vtom poblíž zaslechl výstřely. Výstřely a křik!

Damned! Bing Long asi narazil na nějakého protivníka! Zase výstřely.

Flanagan stiskl rty, chvíli ještě zíral na dvůr, pak pobídl koně a ujížděl do tmy směrem na západ.

Bing Long v panickém strachu z Texasanových kulek uháněl mezitím na východ.

Už po několika stech yardech ho zastavil ostrý hlas: „Stát!“

Long ten hlas okamžitě poznal. Poznal ho tak přesně, až jej poznám na chvíli ochromilo.

Byl to hlas konstábla Wyatta Earpa.

Tramp strhl koně stranou, během další jízdy vytrhl z pouzdra pušku, položil ji přes levý loket a vypálil za sebe tři rány. Kulky zahvízdaly nedaleko Wyata Earpa. Wyatt dal koni ostruhy a rozjel se za banditou. „Stát!“ Zařval ještě jednou. „To by se ti hodilo!“ Křikl stíhaný lump. A opět zapráskaly výstřely z jeho pušky. Wyatt Earp namířil přímo do ohně výstřelů. Už první kulka vyhodila banditu ze sedla.

Když konstábl dojel k nohatémuu koni Binga Longa, objevil jen o několik yardů opodál natažené temné tělo. Bing Long byl mrtev.

Ale nikoliv vinou konstáblovy kulky – ta ho zasáhla do pravého ramene – tramp si při pádu zlomil vaz.

Tiše ležel na zemi a skleněnýma očima koukal do nočního nebe.

Wyatt okamžitě zase nasedl na koně a rozjel se za září ohně.

Když dorazil ke křoví před farmou, uslyšel dětský křik.

Starý muž, který klečel vedle nehybné ženy, zvedl pušku a vypálil na jezdce několik zoufalých ran.

Kulky naštěstí minuly svůj cíl.

Pak teprve stařec spatřil hvězdu na jezdcově hrudi – a poznal i muže, který ji nosil.

„Earpe! Rychle! Jeden je v domě…jeden utíkal támhletudy!“

Wyatt pohlédl na mladou ženu na zemi. Její bílá noční košile byla na prsou temně zbarvena.

Stařec se napřímil. I on měl ve tváři krev.

„Je mrtvá,“ řekl.

Wyatt nasál vzduch. Pak se na starce podíval.

„Vy jste taky raněn, pane Calligane.“

„Ale škrtlo mi to vo palici! Já tady budu ještě dvacet let žít s těma čtyřma chudinkami!“

Příští ráno bylo šedé a obloha zatažená. Už několik hodin padal slabý déšť. Strašlivá zpráva se po městě rozšířila rychlostí blesku.

Lidé nedokázali pochopit, co mohli bandité na malé Calliganově farmě vůbec hledat. Calliganovi byli chudí. Od té doby, co zemřel junior, měli co dělat, aby se uživili.

Mary Calliganová to se svými čtyřmi dětmi měla vždycky těžké. Ona a její tchán museli tvrdě pracovat, aby je uživili.

A pak si jedné noci někdo přijede a jednoduše ji zastřelí.

Na hřbitově nad otevřeným hrobem stály čtyři plačící děti a stařec. Nechápavě hleděli, jak cizí lidé spouštějí Mary do země.

Její vrah měl obávané jméno: Hal Flanagan!

Na farmu přijeli tři.

Jeden z nich zůstal ležet mrtev nedaleko dvora. Wyatt Earp ho sestřelil ze sedla. Ti druzí dva ujeli.

Ale měli v patách vlka. Většího a nebezpečnějšího vlka, než jakého si uměli představit.

Wyatt Earp vyčkal ranního svítám a rozjel se za nimi. Našel stopy, vedoucí k Cherokee.

Ale po dvou hodinách je spláchl déšť.

Wyatt je objevil pozdě odpoledne znovu, pak je zase ztratil a opět je našel při kolejích dráhy, směřující do Kansasu.

Pojede za nimi, bude je pronásledovat tak dlouho, dokud je oba nezatkne, to bylo každému jasné.

A Ed Holyoke?

Hnal se po cestě do Cherokee. Všiml si ohně nad Calliganovou farmou, ale nevěnoval mu další pozornost.

Brzy ráno, ještě než přišel déšť, dorazil k prvním domům v Cherokee.

Chlapec, který nesl z pekárny chleba, se na cizince zvědavě podíval.

„Už tudy dneska ráno někdo projel? Muž v bílým klobouku?“ Ptal se Holyoke. „Ne!“ Zavrtěl chlapec hlavou. Holyoke zastavil před verandou saloonu. Pak začalo pršet.

Obchodník se schoval pod stříšku a zíral na ulici. Začínal den.

Život ve městě se probouzel.

Lidé si prohlíželi zamračeného muže se zavázanou rukou. Ale nikdo ho neoslovoval.

V poledne nasedl Ed Holyoke na koně a rozjel se deštěm zpátky.

Najednou spatřil za ohybem cesty jezdce. Konstábla Wyatta Earpa.

Holyoke sevřel levačkou pušku a zastavil koně.

Konstábl přijel blíž.

Oba muži si hleděli zpříma do očí.

Konečně obchodník chraplavě pravil: „Hledám Hala Flanagana.“

„Já taky.“

Holyoke byl překvapen.

„Proč? Proč vy? Vždyť jste ho včera večer nechat běžet!“

„Spolu se dvěma tuláky přepadl Calliganovu farmu.“

„Cože –?“

„Mary Calliganová je po smrti. Flanagan ji zastřelil.“

Holyoke cítil, jak mu vysychá hrdlo. Jazyk se mu přilepil na patro jako lístek papíru.

„Mary Calliganová“ otřel si tvář. Pak zvedl hlavu. „All right, Earpe. Jedu s várna.“

Konstábl zavrtěl hlavou.

„Jeďte domů, Holyoke. A jestli vás ještě někdy v životě napadne, že byste moh pro někoho udělat něco dobrýho, tak si vzpomeňte na starýho Calligana a jeho čtyři sirotky…“

Wyatt nechal Holyoke stát vprostřed ulice, minul ho a projížděl městem dál směrem na Kansas.

