William Mark

Vlčí volání

Chet Nugent natáhl šlachovitý krk, přiložil ruce k ústům, udělal z nich trychtýř a vyrazil hrdelní, chraptivý výkřik, jaký by od vlčího zavytí rozeznal snad jenom pravý Indián.

Chet byl vysoký, ramenatý chlapík. Pískově zbarvený klobouk měl vražen hluboko do čela, a tak ze stínu jeho ošlehané tváře probleskovaly jenom jiskřivé, zelené dravci oči. Chetovu mocnou bradu přetínala hluboká jizva. Chet byl Texasan jak se patří. Vyšívané holínky s velikými ostruhami tento dojem jen umocňovaly.

Opíral se oběma rukama o sedlovou hrušku a napjatě naslouchal směrem dolů k soutěsce.

Vlčí volání se z hlubiny vrátilo.

Chet vzal za otěže a nasměroval vraníka do údolí.

Po několika minutách spatřil jezdce, jedoucího mu vstříc.

Chet zastavil a počkal na něj.

Byl to malý, vysušený chlapík se žlutou, svraštělou tváří, liščíma očima a špičatým nosem, přibližujícím se zvednuté bradě. Byl oblečen ošuntěle a neměl ani nábojový pás. Z kapsy saka mu vyčuhovala rukojeť předpotopního koltu.

Mužík sklouzl z koně, dopadl na křivé nožičky a zakřenil se na Cheta. „Helou, Chete!”

Chet sesedl a vyhrabal z brašny tabák. Toho druhého ani nepozdravil. Texaská hrdost.

Kdo to vlastně vůbec byl, ten mrňous Jimmy Plegg? Líná kůže, pomocný dělník, kterého před léty vyhodili z přepřahací stanice, protože opakovaně nenaložil všechna zavazadla, která měl dostavník odvézt. Byl to malý bandita, který by určitě už dávno bručel v báni, kdyby se ho tenkrát Chet neujal poté, co ho našel před Nugget Saloonem v Yampě opilého za posledních pár dolarů.

Jo, tak to bylo, a Chet Nugent necítil sebemenší touhu takovou krea-turu zdravit. Položil na hnědý papírek špetku durhamského tabáku, zabalil ho do pěkné cigarety a olízl ji.

Jim škrtl sirkou o podrážku a podával Chetovi oheň.

„Kde jsou vostatní?” zeptal se Chet.

„Ve srubu.”

„Je s nima taky Jeff?”

„Ne,” odvětil prcek tiše.

Chet prudce vyfoukl dým nosem, zamračil se a zavrčel: „Proč ne?” „Jako dycky. Včera večír hrál karty s Hancem Allebym a pak se zas porvali.”

„No a? Kvůli tomu snad nemusí zůstat trčet na ranči.”

Malý Plegg nejistě přitakal. „Bohužel musel, Chete. Von nic nevidí. Hanc ho potlouk tak, že mu vopuchly voči a nic nevidí. Bude to prej trvat aspoň tři dny…”

„Idioti!” sykl Texasan, odhodil cigaretu, nasedl na koně, a aniž by ztrácel další slova, vyrazil.

Plegg ho zamračeně následoval.

Uprostřed poměrně strmé soutěsky odbočili do úzké skalní rozsedli-ny, kde měl místo jenom jeden jezdec. Asi po padesáti yardech se roz-sedlina rozestoupila do skalního kotle, na jehož druhém konci stál srub z hrubě otesaných kmenů.

Chet přede dveřmi seskočil z koně, přivázal ho a vykročil ke dveřím.

Ty se však najednou otevřely a tři podezřelé postavy zběsile nazdařbůh rozdávaly olovo. Jakmile však poznaly jezdce, zašklebily se a schovaly kolty do pouzder.

„Helou, Chete!”

Texasan jen cvrnkl o krempu klobouku, minul ty tři a vstoupil do srubu. I oni byli jen špinaví tuláci, co u něj dostali práci, takže mu nestáli za pořádný pozdrav.

Srub měl dvě velké místnosti, primitivně sloužící jako ložnice a jídelna. Kolem hrubého stolu sedělo ještě šest dalších mužů. Když vstoupil Chet, vstali.

„Helou, Chete!”

Ani pro ně neměl víc než jen cvrnknutí do klobouku.

Jen jeden z nich nevstal - mladík s tvrdou tváří, šedýma očima a úzkým nosem. Na hlavě měl černý stetson, na sobě modrou košili a tmavé sako. V překřížených nábojových pásech nosil dva slonovinou vykládané kolty ráže Western 44.

Chet na něj pohlédl.

Rty mladého muže se rozevřely. „Helou, Chete!”

„Helou, Larry.” Byl jediný, komu se dostalo pozdravu. Zrovna jemu.

Chet odhodil klobouk na věšák a usedl ke stolu.

Pomalu si přisedávali i ostatní.

Chet si ubalil novou cigaretu, nechal si připálit, opřel se oběma lokty o desku, vyfoukl kouř a řekl: „Za tři minuty jedeme!” Muži přitakali. Znali ho a už je na něm nic neudivovalo. „No tak, běžte se připravit!” Muži rychle vstávali a oblékali se. Jenom Larry Hout zůstal na svém místě. Chet na něho pohlédl. „Proč nepřijel Hanc?”

Larry svíral mezi zuby dlouhý, tenký doutník. „Jak by moh? Jeff mu zlomil pravou ruku.” Chet se ohlédl. „Frede!”

Zrzavý chlap s opuchlou tváří a spadlým spodním rtem přistoupil ke stolu. „Dones mi whisky!” „Jo, hned jsem tu!”

Chet do sebe obrátil až po okraj plnou sklenku, jako by to byla voda. Pak vstal, nasadil si klobouk a vykročil ke dveřím.

Krátce nato opouštělo jedenáct jezdců skalní kotel, pak pokračovali nahoře po soutěsce až na náhorní plošinu.

Nebe Colorada se vznášelo nad White River Plateau a bylo jasně modré. Lesy, obklopující náhorní plošinu, měly barvy podzimu, vzduch byl chladný a ostrý.

Skupina jezdců se tu zdržela několik hodin a pak si to namířila k lesům na severu.

Pozdě odpoledne vzal Texasan za otěže a zastavil na okraji lesa. Ukázal na mýtinu s několika budovami. „To je vono,” vysvětloval Chet. Jimmy Plegg se ušklíbl a přitakal.

Fred Morris si podrbal zarostlou bradu a sáhl do kapsy saka pro láhev.

Larry Hout, jedoucí po Chetově boku, chladně pohlédl na dřevěná stavení.

Chet vysvětloval: „Bing pojede k bráně. Jestli mu votevřou, seskočí z koně na opačný straně, než co bude stát hlídač. Larry si veme na starost toho hlídače. V táboře je nejvejš pět lidí. Jestli se nečekaně objeví víc mužů, postaraj se vo ně Ed a Brian. Fred a Slim otevřou vrata dokořán, a až nám dá Larry znamení, vrazíme dovnitř.”

Nikdo nic nenamítal. Muži pozorovali klidný, až ospalý dřevorubecký tábor.

Chet Nugent tasil svůj velký kolt, zatočil dobře naolejovaným bubínkem, ještě jednou si prohlédl všech šest komor a pak zbraň vrátil do pouzdra.

I ostatní si zkontrolovali zbraně.

Larry Hout ne. Ten si byl jist, že je má v pořádku.

Ani Jimmy Plegg se nepodíval - věděl, že nebude střílet.

„Křoví je dobře padesát yardů před vratama. Dost dlouhá štreka… Až nám Larry dá znamení, musíme to rozjet tryskem,” pokračoval Chet. „Jste připravený?!”