Už byl téměř tři týdny na cestě po stopách pistolníka Flanagana. Dorazil ke žluté rovině, prašné zemi na jih od Canadian Riveru.

O dva dny později se v osadě Falls Criek ujistil, že je na správné stopě.

A když mu popsali muže, který s Flanaganem jel, bylo jasné, že jde o Steva Hopkinse, což Earp samozřejmě předpokládal, ale dosud nevěděl přesně.

Oba muži jeli napříč indiánskou zemí Oklahomou k městu Pawnee. Tam se pár dní zdrželi.

Konstábl pak bohužel nějaký čas sledoval falešnou stopu, než konečně zjistil, že se pronásledovaní dali víc na sever.

V Pawnee navštívil obchod, kde si Flanagan koupil čerstvé prádlo a munici. Byl i v hotelu Lavarit, kde ti dva přenocovali.

V Blue Billově saloonu měl Hopkins hádku s texaským rančerem. Rančer Hopkinse vyzval na ulici k souboji na kolty. Když ale zjistil, kdo Hopkinse provází, rychle na to zapomněl a raději utekl.

Od těch dvou bylo zatraceně chladnokrevné, že tak volně projížděli městy. Museli přece počítat s tím, že se zpráva o jejich zločinu nahoře v Missouri rozkřikla a že na ně byl vydán zatykač. –

Uprostřed žluté roviny se pak Flanagan obrátil. Velkým obloukem se pustil směrem k jihu do horké země.

Hopkins, který měl na soukromé studium pistolníka dost času, nic neříkal a na nic se neptal.

Pak večer, když se utábořili, pravil Flanagan suše: „Jedu do Pa-wnee.“

„Zbláznil ses?“ Ujelo Hopkinsovi. „Určitě ne.“

A vraceli se do Pawnee.

O několik dní později byli za nočního soumraku ve městě. Flanagan uvázal šimla před saloonem, kde měl Hopkins před časem hádku s rančerem. „Teď se to hned dozvíme,“ řekl jen. Hopkins sebou trhl. „Co?“

„Jestli jede za náma.“

„Kdo?“

Flanagan měl pro tuláka jen pohrdlivý pohled.

„Ty seš mizernej tulák, Hopkinsi, a eště ke všemu taky hloupej. Existuje jenom jeden muž, vo kterým vim, že je schopnej nás pronásledovat stovky mil.“

„Wyatt Earp?“ Vyhrkl tramp.

„Jo.“

„Proč?“

Kolem Flanaganových úst ležel tvrdý úsměv.

„Ty nebudeš nikdy starej, Hopkinsi. Někdy si řikám, že máš v hlavě Longův mozek. – Já jsem nahoře u Lamaru zastřelil jednu ženu. To byla vražda. Rozumíš? A tendle Earp ví, že jsem to byl já, protože starej, kterýho jsem postřelil, měl dost času si mě pořádně prohlídnout.“

Hopkins se zamračil.

„Ty si vážně myslíš, že by za náma jel takovou dálku?“

„Řek bych to do něj. A to jsem se eště nezmínil vo zatykači, kterej za náma z Lamaru poslali.“ Hopkins mávl rukou. „Ále, maluješ čerta na zeď.“ Flanagan vstoupil do saloonu.

Hopkins ho následoval.

Když se přiblížili k baru, u stolu u dveří vstal nějaký muž.

Flanagan se bleskově otočil.

„Hej, brácho, kam tak rychle?“

Muž ve tváři zpopelavěl.

Flanagan se rozchechtal.

„Na malou procházku k šerifovi, co? He?“

Hopkins, stojící vedle něj, polkl nasucho.

Flanagan si objednal červenou kentuckou. Nespouštěl přitom oči ze dveří.

Ani Hopkins se nehnul z místa. I on sledoval muže, který chtěl odejít, když přišli. Po pěti minutách saloon opustili.

Flanaganova pravačka zůstala těsně u koltu, když nasedal na koně.

Na konci Mainstreet zabručel:

„Eště nějaký dotazy?“

Hopkins němě zavrtěl hlavou.

Teď už věděli, že mají v patách vlka.

Ale Flanagan ho setřásl. Každopádně se mu jeho trikem podařilo dostat se konstáblovi do zad.

Když rozbili další tábor, Flanagan řekl: „Musíme se rozdělit, Hopkinsi. Každej pojede sám, ty spíš jižnějc, já dál na sever. Sejdeme se v Seminole. Budu tam dřív než ty. Počkám na tebe. Ale to ti povídám: jestli tam nepřijedeš a jestli tvoje řeči vo stříbrný žíle v Red Hil-ls byly zase prolhaný, tak se radši dej rovnou voběsit.“

Ten večer, co přepadli Calliganovu farmu, si Flanagan na Hopkinse počkal. A pak z něj chtěl vymlátit duši.

Lišák Hopkins ale vyklouzl pomocí další lži. Tvrdil, že hlavním důvodem jeho cesty na jih je stříbrná žíla u Seminole dole v Texasu. A že ji on sám objevil a teď že tam chce dolovat.

Poté, co se představa truhel se zlatem rozplynula, probudila představa stříbrné žíly střelcovu chamtivost. Tak či tak měl namířeno směrem na jih.

Hopkins zase doufal, že se mu během dlouhé cesty naskytne možnost k útěku. Ale pokaždé, když v noci vstal a chtěl tábor opustit, Flanagan se probudil.

Hopkins pak pokaždé předstíral, že zaslechl nějaké podezřelé zvuky.

Nebylo lehké nedůvěřivého pistolníka setřást.

Muž z Missouri po třech dnech věděl, že si s ním Flanagan pohrává. Tak prudce změněný kurz musel mít jenom jeden důvod: dostat se pronásledovateli do zad.

Wyatt udělal to nejrozumnější, co mohl: vyčkával v místě, kde stopa uhýbala na východ.

Dva kovbojové z velkého Lumbaryho ranče viděli oba jezdce, jak za kopcem prudce zabočili k východu.

Protože se Flanagan dosud držel stále jednoho směru, Earp očekával, že se tu musí zase objevit. Kromě toho měl jistý pocit, že se střelec bude vracet domů, do Panhandle. Bylo to sice to nejhloupější, co v tu chvíli mohl udělat, ale zřejmě si s tím nelámal hlavu.

Wyatt si v městečku Strong City nakoupil špek, fazole a chleba. Venku, na okraji Lumbaryho pastvin, se utábořil.

Ale uběhlo šest dní, aniž by se pronásledovaní jezdci ukázali. Konstábl se rozjel zpět do Strong City.

Bylo to městečko, jakých tehdy na Západě vyrostly stovky: několik tuctů dřevěných domů kolem hlavní ulice, saloon, obchod, kovář, maličká šerifova úřadovna a obytné domy – to bylo Strong City v Oklahomě.

Když Wyatt seskočil před obchodem ze sedla, náhodou spatřil na opačné straně ulice, v řadě mezi jinými koňmi ryzáka, kterého znal. Byl to těžký neudržovaný koník s krátkým tělem. V konstáblových očích se zajiskřilo.

Tenhle kůň patřil tulákovi Stevemu Hopkinsovi. Každopádně na něm přijel do Lamaru.

Wyatt přivázal koně k zábradlí a pomalu přecházel cestu. Když měl za sebou pár kroků na stepwalku, zastavil ho krákoravý hlas:

„Hej!“

Wyatt se otočil.

Za ním, ve dveřích šerifovy úřadovny, stál malý muž s ostrými rysy ve tváři a krátce sestřiženými šedivýnú vlasy. Vlevo na kostkované košili se leskla šerifská hvězda.

Wyatt vykročil směrem k němu.

vano, pane –?“

Šerif si muže z Missouri důkladně prohlížel. „Co máte v úmyslu, chlape?“

Wyatt, který nenosil hvězdu od chvíle, co opustil Lamar a svoji oblast, se rychle ohlédl a řekl:

„V saloonu je muž, kterýho hledám“

Šerif přikývl. Byl to otrlý muž, jehož jméno kdysi znali široko daleko. Ale dnes už byl starý a šedivý. Byl rád, že si ho tady ve městě najali za dobré peníze. Jeho jméno – Jeff Bleasdale – bylo ještě dost dobré, aby odtud vyhnalo Pinneyovu bandu.

„Tak na to zapomeň, chlape,“ řekl. „Tady se střílet nebude!“

Muž z Missouri sáhl do kapsy a vyndal hvězdu pomocného marshala.

Bleasdale na ni podmračeně pohlédl.

„No a? Jste marshal ze severu. Hledáte nějakýho muže. Jasně. Ale tady se střílet nebude. To je eště jasnější. Já jsem Jeff Bleasdale! Rozuměl jste mi?“

Wyatt přikývl.

„AH right, šerife. Ale když už mi nechcete pomoct, tak mě alespoň nezdržujte.“

Bleasdale zabručel: „Střílet se tady nebude.“ Tiše dodal: „Jste ještě mladej pes. Vo vás maj města zájem. Já jsem už moc starej. Byl jsem rád, že si mě vůbec někdo vzal. Ale musel jsem přitom slíbit, že se ve městě nebude střílet.“

Muž z Missouri si šerifa vážně změřil. Pak v očích ukázal mírný smích.

„Zatraceně lehkomyslnej slib, Bleasdale. Ostatně, už jsem vo vás hodně zaslech. Můj otec mi vo vás vyprávěl, když jsem byl malej kluk. Tenkrát jste byl šerifem v Abilene.“

Bleasdale si přejel rukou přes obličej.

„Goddam, to je fakt!“ Jeho hrubý hlas se trochu třásl, když promluvil. Kdesi v hloubi duše ho potěšilo, že přijel někdo, kdo o něm skutečně něco věděl. Tenhle věděl, že Jim Bleasdale býval svého času velikán.

„Přesto, brácho…tady ve městě se střílet nebude!“ Wyatt se usmál. Pak sáhl po revolverech.

Šerifova pravačka se prudce posunula k pouzdru. A pak stařec viděl, jak mu mladý marshal podává své kolty držadly dopředu. Bleasdale polkl.

„U všech čertů – ty máš teda rychlej grif, brácho. Jak se jmenuješ?“

„Wyatt Earp.“

Starý muž pokýval hlavou.

„Hele, že tys byl před časem v Ellsworthu, nebo se snad pletu?“ Wyatt se zašklebil. „Určitě se pletete.“

Šerif naklonil hlavu k rameni.

„To bych se divil… chlap, kerej má tak rychlý ruce… Připni si hvězdu, brácho!“ Wyatt zavrtěl hlavou.

„Ne, Bleasdale, když už musím jít bez koltů, půjdu i bez hvězdy.“

„To nedopadne dobře. Jak to chceš dokázat? Pojď sem! Vezmi si svoje bouchačky zpátky. Musíš mi ale slíbit, že nebudeš střílet. Chtěl bych si todle místo eště pár měsíců udržet!“

Ale Wyatt byl už na odchodu.

Bez hvězdy a bez střelných zbraní.

Šerif se díval za ním a vrtěl hlavou.

„Wyatt Earp,“ šeptal si. „To – to je vono! Dostal Thompsonovy bratry! Bylo to v novinách!“

Popadl Earpovy revolvery a rozběhl se za jejich majitelem, jenž právě zmizel za proplétanými dveřmi do saloonu.

V úzké nálevně vládlo ponuré šero.

U malých stolků stojících podél zdí chodby sedělo jen málo hostí. A o bar se opíral muž, kterého Earp hledal. Wyatt na něj ihned zavolal: „Hopkinsi!“

Bandita sebou trhl a otočil se. V ruce držel kolt, prst na spoušti. Steve Hopkins byl tvrdý chlap. Ale při pohledu na konstábla, o kterém se mu poslední noci už i zdálo, mu zatrnulo. Wyatt se k němu pomalu blížil. Hopkins zvedl paži se zbraní.

„Stát! Vyšlo vám to i u Flanagana, Earpe, já vím. Ale se mnou vám to nevyjde. Já budu střílet!“ Wyatt se zastavil.

„Ty musíš mít ale zatraceně špatný svědomí, Hopkinsi. Proč na mě chceš střílet?“

„Protože mě zase budeš chtít zavřít, ty mizernej skunku!“

„Proč bych tě měl chtít zavřít?“

„Já nevím…ále. Zůstaň stát!“ Muž z Missouri šel dál.