Muži přitakali.

„Tak kupředu!”

Banda vyrazila.

Za křovím se zastavili.

Mladík s tváří dítěte si upravil šátek, odhodil z čela loknu, a když krátce pohlédl na Cheta, vyrazil k bráně tábora.

Bing Waters skutečně vypadal jako kluk. Jako nevinný, hodný chlapec. Proto ho Chet vyslal k bráně. Devatenáctiletý Bing však zdaleka nebyl takový, jak vypadal na první pohled. Tenhle mladík z Tennessee měl za sebou své a maska nevinnosti schovávala duši dravce.

V Memphisu v šestnácti letech probodl při kartách muže a od té doby byl na útěku. K první vraždě se brzy přifařila další. Ve Springfieldu, v Missouri, ho místní šerif poznal podle zatykače, a když se Bing nechtěl vzdát, vystřelil na něj. Binga sice těžce zranil, ale ten muže zákona stačil zastřelit. Od té chvíle byl Bingův osud zpečetěn.

Po vražedném útoku na ochránce pořádku se octl na černé listině vrahů šerifů a byl hledán ve všech státech Unie. Nebylo proto divu, že utekl do hor. A právě v horách narazil na Cheta Nugenta, který muže jako Bing potřeboval.

Bing si to pomalu mířil k táborové bráně.

Jim Plegg se kousal do spodního rtu.

Ir Morris měl zpocené vlasy.

Nosní dírky Eda Fletchera se chvěly vnitřním vzrušením. Brian Darber zíral na Bingova hubená záda.

Tvář Slima Cramera byla bez výrazu, koutky úst měl staženy dolů. Jen dobrý pozorovatel by si všiml, jak se mu křečí sevřela pravá ruka.

Ostatní prázdnými pohledy sledovali bránu tábora. Ale i oni byli vzrušeni.

Jenom dva muži ne.

Chet Nugent a bledolící Larry Hout.

Larry držel otěže v levačce, hlavu měl skloněnou a spodní ret trochu předsunutý. On to byl, kdo musel jako první projet těch padesát nebezpečných yardů. Měl při přepadení nejtěžší úkol. Přestože navenek vypadal naprosto klidný, nervy měl napjaté k prasknutí.

Malý dřevorubecký kemp velké firmy Harris and Co., se sídlem šedesát mil odtud ve městě Yampa, odpočíval. Pět srubů a tři kůlny na nářadí, dvě protáhlé budovy stájí, malá věž, jaké se stavěly v pevnostech za dob indiánských válek.

Zdejší dřevorubci pracovali pro společnost už léta a osvědčili se. Byl to dobrý tým čtyřiadvaceti mužů, vedený velkým, bělovousým, drsným Owenem Baxterem. Tábor byl starý tři roky. Prvního šéfa tu tenkrát dělal Wyatt Earp.

Většina dřevorubců se v tuto dobu zdržovala sedm mil odtud v lese. V táboře zůstali jenom dva muži.

To všecko Chet Nugent dobře věděl. Už dlouho číhal na příležitost, ale buď dřevorubci pracovali příliš blízko tábora, nebo v něm nechali příliš mnoho mužů.

Takže věděl, že se muži vracejí do tábora až před osmou večer. Využívali každý paprsek slunce k práci.

Nyní bylo pět odpoledne.

Steve Dump se loudal se skloněnou hlavou a svěšenými rameny přes dvůr. Byl to středně velký, štíhlý muž s tmavými vlasy a hustým knírem. Měl přívětivou opálenou tvář s dobráckýma očima.

Myslel na Ann a své tři děti. Zůstaly dole v Colorado Springs a čekaly na poštu od něj. Dnes večer jim zase napíše. Byla to už třetí zima, kterou trávil tady v horách. Přes zimu nebyla ve městě práce.

Steve se zastavil před jedním ze srubů a pohlédl oknem dovnitř.

Uvnitř ležel na pryčně hranatý chlapík a zíral do stropu.

Steve zaklepal na okno a muž se k němu otočil.

„Můžeš se pomalu připravit, Johnny, bude pět.”

Muž uvnitř přikývl, mocně zazíval a vstal. Byl to Johnny Cass. Hlídka mu začínala v pět.

Steve vyndal z kapsy dýmku, nacpal si ji a pohlédl ke strážní věži. Zvažoval, jestli má ještě vylézt nahoru a obhlédnout krajinu. Owen Baxter přikázal, aby hlídky každé dvě hodiny kontrolovaly z věže okolí.

Steve vykročil k věži. Cestou přemítal o malém domku, který si vysnil. Třeba si k němu jednou bude moci koupit i kousek pozemku…

Steve měl hlavu plnou plánů.

Nemohl tušit, že mu v tu chvíli zbývají už jen tři minuty života. Tři mizerné, krátké minuty.

Steve se zastavil a zamyšleně pohlédl na špičky holínek. Pomyslel na své tři děti. Na čtrnáctiletého Joea, tolik podobného své matce. Na jede-náctiletou Rosy a malého, šestiletého Tima.

V tu chvíli kdosi zaklepal na bránu. Stevem to trhlo. „Ano?” zvolal.

„Hej, moh bych u vás dostat hlt vody?”

Johnny Cass vyšel ze dveří srubu a navlékal si koženou vestu.

Steve přistoupil k vratům, odsunul závoru a otevřel.

Venku stál jeden jediný jedzec. Mladík s nevinnou tváří.

„Pojď dál, brachu,” pravil Steve v dobré náladě. Koneckonců nebylo nic špatného na tom, že dopřeje cizinci trochu vody.

Bing se mu zahleděl do tváře a usmál se, přestože věděl, že ten muž před ním za okamžik zemře.

Steve stál napravo.

Bing sklouzl ze sedla doleva.

Od křoví se ozval výstřel.

Steve tam překvapeně otočil hlavu.

V jezdcově dlani se zableskl kolt.

Steve ucítil úder do hrudi, zapotácel se, narazil zády do vrat, a když sahal po koltu, vystřelil i ten cizí jezdec. Steve Dump sklouzl po bráně k zemi.

Bing skočil na dvůr. Na verandě jednoho ze srubů spatřil dalšího muže. Ihned střílel.

Ale Johnny Cass už měl pár přestřelek za sebou, ihned palbu opětoval.

Bing sebou praštil o zem a znovu vypálil.

Rána olízla Cassovi čelo, Cass zaťal zuby, zapotácel se, ale rychle vypálil tři rány. Třetí kulka zasáhla Binga Waterse přímo do srdce.

V tu chvíli na dvůr vtrhl bledolící pistolník, střelil po Cassovi a zasáhl.

Pak na dvůr vtrhla celá Chetova banda. Nevšímala si ležících těl. Bandité vtrhli do domů a drancovali.

Vše jim vyšlo podle plánu.

O čtvrt hodiny později už zase seděli na koních.

Chet se ohlédl po Bingovi. Na okamžik mu ho bylo líto, věrně ho provázel celé tři roky. Pak zvedl ruku a přikázal odjet.

Bandité tábor dřevorubců dokonale vybrakovali. Hodinky, revolvery, zbraně, munici, trvanlivé potraviny, kožešiny a peníze. Všecko sebrali.

A na dvoře leželi tři mrtví.

Chet Nugent utekl s bandou zpátky do hor.

Když o dvě hodiny později vjel do dvora Owen Baxter se svými muži, zarazil koně a prohlížel si mrtvé. „Byli tady vlci,” procedil mezi zuby. Pak ukázal na tělo Binga Waterse: „Znáte ho někdo?”

Muži pohlédli do bledé, nevinné tváře a vrtěli hlavami.

„Hm, tak se podívejte, jestli nám nechali aspoň deky na spaní…,” řekl šedovlasý a šedovousý boss tábora a ukázal na dlouhána s koňským obličejem. „Jime, pojedeš se mnou do Yampy. Mezitím mě zastoupí Dan. Zejtra vyrazí s půlkou mančaftu za prací. Polovina mužů zůstane tady pod velením Joea Vanderbilta. Je to jasný?”

Muži přitakali a starý šéf kempu vyrazil na cestu dlouhou šedesát mil. Šedesát mil horami do města za vedením společnosti. Byla to dálka, ale Owen Baxter neměl jinou možnost. Musel do Yampy ohlásit panu Harrisovi přepadení.

*

John Harris byl bělovlasý šedesátník. Nosil brýle se zlatou obroučkou, černý oblek a vysoký bílý límeček. Přestože navenek vypadal klidně a rozvážně, uvnitř se to v něm vařilo. Zpráva o přepadení kempu na Whi-te River Plateau byla horší, než se Baxter domníval.

Harris dobře věděl, co znamená, že se znovu objevili vlci. Určitou dobu dali pokoj. Možná měli nějaký jiný revír… Před rokem a půl byla však přepadení opuštěných táborů na denním pořádku. Pokaždé při tom přišli o život hlídači. Harris musel tenkrát vyškrtnout z listiny zaměstnanců devět jmen. A to přitom šlo jenom o zaměstnance jeho společnosti. Nahoře v horách byly tábory více společností. Vlci si nevybírali, přepadali všecky kempy až na pár malých táborů ve špatně přístupných končinách.

Když pak před rokem a půl nahoře u Coyote Basinu vyhořel tábor společnosti Jeffries and Co., dali vlci pokoj. Harris i jeho konkurenti doufali, že už o nich neuslyší.

A teď tohle.

Další přepadení.

Harris si strčil palce do kapsiček u vesty, přistoupil k oknu a pohlédl na ulici. To byla zatraceně hořká pilulka. Harris pochopil, že musí rychle vyslat kurýry, aby varovali ostatní tábory. Než ale takový kurýr objede pár táborů, už taky může být dost pozdě.

Starý muž se otočil a pohlédl na dřevorubce. „Dobrá, Baxtere. Jděte s Jimem do Grand Hotelu, ať vám tam dají ubytování. Zítra si promluvíme. Nejdřív se vyspěte.”

Baxter však odporoval. „Do hotelu pošlu Jimmyho. Na mě nemusíte brát žádný ohledy, pane Harrisi. Ta věc zatraceně spěchá.”

John Harris pokrčil rameny. „Co mám teď dělat, Owene? Kde seženu lidi, aby mi objeli tábory?”

Starý předák sklopil oči ke klobouku, který ždímal v rukou. „Když to nepůjde jinak, pane, pojedu já a Jimmy. Nejde přece jenom o ukradený věci, ale hlavně vo životy lidí.”

Harris přitakal. „Vím, Owene. Ale to nepřipadá v úvahu. Máte za sebou těžkou cestu. Promluvím se šerifem. Uvidíme, co se dá dělat. Nedělejte si starosti a běžte si odpočinout. So long. Do zítřka.”

Starý woodcutter se zamračil a pak neochotně vykročil ven směrem ke Grand Hotelu.

Té noci John Harris nezamhouřil oka. Za osm dní se jeho společníci Landey a Calliger měli vrátit z Bostonu, kde vedli rozhovory s velkými dřevařskými firmami na východě.

Harris nejdřív navštívil šerifa, informoval ho o přepadení tábora a pak si vyslechl, co vlastně předem čekal:

„To je zatracená věc, pane Harrisi. Ti špinavci začali zrovna v největ-ším kempu. Ale já nevím, co bych měl udělat. White River Plateau koneckonců ani nepatří do mýho distriktu…”

Harris přitakal a šel pryč.

Až do půlnoci seděl v malém baru u sklenky whisky.

Krátce po půlnoci tam vstoupil muž, jehož přehnaně elegantní oblečení muselo být snad všude na západě nápadné. Byl to dobře vypadající čtyřicátník se šedivými vlasy na spáncích, rovným nosem a hezky tvarovanými ústy. Než přešel k barovému pultu, zkontroloval svůj zevnějšek v zrcadle.

Barman Clyde Andrew strnul, když spatřil pozdního hosta. Nemotorně se uklonil a vyhrkl: „Jaká čest, pane Careyi!”

Harris zvedl ze svého temného koutku oči. Bylo mu více než nepříjemné, že narazil právě na Daveho Careye. Zrovna v bance tohoto muže měl úvěr a termín další splátky se blížil.

Harris přitom vlastně neměl důvod se tomuto vždy přívětivému a ochotnému bankéři vyhýbat, měl pro něj zatím vždy dostatek pochopení. Ovšem myšlenka na případný bankrot nedovolila Harrisovi zvednout hlavu.

Carey se opřel o bar a příjemným, sonorním hlasem si objednal: „Jeden firepoint, prosím, Clyde.”

„Jeden firepoint, ano! Jistě!” odvětil barman, a nespouštěje z váženého hosta oči, vytáhl z baru čtyřhrannou láhev ze silného skla, podal sklenici a naplnil ji až po okraj.

Carey se napil a pak se otočil.

Harris na sobě ucítil jeho pohled.

„Helou, pane Harrisi!” zamával Carey žoviálně na obchodníka se dřevem a vykročil k němu. „Smím si k vám přisednout?”

„Prosím,” s námahou se usmál Harris. Co sem bankéře mohlo přivést tak pozdě v noci? Harris měl špatné svědomí. Uhýbal pohledem.

Dave Carey byl úspěšný muž. Před třemi roky sem přijel z Kalifornie a otevřel si na rohu proti obchodu banku. Už tehdy to musel být movitý člověk, protože v místě, kde stávala nevzhledná stodola, vyrostl přepychový bankovní dům, který by dělal čest i podstatně většímu městu.

Harris nadále zaujatě hleděl do sklenky.

„Je vám něco?” soucitně se optal bankéř.

Harris zavrtěl hlavou. „Ne, pane, to nic není. Sám to znáte, člověk občas musí spolknout nějakej ten neúspěch.”

„Spolknout? Nesmysl! My to spláchneme, a sice společně! Mám taky důvod! Hej, Clyde - podejte mi láhev!”

Ti dva muži zůstali v saloonu až do tří hodin do rána, až tam seděli docela sami.

Harris to s pitím poněkud přehnal. Nebyl zvyklý a po sedmé sklenici měl už co dělat, aby se udržel na židli. Ale neustále povídal. Povídal a povídal. Vypovídal se ze všech svých starostí.

Carey taky. Vyprávěl o ženě, která ho podvedla. Dokud byl Harris střízlivý, jen nad tím tiše kroutil hlavou. Celé město přece znalo vyhlášenou krasavici Nelly Turnerovou. Od chvíle, kdy jednoho dne na jaře vystoupila v Yampě z dostavníku, nebylo ve městě muže, kterému by se o ní aspoň jednou v noci nezdálo. Krásná Nelly přijela z New Yorku, protože jí její agent sehnal v Loweryho kasinu místo jako tanečnici a zpěvačce, přestože neuměla ani zpívat, ani tancovat. A přesto se hned její první představení v Yampě stalo senzací. Její zastřený hlas vyvolával bouře potlesku. A tak to zůstalo dodnes. Nelly byla nadále velice žádaná, takže si mohla dovolit vystupovat jenom jednou týdně - o víkendu - a pokaždé s novou písní.