Pak se před banditou zastavil ani ne na půldruhého yardu. Hopkins natáhl kohoutek koltu. Cvaklo to.

Wyatt sklonil hlavu a pohled jeho hlubokých modrých očí se zaryl do banditovy opičí tváře. „Poslouchej, Steve Hopkinsi. Spolu s Bing Longen a Halem Flana genem jste přepadli Calliganovu farmu u Lamaru. Za to budeš souze-nej. Ale když teď stiskneš spoušť a vystřelíš, staneš se vrahem marshala. Za to tě pověsej. Tady ve městě je šerifem muj přítel Jeff Bleasdale. U něj si chvíli pobudeš a já si tě pak vyzvednu, až chytim Flanagana.“ Hopkins se nahlas rozesmál.

„Flanagana? Jestli si myslíš, že ho najdeš, tak se teda mejlíš!“ Wyatt napřáhl pravačku. „Dej mi svůj kolt.“

„Nech pracky dole, Earpe. Slyšels, že mám stříkačku připravenou. Vidíš, že mám prst na spoušti. Já to zmáčknu!“

„Dej mi svůj kolt!“

„Zmáčknu to!“ Sykl bandita. „Hopkinsi, lidi v tomdle městě nemaj rádi střílem. Třeba si všimneš, že nemám v pouzdrech kolty. Dobrovolně jsem je vodevzdal u šerifa. Jestli se mnou chceš na souboj, pak ale férově. Vodevzdej svůj kolt!“

„Tobě?“

„Šerifovi.“

„Eště jsem se nezbláznil!“ Zavrčel tulák. „Dobře,“ řekl Earp a levačkou vyrazil banditovi pistoli z ruky. Hopkins po ní okamžitě skočil, ale zastavila ho rána hranou ruky do krku, až upadl. Vstal a nenávistně pohlížel na muže z Missouri. „Ty zatracenej skunku! Eštěs mě nedostal!“

„Hned to bude.“

Hopkins se rozběhl, chtěl kolem Earpa proklouznout, ale nepovedlo se mu to a zase spadl a natáhl se na podlahu jak široký tak dlouhý. „Vzdej to,“ pobízel ho Wyatt.

Ale Arkansasan byl příliš ponížen, než aby dostal rozum. Vyletěl jako pružina a skočil po konstáblovi. Zoufale se napřáhl a udeřil proti nenáviděné hlavě, ale ta mu v poslední chvíli uhnula a bandita si naběhl na direkt, který ho odhodil zpět k baru.

„Vzdej to!“ Opakoval Earp.

Ale Hopkins měl v hlavě jen nenávist.

„Můžeš sepsat poslední vůli, Earpe. Teď poznáš, kdo je Steve Hopkins!“

Bandita se začal prát o život. Ale ať dělal, co dělal, Wyatt Earp se mu ubránil a všechny rány vychytal do kryta. Pak už toho bylo dost.

Levý hák, který v místnosti nikdo nespatřil, protože byl příliš rychlý, podrazil Hopkinsovy nohy.

Hopkins dřepěl na podlaze a podlitýma očima se díval nahoru. „Máš smůlu, Earpe, i když seš fakt dobrej!“ A pak to všichni uviděli. Hopkins spadl na místo, kde ležel jeho kolt.

A teď ho držel v ruce.

„Je po všem, Wyatte Earpe. A eště dřív než pošlu horký olovo na cestu, chci ti říct, že měl Hal Flanagan pravdu, když říkal, že seš ten nejšpinavější chlap s hvězdou na prsou, jakýho zná. Von věděl, že nás budeš pronásledovat, že nám nedáš pokoj…“

Muž z Missouri klidně hleděl na muže, ve kterém se vařila zlost.

„Klidně mě zastřel, Hopkinsi. Pak budeš konečně na stejný úrovni jako Hal Flanagan! Pak budeš taky vrah!“

„Jo,“ supěl bandita. „Vodprásknu tě, Earpe. Protože seš mizerná krysa, skunk, prašivěj vlk, kterej štve svoji oběť k smrti…“

„Buď zticha, Hopkinsi. Proč jsi vzal pistolníka na Calliganovu farmu? Cos tam vlastně chtěl?“

Banditovy oči se zúžily. Pochopil, že mu ta otázka může zlomit vaz.

„To byl nápad Binga Longa! Vod samýho začátku! Tvrdil, že maj na farmě truhlu se zlatem. A von taky měl v Lamaru nápad najmout si Flanagana!“

„A proto jsi s Flanaganem utek, když na farmě zastřelil ženu!“

„Jo,“ zasupěl tulák. „Cestou mě chyt za krk. Musel jsem mu něco nalhat, aby mě nechal naživu. Chtěl mě vyřídit, protože jsme ho do toho namočili. Tak jsem mu řek, že vim vo stříbrný žíle u Semino-ly…“

„V pořádku, Steve Hopkinsi. Pusť revolver a vstaň!“ Bandita se číhavě díval zarudlýma očima. „Pověsej mě, Earpe?“ Zeptal se. „To nevím.“

„Ale ale, ty to nevíš. Takže to možný je!“

„Přiveds Flanagana na Calliganovu farmu. Neseš na smrti tý ženy svůj díl odpovědnosti.“

Hopkins se bránil: „Ne, to ne! Nikdo neměl zemřít! Copak za to můžu, že Flanagan hned střílel jako smyslů zbavenej? Je to holt pistolník a tak se podle toho choval!“

Wyatt sklonil hlavu.

„Hopkinsi,“ pravil táhle, „Marry Calliganová byla matkou čtyř dětí!“

Tramp se bezohledně rozesmál.

„Jo, něco takovýho za tim asi je. Jinak bys tady nebyl, že, Earpe! Takže to musí někdo vodskákat! Já!“ Wyatt zkřížil ruce na prsou.

„Až zatknu Flanagana, požádám soudce Gordona…“

„Žádat soudce Gordona?“ Štěkl tramp. „Mlč, Earpe! Já ho znám! Sedí v Joplinu. Pověsí Flanagana a ani mě si nenechá ujít!“

„Když pustíš kolt a půjdeš se mnou k šerifovi, Hopkinsi, budu mít něco, co budu moct soudci Gordonovi vyprávět.“

Hopkins se pomalu napřímil. Ještě stále držel v ruce kolt.