Celá řada vážených mužů si už kvůli ní natloukla nos, ale žádného z nich zatím očividně nevyslyšela. Jo, tenkrát, když do města přijel divoký Jimmy Floot a málem rozebral Briffův saloon na třísky, zmlátil sedm mužů a rozstřílel spousty oken a výkladních skříní, to vypadalo, že kráska Nelly našla muže podle svého gusta.

Navštívila Jimmyho Floota ve vězení, kam ho šerif na týden zavřel, aby popřemýšlel o svých divokých kouscích, přinesla mu whisky a salám, koláče a tabák. Ale když Floota propustili, už o ni pohledem nezavadil.

Ve městě nebylo žádným tajemstvím, že se o krásku snažil i Dave Ca-rey.

Seděl v prázdném saloonu, tvář pitím zarudlou, a podával zprávu o koši, kterého se mu dostalo. „Věřte mi, Johne, vzala si květiny, neměla nic ani proti mýmu pozvání, ale asi se jí nelíbil můj černej sluha nebo co…”

Harris se už nedokázal ovládat, proto zamumlal: „Možná měla něco proti, protože to byl jenom jeden sluha, třeba by se jí tři líbili víc!” udeřil pěstí do stolu a zachechtal se.

Carey na něho pohlédl úkosem. „Hej, jak to myslíte, Johne?”

„Třeba by bylo lepší, kdyby tam byli tři sluhové!”

Carey omámeně čučel. „Jak to myslíte?”

„Třeba by to měla radši s víc chlapama naráz!”

Bankéř vstal, zapotácel se, zrudl a rozzlobil se: „Jak to myslíte?”

Hostinský je starostlivě sledoval. Měl strach, aby se mu nepoprali -dva nejváženější muži ve městě! To by pro jeho podnik nebyla zrovna nejlepší reklama.

Přiblížil se ke stolu a diskrétně se přeptal. „Nedají si pánové kávu?”

Harris přitakal. „All right, chlapče, přines kafe!”

Carey svým typickým způsobem zasunul palce do kapsiček u vesty a pohlédl na Harrise. „Kde že jsme to zůstali?”

Harris ho chytil za šos a stáhl ho dolů na židli. „Posaďte se! Přece si kvůli tý ženský neuženete břichabol!”

Carey se rozesmál. „Jo, tak to teda máte recht!” Sklouzl na židli a pokračoval: „Ať táhnou k čertu! I ta Nelly! Všecky!”

„Ne tak radikálně!” oponoval dřevař. „Existuje spousta ženskejch, lepších než Turnerova!”

„Ne!” vyjel znovu Carey. „Tomu vy nerozumíte, Harrisi! Jste příliš starej! Nelly je ta nejbáječnější…”

Harris přivřel oči a zapotácel se jako rákosí ve větru. „Starej? Řek jste starej, Careyi?!”

Barman zatáhl spodní ret mezi zuby a zamračil se. „Kafe bude hned!” zvolal.

Teď to byl Carey, kdo svůj protějšek žádal o klid a tahal ho za šos zpátky na židli. „Zůstaň sedět, Johne. Je to jasný, Nelly je jedinečná. Ty to víš taky… A já ji musím dostat! Ty mi s tím pomůžeš!”

Harris vytáhl kapesník a otřel si zpocené čelo. „Já? Člověče, jak já ti s ní můžu pomoct? Sám jsi před chvilkou tvrdil, že jsem na to moc sta-rej…”

„Nesmysl!” rázně ho přerušil bankéř. „Samozřejmě že nejste moc starej, Johne. Naopak! Naopak - vy jste na svůj věk normálně svižnej chlapák!”

Pili a žvanili.

Harris svěřil bankéřovi své starosti, obzvlášť starosti ohledně přepadeného kempu, a že si dělá těžkou hlavu kvůli kempu u jezera Greenwater, protože leží nechráněně, takže by se mohl stát snadnou kořistí vlků.

Carey nad tím kroutil hlavou a vyslovil názor, že si to Harris nemusí tolik připouštět. Skutečnost, že byl přepaden nějaký kemp, není přece ještě dlouho důvodem k zoufalství.

„A kdo je tady zoufalej?!” vyjel Harris.

„Lámete si hlavu s věcma, který se nestanou, Johne!” zvolal Carey pateticky. „Koukněte, s Nelly je to docela jinak…”

Harris vysvětloval, co všecko chce podniknout, aby zachránil tábory, a Carey hovořil o své zbožňované.

Po třetí hodině opustili bar.

Vyšli ze saloonu zavěšeni do sebe lokty a v tu chvíli nebylo na světě větších přátel.

Zdánlivě se nestalo nic, co by druhý den nemohlo být zapomenuto… Zdánlivě…

*

Asi o týden později. Údolím Ascetchewan se k severu hnalo sedm jezdců. V čele jel malý Jimmy Plegg.

Když dorazili k severnímu okraji údolí, Jimmy zastavil a ukázal před sebe na několik srubů, obklopených provizorní hradbou z hrubě otesaných kmenů. „To musí bejt vono!” řekl.

Velký muž s mohutným knírem, který mu zastavil po boku, přivřel jedno oko. „Well, Chet měl pravdu, je to tu prťavý!”

Jimmy Plegg si drbal zátylek. „No, já nevím. Neber to na lehkou váhu, Pate. Jestli jsou vevnitř lidi, tak to může bejt ježeček s pěkně os-trejma bodlinama.”

Pat Holster kýchl a mávl rukou. „Houby ježek, je to veš, kterou raz dva zamáčknem.”

Plegg vytáhl z kapsy rozkousanou dýmku a zapálil si. „Jack se brzy vrátí.”

Pat se zašklebil. „Doufejme.” Muži sesedli.

„Nemůžou nás vocad vidět?” zeptal se šlachovitý mužík na křivých nohou.

Jimmy Plegg zavrtěl hlavou. „Ne, hochu. To by museli mít voči jako orlové!”

„Třeba maj dalekohledy,” poznamenal mužík.

„I kdyby. Nemůžou nás vidět. Stojíme pod stromama. Je tu tma…”

„No, doufejme,” poznamenal Holster.

Pak se k nim zprava přibližoval jezdec.

„To je Jack!” zvolal Plegg.

Ano, byl to průzkumník, kterého Plegg vyslal minulý večer, aby pořádně prozkoumal tábor a jeho okolí. Jack Dolleran měl žluté zuby a rozpláclý nos.

Sklouzl ze sedla, posunul si propocený klobouk z čela a popadl láhev whisky, kterou mu Plegg podával. Když se pořádně napil, řekl: „Je to jako všude. V sedum vyjížděj z tábora a v sedum se vracej.”

„Kolik jich tam je?” zjišťoval Holster.

„Devatenáct.”

„Jo, jasně, celkem, ale já chci vědět, kolik jich zůstává v táboře na stráži!”

Dolleran pokrčil rameny, znovu přiložil láhev k ústům, ale Jimmy mu ji hrubě vytrhl.

„To jsem nedokázal zjistit. To bych ten spolek musel sledovat několik dní…”

„No jo,” uzavřel téma Plegg. „Budou tam nejvejš dva. Víc si jich tam nemůžou dovolit nechat. Takže, hoši, provedeme to přesně podle Chetova plánu…”

Jimmy Plegg rozdělil jednotlivé úkoly. Přesně podle instrukcí svého šéfa. Co se pak mohlo nepovést?

Vlci se opět chystali na přepadení, za pár minut měl zase zemřít další dřevorubec, možná taky dva… Zase měl být zplundrován a vykraden další tábor a devatenáct poctivých mužů se mělo vrátit večer z práce, aby zjistili, že jim chybějí úspory, hodinky, prstýnky, šaty a proviant.

V Harrisově kempu I měli strážní službu dva muži. V tuto chvíli vystupoval dvaadvacetiletý Leon Fabre na věž, aby se rozhlédl po kraji. Neviděl nic jiného než kdy jindy. Stromy, borovice, skály, podzimní krajinu. Pomalu sestupoval dolů.

Fabre pocházel ze staré Evropy. Před pár lety nasedl v Le Havru na loď do Ameriky. Protože se mu ve východních městech nelíbilo, vyrazil na západ, kde pak dělal stejnou práci jako kdysi doma - kácel stromy a dělal dřevo. Jistě, stromy tu byly větší a mohutnější, hory vyšší a země rozlehlejší, ale taky tu za práci bylo víc peněz než ve Francii. Země však byla tvrdá a neúprosná. Lidé tu ještě nosili zbraně, revolvery po boku - což ve staré Evropě neexistovalo už dobře tři sta let.

Když se Leon vrátil na dvůr, spatní u kůlny Allana Newmana.

Newman byl padesátiletý oldtimer, který se celý život protloukal Coloradem. V Pyramidu na něj čekala žena a sedm dětí.

Nad oběma muži se nyní vznášela smrt.

Vlci byli jen několik minut od tábora.

V tu chvíli vjížděl západně od tábora do údolí osamělý jezdec. Měl široká ramena a byl úzký v bocích. Byl vysoký a měl ostře řezanou tvář. Zpod hustého obočí se dívaly dvě hluboce modré oči.

Jezdec měl svůj neohmataný černý klobouk vražen hluboko do čela.

V mužné tváři se zračila neobvyklá vážnost.

Levé pouzdro mu u boku viselo níž než pravé, to proto, že v něm vězel těžký kolt. Vpravo měl obyčejnou pětačtyřicítku.

Celý byl oblečen do černého, jen košili měl rudou a rukavice ze žluté jelenice.

Vlevo ve scabbardu u sedla vězel jeden z těch vzácných exemplářů slavné winchestrovky 73. Plavák s jezdcem sestupoval do údolí.

Muž si přes vztyčené slechy svého koně prohlížel krajinu. Vypadalo to, jako by vůbec nevěnoval pozornost okolí, ale to bylo jenom zdání.

Od útlého mládí uměl sedět nehnuté v sedle a přitom stejně jako Indiáni sledovat celé své okolí.

Tento muž pocházel z Missouri a jmenoval se Wyatt Earp. Do hor přijížděl z Kansasu, aby si na zimu našel nějakou práci.

V tuto chvíli byl od tábora vzdálen ještě dvě stě padesát yardů. Ještě nemohl tábor vidět.

Bandité stáli sotva sto padesát yardů od brány tábora. Kdyby stráže v táboře poněkud pozorněji sledovaly okraj lesa, musely by jezdce objevit. Bylo kolem páté odpoledne. Nad zemí leželo ticho. A Jimmy Plegg pobídl koně.

Jel pomalu, beze spěchu. Dorazil k bráně, zaklepal a zvolal, že chce vodu.

„Vodu?” zeptal se Leon. „Ty máš v hlavě místo vočí knoflíky, chlape: kousek vocaď teče potok, tam máš vody dost!” „Já chci vodu ze studny.”

Leon nebyl podezřívavý. Otevřel bránu a zlostně si prohlížel cizince. „Chlape, voda v potoce je dobrá! Sami nemáme nic lepšího.”

Jimmy udělal obličej, jako by mu někdo tahal zub. „Well, brachu, věřím ti, ale jak vidíš, nemám, z čeho bych se napil. Cestou jsem ztratil i tu láhev.”

Leon Fabre nad tím zavrtěl hlavou. „Vodkaď jedeš?” Jim udělal nic neříkající gesto rukou a sklouzl ze sedla na opačnou stranu koně, než kde stál Leon.

V tu chvíli od lesa vyrazil Holster. Už v polovině vzdálenosti tasil kolt a vypálil. Jednou, dvakrát, třikrát.

Výstřely zapráskaly nad údolím. Leon uskočil za koně.

Lišák Plegg tasil svůj kolt, ale už se nedostal k tomu, aby vystřelil.

Nad planinou zaduněl výstřel z winchestrovky.

Kůň Pata Holstera dostal mocnou ránu, překotil se a padl k zemi. Jezdec skončil pod ním.

Wyatt zaslechl výstřely ve chvíli, kdy spatřil, co se děje. Okamžitě vytrhl pušku ze scabbardu a vypálil.

Když Jim Plegg zjistil, že Holster leží na zemi, vyskočil na svého koně a těsně při hradbě tábora se hnal pryč. Cestou míjel Pata Holstera, tasil kolt, namířil na něj a…

Holster zděšeně vykřikl: „Jime, neblázni!”

Ale Plegg stiskl spoušť. Dvakrát.

Ve chvíli, kdy Wyatt Earp dorazil na planinu, se Plegg už stačil schovat v křoví.

Leon Fabre se skulil za bránu a spatřil Newmana s vytřeštěnýma očima.

„Co se to děje?” „Banditi!”

„Cože? Že by po sobě vzájemně stříleli zrovna před naším táborem? Hele, tady něco nesouhlasí!”

Wyatt přiložil dlaně k ústům a zvolal: „Zavřete konečně tu bránu!”

Leon tázavě pohlédl na Allana. „Hej, co je zas todle?”

Allan pokrčil rameny a zabručel: „Každopádně má ten chlap pravdu. Když zavřeme bránu, banditi to budou mít těžší.” Sklonil se, přeběhl přes dvůr a chytil vrata za závoru.

Od lesa zaduněly výstřely.

Allan se skácel k zemi.

Leon procedil mezi zuby nadávku.

„Stejně to musíte zkusit!” zvolal Wyatt. „Vemte si laso! Přehodťe ho přes bránu a zatáhněte!”

Leon opatrně přehlížel planinu před táborem. Kde byl ten muž, co mu radil? A kdo to byl?

Od lesa opět zapráskaly výstřely.

Kulky pleskaly o ohradu.

„No tak! Do toho! Nebo vám tam vlítnou!” volal muž.

Leon dřepěl na zemi a nemohl se strachy hnout.

Wyatt pevně svíral v levačce winchestrovku a napjatě sledoval bránu. Damned, že by zasáhli i druhého strážce?

Allan ležel na zemi za polozavřenou branou tak, že ho veřeje chránily před útočníky.

Leon vstal. Nohy se mu třásly a čůrky potu stékaly po zádech. Zuby cvakaly. Do takové situace se ještě nikdy nedostal. Bezradně pohlédl škvírou ven.

„Hej, chlapče, zkus zavřít bránu lasem. Jestli budeš ještě chvíli čekat, už brzy skončíš v pekle!” Leonovi se třásly ruce. „Já nemůžu…” „Seš zraněnej?” „Ne!”

„Najdi laso!”

„To nemá cenu! Neumím to s ním!”

Wyatt zaťal zuby a pohlédl k lesu. Nic se tam nehýbalo. Ale každou vteřinou to mohlo vypuknout. Nejhorší bylo, že nebyl dobře kryt. Bandité mu klidně mohli vpadnout do zad. Bylo jich pravděpodobně dost na to, aby si to mohli dovolit.

Muž z Missouri sevřel pušku. Co má dělat?

Kdyby se pokusil doběhnout branou do tábora, odstřelili by ho jako zajíce.

„Hej, máš u sebe pušku?” Leon polkl. „Jo!”