„To nepůjde, Earpe. Naopak, teprve teď se mi rozsvítilo. Proti mě může svědčit jenom jeden člověk: a sice ty! Ty seš ten, kdo mi hodí na krk voprátku. Jenom ty sám. A proto musíš zemřít!“

Wyatt přikývl.

„Jak chceš. Ale to mě budeš muset střelit do zad, Hopkinsi.“ Otočil se a se zvednutou hlavou pomalu odcházel. „Votoč se!“ Křikl na něj tulák.

„Ani náhodou. Jestli mě chceš zastřelit, střílej do zad.“

„Kam jdeš?“

„Pro revolver.“

Wyatt nebyl ani devět yardů od trampa pryč a ten najednou vytrčil kolt.

Rána, která vyšla, však přišla ode dveří.

Jeff Bleasdale. Stál tam doširoka rozkročen. Jeho tvrdé orlí oči se leskly.

V pravici měl kolt, jehož hlaveň doutnala.

Ve zlomku vteřiny před výstřelem sebou Wyatt hodil na zem a skulil se stranou. Ohlédl se k baru a uviděl Hopkinse, zírajícího na malého šedovlasého šerifa, nedůvěřivý úsměv na rtech, a potom tramp ztěžka padl na prkna podlahy.

Wyatt vstal a došel k němu.

Vedle hlavy mrtvého trampa ležel kolt.

Wyatt zbraň vzal a roztočil bubínek. Jedna kulka chyběla.

Bleasdale stál najednou za Earpem.

„Nemusíš to počítat, Wyatte. Vystřelil ve stejnou chvíli. Kulka zasvištěla tam, cos původně stál, a zaryla se do levýho dveřního rámu. Byl to rychlej střelec – ale špatně mířil.“ –

O půl hodiny později stáli oba muži před šerifovým domkem.

Wyatt si opět připevnil revolvery.

Bleasdale si posunul klobouk z čela a řekl: „Počkej chvíli, Earpe!“ Vešel do úřadovny a po chvíli se vrátil s puškou a sedlem.

„Co máte v úmyslu?“ Vyptával se překvapený konstábl.

„Pojedu s tebou.“

„Kam?“

„To je fuk. Chybí ještě Flanagan.“

„Jakto? Nemůžete přece nechat město bez šerifa?“

Ve vrásčité tváři šedovlasého muže byl úsměv, naznačující, že mu na jeho místě ve městě nezáleží.

„Ty přece víš, jak tady ten kšeft běžel, Earpe. Při první přestřelce jsem vo něj měl přijít. To byla dohoda. Můžu teda jít.“

V tu chvíli vstoupil z ulice na verandu starší muž s vážnou tváří.

„Šerife, kam chcete?“

Bleasdalesi ho změřil. „Jedu o dům dál, starosto. Tady jsem skončil. Jak jste řek. Střílel jsem.“

Starosta přikývl. „Já vím, Bleasdale. Ale vy jste musel střílet. Můj bratr byl v saloonu a všechno viděl. Vaším úkolem je zabraňovat přestřelkám. Jak to uděláte, je vaše věc. Jestli přitom vystřelíte vy, s tím nemá co dělat. Posaďte teda sedlo klidně nazpátek na stojan a uklidťe tu winchestrovku.“

Bleasdale mrkl na muže z Missouri.

„Slyšels, Earpe. Musíš jet sám…“

Druhý muž byl zastaven. Došel si pro svůj trest.

Teď bylo povinností najít třetího banditu. Vraha Hala Flanagana.

Earp si uvědomoval, že půjde o nejtěžší část honičky. To Flanagan mu poslal Hopkinse do náruče. Jako pojistku. Jestliže dorazí do Seminoly a s Hopkinsem se nesejde, má jistotu, že je Wyatt Earp v zemi.

A tuhle jistotu měl už po několika dnech. V saloonu městečka Bro-ok Town mu ji potvrdil svým vyprávěním muž, který přijel ze Strong City.

Flanagan věděl, co potřeboval vědět.

Okamžitě se rozhodl, že se rozjede ostře na jihozápad, přes Panhandle směrem na jih. Do velkého písku.

On sám pocházel z téhle žhnoucí, spálené země. Ale muž z Missouri tam zahyne,’jako tam zahynulo už mnoho mužů před ním. Velký písek ho spolkne.

V texaském městečku Lodge si koupil noviny a přečetl si článek o smrti obou trampů, ale i o tom, že on – Hal Flanagan – je hledán za vraždu. Netečně noviny pročetl, pak je složil a schoval do kapsy.

Malý plešatý holič, který pistolníka právě holil, poznamenal:

„Kdybyste byl vod tý dobroty, pane, a ty noviny nám tady nechal, byl bych vám vděčnej. Vostatní zákazníci by si je taky přečetli. Já kupuju jenom jedny.“

„Tak si kupujte dvoje,“ dodal Flanagan hrubě.

„Proč? Proč nám je nechcete nechat, pane?“

Flanagan si strhl bílý ručník z krku.

Holič uskočil a zděšeně si Flanagana prohlížel. Kolem nosu zbledl a ruka s břitvou se mu třásla.

Už před chvílí, když tenhle zákazník přišel, přemýšlel, odkud ho asi tak může znát.

A nyní to věděl.

Vzpomněl si.

Z Fulminante!

Viděl ho tam za příšerných okolností.

Na Mainstreet na sebe stříleli dva muži. Tenhle ten vyzval staršího muže na souboj. Starý pán neměl šanci, ani nestačil vytáhnout kolt z pouzdra…

A jeho vrah byl teď tady, v malé oficíně.

„Hal Flanagan!“ Řekl holič samým zděšením nahlas.

Pistolníkova tvář ztuhla do masky.

Holič tam stál bez hnutí.

A Texasan ztratil veškeré zábrany. Bleskurychle vytáhl kolt a vystřelil.

Malý lazebník Jimmy Villerton padl na záda a zůstal tiše ležet na zemi. Jeho bílý plášť měl vpředu na hrudi tmavou skvrnu. Vrah uprchl z města.

Dva muži, kteří ho chtěli pronásledovat na rychlých koních, se setkali s ostrou střelbou. To je zastavilo. Hal Flanagan unikl.