„Vedle vrat je střílna. Do toho! Strč tam tu pušku a miř na kraj lesa!” „Jo!”

Leon popadl winchestrovku, která pořád stála nabitá pod stříškou vedle vrat, strčil ji do střílny a vypálil.

Plegg mezitím velkým obloukem dojel zpátky ke svým druhům.

Ramenatý, zrzavý muž na něho úkosem pohlédl: „Tys zabil Holstera!”

Malý bandita vztyčil svoji ptačí hlavu. Najednou svíral v ruce kolt. „Jo, jasně. A jestli se ti to nelíbí, Macu, můžeš ho hned následovat!”

Ir změnil tón. Podstatně tišeji se přeptal: „Pročs to udělal?”

Plegg pohlédl chladnýma očima k táboru. „Kobyla mu zlomila nohu. Možná vobě. Neutek by…”

„Neutek?” namítl hubený mladík. „Kdo tady mluvil vo nějakým útěku?”

Plegg se zamračil. „Asi sis nevšim, že vlevo vod tábora číhá pár pěkně tvrdejch chlapíků, co to docela dobře uměj s bouchačkama.”

Mike stáhl ústa. „Well, nebylo těžký si toho všimnout. Ale Jack, Ed-die a Howard jim ukážou!” zašklebil se.

Jimmy Plegg udělal grimasu, jako by spolkl citron. „Tys poslal ty tři pryč?”

Hampton se zašklebil. „Doufám, že proti tomu nic nemáš?” Plegg zaprskal. „Ale mám, čoveče, mám!!”

Hampton se zatvářil rozpačitě. „Hele, na co si to tady hraješ? Ty nej-seš náš šéf!”

„Ale jsem!” sykl malý bandita. „Jsem. A jestli ti to nepasuje, můžeš zmizet!”

Hampton se ušklíbl. „Jo, jistě. A skončím jako Johnny Alfey!” Pleggova nažloutlá tvář znachověla. Mike se dotkl citlivého místa. Ta věc s Johnnym Alfeyem byla nepříjemná. Když se to vezme doslova, tak jenom řekl, že se mu ta věc s Bloweryho rančem moc nelíbila. Když se otočil a udělal tři kroky, dostal do zad smrtící olovo.

Malý, rtuťovitý Jimmy Plegg ho zastřelil. Tenkrát taky velel. Ale tehdy se objevily názory, že Johnny Alfey vůbec nechtě] odejít z bandy.

Takže Jimmy Plegg nyní vyštěkl: „Jo, jako Johnny Alfey. Taky měl prapodivný názory.”

„Přece nám nechceš vzít naše názory,” zavrčel Hampton.

„Ale jo, chci! V našem kšefťe si nemůžeme dovolit, aby měl každej svůj názor na věc! Tady se udělá to, co se přikáže! A Chet mi dal jasný instrukce! Takže budeš dělat jenom to, co ti rozkážu! Jasný?!”

Hampton se svezl ze sedla a vyndal si kuřácké potřeby.

„Nasedni!” sykl Plegg. „Ty ses snad zbláznil. Támdle naproti nás maj woodcutteři na mušce, a ty, ty mizero…”

Vtom opět zaduněl výstřel z Earpovy těžké winchestrovky. Marshal měnil po každé ráně pozici, takže se banditům mohlo zdát, že mají co dělat s více protivníky.

Plegg sebou trhl. „Tady to vidíš!”

Hampton se vyhoupl do sedla.

„Do toho!” přikázal prcek. „Luke a Joe, držte je pod palbou!”

Oslovení bandité se soustředili na směr, odkud se na ně střílelo.

Plegg se otočil k Hamptonovi. „To byla blbost, poslat Eda a Howarda pryč. Nikdy se nikomu do zad nedostanou. A já tady potřebuju každýho chlapa.”

„Co chceš udělat?” chtěl vědět Brian Duter.

Plegg si zafixoval tábor dřevorubců. „Pojedeme v půlkruhu na východ a pokusíme se do tábora dostat z vopačný strany.”

„Od východu?” posmíval se Hampton. „Seš špatnej šéf, Jimmy. Strážní věž stojí v táboře na východní straně. Ani nemusej vylézt až nahoru, zmerčej nás už z poloviční vejšky!”

„To se nestane,” odporoval Plegg, „protože se soustředěj na bránu. Tam nás čekaj. Ani ji nedokázali zavřít…”

Hampton zmlkl. Snad měl Jim Plegg pravdu. Každopádně to byl lišák, to se mu muselo nechat.

„Neměli by tady zůstat dva lidi a vobčas vystřelit na bránu?” dodal Mike.

Plegg zavrtěl hlavou. „Ne, stačí, že jsme zbytečně slabší vo ty tři muže, co jste je poslali pryč. Chet přitom jasně přikázal, že máme na každej pád dycky zůstávat pohromadě.”

Banditi vzali za otěže a pohlédli do nažloutlé tváře svého šéfa. Plegg chtěl zrovna dát znamení k odjezdu, když se stalo něco, co ho zdrželo.

Opodál zazněly výstřely - ale ne od tábora k lesu. Opačně. „Howardův kolt,” poznamenal Plegg. „Poznávám ho.” Hampton zavřel oči a také napjatě naslouchal.. „Jo, jsou to voni. Dostali se woodcutterům do zad!” „Co uděláme?” vyhrkl Brian Duter. „Jedem tam!” zachraptěl Fred Morris. „Drž zobák!” okřikl ho Plegg.

*

Wyatt zaslechl dusot kopyt za sebou ještě včas. Přitiskl se k zemi a pak nahoře na okraji údolí spatřil tři jezdce.

Jakmile ho uviděli, okamžitě stříleli.

Ale kanonáda, kterou je přivítal, je rychle odehnala.

Jen Howard Collins byl natolik paličatý, že pokračoval ve směru jízdy. Pobídl koně a pálil z obou koltů, ale nezasáhl, protože Wyatt ležel v úkrytu za terénní vlnou.

Prudký svah pak donutil jezdce, aby se na okamžik zarazil a hledal protivníka.

Ale to už bylo příliš pozdě. Sotva pobídl koně do dalšího cvalu, zasvištěla mu nad hlavou smyčka lasa, na zlomek vteřiny se zastavila nad jezdcovou hlavou, pak spadla a sevřela Collinsovi paže k tělu.

Prudké zaškubnutí - a bandita Howard Collins se válel po zemi.

Jeho kůň se splašil a prchal zpátky nahoru na plošinu.

Wyatt doběhl k banditovi, pořádně ho spoutal a zůstal pak ležet vedle něho.

Zatímco pozoroval prostranství před sebou, bandita překvapeně vybafl: „To tady seš docela sám?”

„Ne,” odvětil Wyatt sarkasticky. „Seš tady se mnou přece ty!”

„To seš teda sakramentsky odvážnej, brachu!”

„Myslíš?” Wyatt nespouštěl náhorní plošinu z očí.

„Nepovede se ti to, brachu, je nás tady dvacet!”

„Dvacet vás už není a ani nejste tady,” odvětil muž z Missouri klidně.

Howard Collins se zlostně zachechtal. „Co si to namlouváš, copak si myslíš, že ty, jedinej vobyčejnej woodcutter, bys nás moh zastavit?”

„Jak vidíš, zrovna se vo to snažím.”

„Plegg ti přetáhne kůži přes uši, až tě čapne!”

„Buď zticha, lumpe, nebo ti ji dřív přes uši přetáhnu já!”

Collins polkl.

Právě mu došla myšlenka na šibenici.

Damned, jestli ho chlapci nevysvobodí, tak ho čeká oprátka! Ten černej chlap vedle něj vypadá, že to myslí vážně! …I když - jestli je tu skutečně docela sám, pak nemá šanci.

*

Plegg sledoval útok svých lidí na dálku.

Když se pak na horizont vrátil Howardův kůň bez jezdce, tiše zaklel.

Mike Hampton polkl. Najednou si zase musel vzpomenout na Alfey-ho.

Nálada banditů klesla na bod mrazu. Naproti v táboře vládlo ticho.

Když Leon zaslechl výstřely od západu, seskočil na zem a přeběhl ke střílně, která byla blíž místu dění. V polootevřené bráně stále ještě ležel Allan. Leon se rozběhl zpátky k němu a pohlédl škvírou mezi vraty ven. Ani ne čtyřicet yardů od něj se po zemi plazil muž. Leon bleskurychle natáhl kohoutek… Ale muž sykl: „Schovej to!”

Dřevorubec poznal ten hlas. Patřil neznámému zachránci. „Zaplaťpámbu!” vyhrkl. „Už jsem si myslel, že vás dostali!” „Ještě ne, chlapče, ale každou chvíli se jim to může povést.” „Co chcete dělat?”

„Chci dostat toho muže pryč vod brány. Ještě žije.” Leon se,zděsil. „Allan? Eště žije?”

„Jo, chlapče. Teď dávej pozor, co ti řeknu. Posledních dvacet yardů musím běžet. Je tady taková rovina, že mě vod lesa musej uvidět. Zalez ke střílně, a až ti dám znamení, začni střílet jako šílenec!”

„All right!”

Chlapec nabil pušku a znovu ji zastrčil do střílny. Wyatt se doplazil ještě o pár yardů blíž. Pak zvolal: „Pal!” Leon natáhl. Práskl první výstřel.

Wyatt vyskočil a dlouhými skoky se blížil k bráně. Dřevorubec pálil dál.

Když už byl Wyatt téměř v bráně, od lesa se ozvaly první výstřely. Wyatt skočil dovnitř, přistál vedle starého muže a v okamžení ho zatáhl dovnitř. Leon stále ještě střílel. „Potřebuju laso!” zaslechl za sebou.

Otočil se a spatřil velkého černovlasého muže. Allana měl u nohou.

„Laso?”

„Rychle!”

Chlapec se rozběhl. Netrvalo dlouho a už se vracel se stočeným koženým lasem.

Cizinec ho popadl a hodil smyčku tak, že se zachytila o křídlo vrat. Potom krátce škubl a vrata skřípavě zapadla. Leon si oddechl.

Cizinec poklekl k Allanovi. „Škráblo ho to na spánku. Není to tak hrozný. Potřebuje hlt whisky a pak bude zas čilej jako rybička.”

Whisky byla po ruce. Nejdřív dali Allanovi loknout a pak mu Wyatt vymyl ránu na čele. Potom se marshal otočil k Leonovi: „Poslouchej, chlapče, ty teď vylezeš na věž a budeš mít voči dokořán. Tvůj kámoš může zůstat sedět tady na prahu dveří. Ti grázlové se sem branou jen tak nedostanou.”

„A co vy?”

„Já musím ven. Za prvé tam ještě leží chlap, kterýho jsem před chvílí dostal, a za druhé nemůžu nechat ve štychu svýho koně.” Muž domluvil, rozběhl se k žebříku, opřenému na severovýchodní straně o ohradu, vylezl nahoru a přehoupl se ven.

Oklikou se vrátil k zajatci i ke koni. Koně odvedl k severní straně ohrady.

Pak zavolal na Leona: „Přehoď sem smyčku lasa! Mám pro tebe balíček!”

Když Howard pochopil, co s ním zamýšlejí, zbledl jako stěna. Ale křičet začal, teprve když už byl coby balík vpůli cesty.

Leon ho přehodil přes ohradu a zvolal: „All right, pane! Je tady!”

Wyatt se vyhoupl do sedla. „Zavřete ho! A teď mi řekněte, kde najdu vaše kolegy!”

Leon mu popsal cestu na pracoviště dřevorubců.

Muž z Missouri vyrazil.

*

Když se s dřevorubci vrátil do tábora, Jimmy Plegg už byl dávno pryč. Dalšího útoku se už neodvážil.

Dřevorubci stáli na dvoře, sledovali zraněného Allana, vyjeveného Leona a cizince. Hlavně na něj se nemohli vynadívat.

Šéf tábora Pat Norton, starší holohlavý muž, se na muže z Missouri zašklebil. Zatím neměl nikdo čas s Wyattem promluvit. Sotva jim venku řekl, co se stalo, vyrazili k táboru jako blesk. To nebyl čas na řeči.

Ale teď podával Earpovi doutník. „Well, pane, to byla záchrana v poslední chvíli, řek bych. Udělal jste to velkolepě, pane…”

„Earp.”

„Jo, pane Earpe. Vy jste…,” starému woodcutterovi spadla čelist. „Řekl jste Earp?” „Jo.”

Kolem najednou všichni ztichli.

Šéf tábora hvízdl škvírou v předních zubech. „Hej! Vy jste Wyatt Earp?!” „Jo.”

Muži zajásali. Tohle byl důvod k oslavě!

Ale Wyatt to odmítl. „Chlapi, tohle bylo jenom varování. Vlci se vrátí. Může to bejt každou chvíli. Měli byste rozdělit stráže!” „Má recht!” zvolal Norton.

„Já pojedu dál a pokusím se eště v noci dorazit do Yampy. Bylo by dobře, kdyby se do okolních táborů rozjeli kurýři s varováním.”

Šéf tábora udeřil svou mocnou prackou o zábradlí verandy. „U goshe! Tomu teda říkám z pekla štěstí! Jestli jste fakt Wyatt Earp, pak se vlků sakra rychle zbavíme. - Dobrá, jestli jedete do Yampy, nemusím posílat kurýra já.”

Wyatt se pak rozloučil a vyrazil.

V prudkém cvalu míjel míli za mílí.

Krátce před setměním spatřil na hřebenu hor před sebou osamělého jezdce.

Brzy nato si i onen jezdec všiml Wyatta Earpa. Namířil si to rovnou k němu. Earp zastavil a čekal. „Helou!” „Helou.”

Oba muži se zkoumavě prohlíželi. Večer se zvolna snášel nad krajinu. Ti dva se setkali uprostřed divočiny, třicet mil od nejbližšího města.

Wyatt si muže krátce otipoval. Byl to vysoký, silný muž, s ošlehanou tváří, zvláštně se třpytícíma zelenýma očima a velkou jizvou přes bradu. Připomínal Texasana, a to nejen těmi proslavenými velkými hvězdicovými ostruhami.

Tenhle muž se do hor příliš nehodil.

Byl to Texasan.

Wyatt to věděl dřív, než jezdec promluvil. Navíc na něm bylo něco, co Earpa odpuzovalo… Kdyby marshal býval věděl, že je to Chet Nu-gent, šéf „vlků”, určitě by se k němu choval docela jinak.

„Máte naspěch?” zeptal se Texasan. Nespouštěl oči z Earpova plaváka. Poznal, že je to vynikající kůň, jaký má tady v horách cenu zlata.

„Jo,” odvětil Wyatt.

„Jedete do Yampy?”

„Jo.”

„Já taky!”

Mlčky jeli vedle sebe. Když projeli údolím, překonali hřeben a vyjeli na náhorní plošinu, Wyatt pobídl koně do cvalu. Nugentův vraník zareagoval na pouhé mlasknutí jazyka svého pána a také vyrazil.

Wyatt neustále hleděl před sebe.

Nugent si prohlížel jeho ostře řezaný profil. „Vy jste tady z těch končin?” „Ne.”