Rychlý šiml z Joplinu ho odnesl dostatečně daleko, aby se nemusel obávat dalšího pronásledování.

Teprve v noci se zastavil a utábořil se u malého lesíka. Lehl si na deku a chtěl spát.

Ale spánek nepřicházel. Místo něj se mu hlavou honily myšlenky, jaké dosud nepoznal.

Myšlenky a obrazy, které ho mučily.

Viděl ženu z farmy z Missouri, jak padá k zemi. Viděl malého holiče.

Ale tyhle myšlenky ho trápily jen v noci. Přes den byl tvrdým mužem bez skrupulí. Sel za svým cílem, směřoval k Panhandlu a cestou se jen zásoboval municí a proviantem.

Konstábl Wyatt Earp dorazil do Panhandlu jednoho horkého dopoledne. Velký písek na něj už rozevřel svoji náruč. Široká, sluncem zaplavená Mainstreet byla pokryta jemným, moučným pískem a bílé stěny domů oslňovaly odrazem paprsků.

Nebylo to nijak velké město. Hlavní ulice a několik vedlejších. Domy stály těsně při sobě jako všude na Západě.

Wyatt se zastavil před koloniálem Reda Waughama.

Obtloustlý obchodník si zvědavě měřil příchozího cizince.

„Chci si koupit bílou košili.“

„Jo,“ zavrčel Waugham.

Wyatt si vybral košili se silné látky.

„Proč bílou, pane?“ Zeptal se obchodník. „Barevná košile vypadá dýl čistá.“

„Jo, jen vypadá.“ Wyatt si natáhl novou košili a zaplatil. „Máte tady patrony do pětačtyřicítky?“

Obchodník vyvalil oči, pak je přivřel a pořádně si muže prohlédl. Jeho přívětivost okamžitě pominula.

„Ne, já nevedu žádnou munici.“

„Well, tak se mějte.“

Wyatt vystoupil před krám na nezastřešený stepwalk. Slunce vrhalo na ulici strašné vedro.

Takže tohle je Panhandle, říkal si muž z Missouri. Takhle nějak jsem si ho představoval.

Když se chtěl ubytovat ve Farewellově hotelu Jima Dycostera, narazil na majitele, který starého recepčního okřikl:

„Ne, Jeffriesi, tenhle pán u nás nemůže dostat pokoj!“

Starý polkl. „Jak si přejete, pane.“

Wyatt si prohlédl majitelovu tvář, pak přikývl, otočil se a vyšel ven. Naproti ve dveřích malého barbershopu stál hubeňour Wytt Hotter. „Můžete mě voholit, pane?“ Hotter zavrtěl hlavou.

Wyatt si otřel tvář a rozhlížel se po liduprázdné ulici. Hned za bankou stála šerifova úřadovna. A za ní byl saloon s velikým štítem nade dveřmi: Dusty saloon. Wyatt se vydal k němu.

Vchod byl zakryt korálkovým závěsem. Mírně se pohnul. Protože však nezavanul ani vánek, připadlo to Wyattovi podezřelé.

Přesto šel k saloonu, rozhrnul závěs ve dveřích a rozhlédl se přeplněným lokálem.

A teď tam bylo ticho.

Wyatt se protlačil k baru.

Když si objednal drink, barman ho odmítl. „Tady končíme. Už nic nenalejvám.“

Wyatt se otočil a šel rovnou za šerifem. Předpokládal, že on jediný mu snad vysvětlí, co se to ve městě děje. Ale i u dveří jeho úřadu nastaly potíže. Šerif měl zamčeno a otevřel teprve po chvíli, když ho nejdřív odmítl, že je polední pauza.

Šerif měl rozepnutou košili, byl neoholen a nesnesitelně páchl levnou pálenkou.

„Co chcete?“ Zavrčel.

„Jmenuju se Wyatt Earp.“

„No a?“

„Vy jste tady šerif?“

„Jo.“

„A to se to nestydíte přiznat?“ Řekl Wyatt a sedl si na stoličku. „Hledám Hala Ranagana.“

„Já vím“ ujelo šerifovi. Pak rychle řekl: „Moh jsem si to myslet. Každej, kdo přijede do Panhandlu, hledá Hala Ranagana. Už roky je to tak. Von je to známá osobnost a každej ho chce aspoň vidět, hi hi hi hi!“

Wyatt zděšeně zíral na šerifa. Že by to byl blázen? Suše dodal:

„Hledám Ranagana kvůli vraždě ženy!“

Jeff Dublin sebou trhl. Najednou zbledl jako křída.

„Já vím. Ale nemám s tím nic společnýho.“

„Vy jste tady šerif!“

„Jo – ale jenom když si to Hal Ranagan přeje.“ Wyatt vstal. „Von je ve městě?“

„Nevím.“ Wyatt vyšel ven.

Stál uprostřed ulice a rozhlížel se.

Nic se nepohnulo. Nebylo slyšet jediný hlas.

Vedrem nasycený vzduch se mihotal nad rozpáleným pískem Mainstreet.

Vedle Farewelova hotelu byl ještě jeden saloon – Texas saloon. Earp se tam vydal.

Vstoupil. Místnost byla temná. Přitom nebyla malá. Zleva zaslechl plácání karet o stůl. Muž z Missouri vstoupil, aby si oči zvykly na tmu.

Ale hned se zase zastavil.

Ze tmy vpředu u baru vyzývavě zasvítil bílý klobouk.

Wyatt vykročil a zastavil se za mužem v bílém klobouku. Poklepal mu na rameno… ,

Muž se otočil. Wyatt spatřil vousatou tvář postaršího kovboje. Ale mohl by odpřísáhnout, že muž měl na hlavě Flanaganův klobouk. Ovšem v tu chvíli se ode dveří ozvalo:

„Earpe!“

Wyatt se pomalu otáčel.

Proti světlu ulice se rýsovala nezaměnitelná silueta vražedného pistolníka Hala Flanagana, muže, kterého Wyatt pronásledoval stovky mil.

„To je dobře, že tě potkávám, Flanagane,“ řekl konstábl docela klidně.

„Nemyslím, že by to bylo dobře,“ odvětil střelec. Wyatt se tiše usmál. Byl to smích, při kterém později zatrne ještě mnoha dalším psancům. I Flanagan to pocítil.

„Co stojíš u dveří, Flanagane!“ Křikl na něj Wyatt. „Pojď sem.“

Střelec skutečně udělal několik kroků, ale pak se zase zastavil. Wyattovy oči si už na tmu zvykly. Zločince dobře poznával.

„Hale Flanagane, řekl jsem, že je dobře, že tě potkávám. Já jsem tě totiž hledal!“

„Ale…“

„Jo – tys totiž na jedny malý farmě nedaleko Lamaru zastřelil bezbrannou ženu. Matku čtyř dětí!“ Pistolník se zasmál.

„Dej si pozor, Earpe,“ řekl. „Tady seš v Panhandlu, v mým městě. Zdejší lidi jsou mý kámoši a – „ rozhlédl se. „Nikomu bych neradil, aby měl jinej názor. A to, cos řek, Earpe, je nesmysl. Byl jsem v Lamaru, ale farmu, vo který mluvíš, jsem nikdy neviděl.“

„Poznal tě starej Calligan, kerýhos postřelil. Přísahal, žes zastřelil jeho snachu.“ Flanagan se znovu zasmál.

„Earpe – ty seš ale divnej pavouk. Ty si asi myslíš, že tady v Panhandlu dáme na přísahy nějakýho starocha, he?“

Wyatt pohlédl do okolních tupých tváří. „To ti neprojde, Flanagane!“

„Ale ty se odtud nedostaneš, Earpe!“ Wyatt se odrazil od baru.

„Jestli chtěj zdejší muži stát na straně vraha, je to jejich věc. Já ale každopádně svojí povinnost splním!“ Střelcova pravačka sklouzla ke koltu.

Ale těžká levá pěst muže z Missouri byla rychlejší. Dopadla na Te-axasanovu hlavu a podrazila mu nohy. V druhé konstáblově ruce se zablýskl kolt.

„Je mi jedno, pánové, jestli chcete chránit vraha a jestli tím chcete pošpinit jméno svého města. Je to vaše město.“ Nikdo se ani nehnul. Flanagan omámeně klečel na podlaze.

Wyatt Earp se rychle sklonil a sebral mu oba kolty. Odložil je dozadu na bar a položil k nim i své kolty. Flanagan na něj nenávistně vzhlédl.

„Máš smůlu, brácho. Já jsem Hal Flanagan a tady nejsme v Lamaru, ale v Panhandlu. Kdo je proti mě, může si rovnou vykopat hrob!“

„Jistě, výhrůžky by ti šly. Výhrůžky dvojnásobnýho vraha! Tys totiž nezabil jenom tu ženu v Lamaru, ale taky holiče Villertona v Lodge. Budeš viset, Flanagane!“

Pistolník vstal a předklonil se.

Pak následovala rvačka, jaká se jen tak nevidí. Muž z Missouri musel schytat spoustu ran, protože Flanagan bojoval jako zoufalé raněné zvíře…

Ale nakonec to byl Wyatt Earp, kdo svého protivníka složil. Dvěma prudkými údery za sebou položil domláceného, zkrvaveného Flanagana na podlahu saloonu, vzal z baru kolty a vyšel na verandu před saloon.

Trvalo téměř pět minut, než uslyšel kroky.

Ve dveřích stál Hal Flanagan a zíral na Earpa jako rozzuřený, ale zesláblý býk.

„To byl teprve první chod, Wyatte. Budeme se střílet!“ Muž z Missouri přikývl. „All right,“ dodal.

„Dneska večer. Při západu slunce. Tady na Mainstreet.“ Wyatt přikývl, pak položil oba Texasanovy kolty na prkna verandy a odešel ke svému koni.

V Panhandlu nebylo člověka, který by mu mínil dát něco najíst nebo napít.

Wyatt vedl svého koně do nájemné stáje. Před stájí bylo napajedlo. Majitel stáje na něj hleděl téměř soucitně. Odmítl ho však přijmout. „Odjeďte odtud, pane. Nebo už nezažijete dnešní noc.“ Nikdo ve městě nepomyslel, že by měli vraha vydat šerifovi. Wyatt bloumal městem a pak se zastavil u studny. Měl žízeň.

Nakonec rozrazil dveře šerifova úřadu. Dublin na něj zíral skleněnýma očima.

„Co – co chcete, Earppe! Zůstaňte…ven-venku. Lidi mě rozsekaj, když, když zji-zjistěj, že držim s váma!“ Brblal. Wyatt smetl ze stolu láhev whisky. Dublin vykřikl leknutím.

„Poslouchejte, šerife, když už se v tom vašem zatraceným městě musím být, dejte aspoň mímu koni stinný místo!“

„Jo – jistě. Ale já…“

„Kde máte stáj?“

„Hned vedle…“

Wyatt odešel a odvedl koně do šerifovy stáje. Pak se vrátil na ulici, chodil od domu k domu a nakonec se posadil do stínu před dům doktora Cooryho.

Doktor vyšel přede dveře.

„Je mi líto, pane. Ale musím vás požádat, abyste odtud odešel. Já vím, že říkám hroznou věc, ale znáte lidi…“

Wyatt přikývl a mávl rukou. „Já vím, hlavně lidi…“ Vstal, tiše povzdechl a dál se loudal městem.

Hodiny plynuly.

Vedro nepolevovalo. Vzduch stál. Od bílých zdí domů bolely oči.

Hrdlo muže na verandě před City Hallem bylo suché jako troud. Už se nepokoušel získat něco k napití. Dřepěl ve stínu jako Indián a nebylo mu příliš dobře. V hlavě měl jenom jednu tvrdošíjně usazenou myšlenku: počkat do večera!

Přesně v sedm hodin vyšel Hal Flanagan z Texas saloonu. Na hlavě už zase bílý klobouk, oblečen byl do nové krvavě rudé košile a černého saka. I kalhoty a boty měl docela nové.

Zastavil se vprostřed ulice.

Rozkročil se.

„Earpe!“ Zvolal.

Ale muž z Missouri už sestupoval z verandy na ulici. Mezi oběma muži bylo dvacet yardů prašné ulice. Flanagan zvedl hlavu.

„Earpe, teď se rozhodne. A po smrti tě zahrabou před městem. Tvý bráchové nebudou mít právo přijít do města.“

„Moji bratři ti zřejmě dělaj velký starosti,“ dodal konstábl chladně.

„A jestli přijdou, postarám se, aby měli hroby vedle tvýho!“ Volal Flanagan.

Muži na stepwalcích se rozchechtali.

Wyatt přikývl. „To je vod tebe slušný, Flanagane. Ale já mám taky prosbu, kterou by mi město mělo splnit. Jestli zemřu, nechci ležet tady, ve městě, který chránilo vraha. Možná by mě hoši z Looneyho ranče mohli vzít s sebou a pohodit mě někde do písku. To mi bude milejší.“

Nastalo hluboké ticho.

„Takže pro sebe nevidíš žádnou šanci, Earpe!“ Zvolal Flanagan chraplavě.

„Hlavně, že ji vidíš ty!“ Odvětil muž z Missouri. Ticho.

„Eště něco!“ Řekl Wyatt. „Chci to eště zvopakovat: nahoře v Lamaru jsi zabil ženu a v Lodge jsi zastřelil holiče Villertona. Jsi vrah a patříš na šibenici! A můžeme začít!“

Flanagan pomalu zvedl ruce a otřel si je o vestu. Pak se otočil.

„Šerife!“ Zařval.

Ochránce pořádku vyšel na verandu. Takže byl informován. „Co chceš, Flanagane?“ Zeptal se.

„Tendle chlap mě urazil. Rozhodne to souboj na kolty. Aby to bylo fér, dáš pokyn ke střelbě ty!“ Dublin učinil ještě slabý pokus o záchranu situace. „Dyť víš, že já tady mám…“

„Drž hubu!“ Zasyčel na něj pistolník. „Vytáhni z pouzdra kolt, napočítej do tří a pak vystřel do vzduchu!“ Šerif se nehýbal, ydo toho!“ Zařval Flanagan. Šerif zvedl ruku s revolverem. Třásl se.

Ticho na Mainstreet bylo strašidelné. Lidé zírali na oba muže uprostřed. Pak práskl výstřel.

Co se stalo potom, na to texaský Panhandle nikdy nezapomněl.

V levačce cizího marshala byl kolt. Nikdo neviděl, jak se do ní dostal. Každopádně předtím, než šerif vystřelil, vězel ještě v pouzdře. Muži, kteří tu byli zvyklí na velmi rychlé střelce, tak rychlý pohyb v životě ještě neviděli.

I Hal Flanagan byl velmi rychlý. Jeho pravačka vytáhla kolt z pouzdra téměř do poloviny. Ale v té pozici ustrnula.

Střelcova sádrově bílá tvář zešedla. Rty se rozskočily.

„Ne,“ pravil tiše. „Ne – to neni pravda!“

Muž naproti mu chladně hleděl do očí.

A všichni věděli: souboj skončil dřív, než vlastně začal.

Muž z Missouri porazil jejich rodáka!

Strhla se bouře. Lidé sbíhali ze stepwalků na ulici, výskali, stříleli do vzduchu, vykřikovali, skákali a dělali rámus. Stěna z masy lidských těl zaplavila ulici mezi oběma pistolníky.

Jakmile Wyatt Earp dostal trochu prostoru, když se lidé trochu rozestoupili, zjistil, že muž v bílém klobouku zmizel.

Hal Flanagan využil nefér zásahu svých spoluobčanů a utekl.

Wyatt se protlačil davem k šerifovi.

„Kde je?“ Zeptal se a sklonil hlavu.

„To já nevím, marshale,“ odvětil šerif temně.

„Šerife!“ Zvolal Wyatt tvrdě. „Dneska jste si už dvakrát vysvětlil zákon podle svýho! A teď mi ale řeknete, kde je Flanagan!“

Dublin se díval po ulici dolů.

Muž z Missouri o půl hodiny později vyjel z města.

Už mu nikdo nebránil ve vstupu do „Dusty saloonu“, kde se napil sklenice vody. V koloniálu si doplnil zásoby munice a nakoupil nějaký proviant.

Pak zářivě bílé, prosluněné, ale přesto temné město Panhandle opustil.

Na jižní hranici Looneyových pastvin se potkal s malým Jimem Brennanem, jedním z kovbojů, kteří ho před soubojem vyháněli ze stínu. Kovboj seděl na ohradě a žvýkal trávu.

Wyatt se u něj zastavil.

„Buďte zdráv, pane Earpe.“

„Kde je Hal Flanagan?“

„Já nevím!“ Ukázal kovboj za sebe. „Přece nejsem zrádce. Ale vel-kej písek začíná už támdle za těma kopce ma.“

Konstábl honil vraha ve žhavém písku sedm dní. Pak přišel konec.

Wyatt už dva dny neměl v ústech ani kapku vody. Už téměř padal ze sedla únavou a vyčerpáním.

Když přišla noc, ulehl na deku. Teprve kolem jedné se ochladilo. Vyhoupl se na koně a klusal dál po stopě.

A když se ráno rozbřesklo, spatřil ho. Ležel tři yardy před svým unaveným, poničeným koněm.

Wyatt se sklonil a podíval se mu do tváře.

Ještě žil.

„Vodu…“ zasípal.

Wyatt na něj hleděl tvrdýma očima. Pak mu sebral kolty a rozhlédl se.

Asi půl míle odtud stál vysoký kaktus.

Dopotácel se k němu. Flanaganův šiml jej následoval.

Když slunce překročilo horizont, spatřil střechy domů. Pobídl koně a ještě jednou se zprudka rozjel. Před prvním domem omdlel a spadl z koně. Ranou o zem se ale probral a pak se dopotácel k napajedlu.

Nějaký muž ho odvlekl na lavici do stínu a podal mu vodu.

Bylo už poledne, když se Wyatt vrátil k pistolníkovi.

Pozdě.

Wyatt držel v ruce láhev s vodou a díval se na mrtvého vraha Mary Calliganově. Pak naházel přes nehybné tělo písek a nasedl na koně.

Když projížděl Panhandlem, lidé u dveří a v oknech viděli, že má u lasa k sedlu přivázaný bílý klobouk.

Klobouk pistolníka Hala Flanagana.