„Každopádně jste teda zatraceně mlčenlivej muž a to se mi líbí. - A je dobře, že jsme se potkali. Neznám cestu do Yampy. V noci by se mi snadno mohlo stát, že bych město minul.”

Wyatt mlčel.

Že jeho společník lže a cestu do Yampy dobře zná, poznal už za půl hodiny. To když začali zase jednou sestupovat po mírném svahu, Wyatt zpomalil a předal vedení neznámému. Ten se nevědomky zcela neomylně rozjel k severozápadu.

Takže cestu znal.

Chet skutečně chtěl do města. Když narazil na toho cizince, rozhodl se, že se mu podívá na prsty. Protože kdy už člověk takhle v opuštěných horách narazí na nějakého jezdce? Navíc se dalo čekat, že patří do nějakého dřevorubeckého tábora. Možná to byl kurýr, který vezl do města nějakou důležitou zprávu.

Chet zatím nevěděl nic o tom, jak dopadlo Pleggovo přepadení Harrisova kempu I.

Možná to bude vědět tenhle muž?

To Chet nutně potřeboval zjistit. A ještě něco - Chetovi bylo jasné, že nesmí tomu muži dovolit, aby vůbec kdy dorazil do města.

Ale nejdřív se chtěl dozvědět, kdo to je a proč jede do Yampy. Šéf vlků z hor byl zákeřný.

„Sázím se, že jste woodcutter?” vyhrkl, když se nad krajinu snesla noc.

Wyatt zavrtěl hlavou.

Nugent se nazlobil. „Já taky nemám rád dlouhý řeči, pane, ale vy teda mlčíte jako hrob.” Wyatt mlčel i dál.

Chet si byl najednou jist, že jde o kurýra z Harrisova ranče. Směr souhlasil.

Chet zavzpomínal… Měl toho za sebou ažaž… a jedna z jeho posledních zastávek měla být v bance v Yampě. Sotva však s Larrym vešli, přivítal je elegantní muž s derringerem v ruce. Larry se musel zasmát, protože ho znal.

Bankéř Dave Carey oběma banditům vysvětlil, že je taky od fochu a že pro ně má lepší džob.

Chetwell Nugent pak s pomocí jeho peněz sestavil bandu horských vlků. Po prvních třech přepadeních si pak mohli dovolit vyhnout se okolí Yampy. Odtáhli do Utahu, kde určitou dobu znejisťovali okolí Velkého solného jezera. Pak Chet dostal v Salt Lake City zprávu od Dave-ho Careye, aby se vrátil do Colorada.

To bylo v létě.

Chet dostal za úkol zjistit, které z nově vystavěných dřevorubeckých táborů by se vyplatilo vybrat. Larry Hout a Jimmy Plegg mu s tím pomáhali…

Od té doby přepadli několik táborů a Chet se rozhodl, že by bylo zdravé udělat na chvíli pauzu. Proto jel do města. A cestou potkal toho cizince.

Soutěska, kterou projížděli, skončila v rozlehlém údolí. Cesta dolů však vedla po svahu, pokrytém drobným štěrkem, takže oba jezdci museli sesednout a vést koně za uzdu. V jednu chvíli Chet uklouzl a praštil se o kámen do hlavy, takže byl pár minut v bezvědomí.

Wyatt ho ošetřil, a když se Chet probral, pokračovali v cestě. Chet byl sice bandita, ale taky drsný chlapík…

Potom byla cesta před nimi konečně zas pevná, mohli nasednout, a to už skály ustupovaly, objevovala se křoví, stromy a lesy.

Cesta tudy však samozřejmě žádná nevedla. Ani koleje vytlačené povozy.

Najednou Texasanův kůň klopýtl. Jezdec se jen se štěstím udržel v sedle. Kůň namáhavě kulhal dál ve směru jízdy.

Chet procedil mezi zuby nadávku. Tolik smůly najednou!

Když zjistil, že muž z Missouri nezpomaluje, zavrčel: „Hej, brachu, musíme se na chvíli zastavit!”

„Musíme?” namítl Wyatt, ale zarazil se. „Mám naspěch.”

„Já taky!” sklouzl Chet ze sedla, oči se mu leskly jako šelmě. „Slez z koně!”

„Proč?”

Chet vytrčil bradu. „Můj kůň má něco s nohou.” Wyatt seskočil, ohmatal vraníkovy nohy a na pravém předním běhu našel dole na kotníku horký, opuchlý výron. Vztyčil se. „Namočte si šátek a obvažte mu to. Je to jen opuchlý.” Chet vycenil zuby. „Tak chytrej jsem taky!”

Přiložil zvířeti chladný obklad, ale když viděl, že cizinec nasedá a jede pryč, vyhoupl se znovu do sedla a následoval ho. Vraník kulhal tak silně, že Texasan v sedle nadskakoval. „Hej!” zařval.

Wyatt se ohlédl, ale nezastavil.

„Zastav, čoveče!”

„Proč!”

„Můj kůň je vyřízenej!”

„Já vím,” řekl Wyatt, vzal za otěže a otočil plaváka. Sklonil hlavu a pozoroval Texasanovu temnou postavu. „Musíte sesednout a dopřát svýmu koni aspoň dvě hodiny klidu.”

„To by se ti tak hodilo!”

Z Texasanova hlasu zaznělo nepřátelství.

Wyatt na něj chladně pohlédl. „Co to má znamenat?”

„Slez z koně!” sykl Texasan.

„Poslouchej, kámo, jestli hledáš společnost, měl bys zvolit lepší slova!”

„Slez z koně!!” procedil Nugent mezi zuby.

„Ty ses zbláznil!” pousmál se Earp a otočil plaváka.

Texasan tasil kolt.

Earp uslyšel cvaknutí kohoutku a zastavil. „Co je?” zeptal se muž z Missouri, aniž by se ohlédl. Bandita vycenil zuby a chraplavě se zachechtal. „Ty bys mě rozesmál! Jak se vlastně jmenuješ?” „Berry Stapp.”

„Idiotský jméno.” „Myslíš?”

„Jo. Mimochodem…, já jsem Chet Nugent.”

„Takovýho jména je škoda pro někoho, kdo tasí kolt druhýmu muži za zády!”

Lumpův smích utichl. „Cos to řek?”

Wyatt se sklonil přes sedlovou hrušku. „Asi seš hluchej, Chete. - A teď konečně slez, ať můžeš za dvě hodiny pokračovat. Jestli zůstaneš eště chvíli v sedle, tvůj kůň tě už asi nikdy nikam nedoveze.”

Chet sevřel pažbu koltu. „To je blbost, Berry, protože ty mi necháš svýho!”

„Neříkej?”

„Jo. Už je to tak. Ale nebude to pro tebe tak zlý, když si uvědomíš, že každej jednou musíme umřít.”

Wyatt se opřel oběma rukama o sedlo. „Jo, takže teď už to není jenom můj kůň, kterýho chceš, ty chceš taky můj život, co?”

„Jedno s druhým.”

„Seš mazanej chlapík, Chete!”

Texasan naklonil hlavu k rameni. „Zdá se mi, že to nebereš dost váž-ně.

„Ne, to teda neberu.”

Bandita se pomalu svezl ze sedla a v ruce přitom stále držel kolt. „Tak se do toho dáme, fellow! Slez!!”

„Lituju, já slejzám z koně, jenom když se to hodí mně.”

Chet zuřil. Už dávno by toho červa nejradši zašlápl, ale potřeboval z něj dostat informace. Chet si podrbal hlavní koltu zarostlou bradu. S nataženým kohoutkem to bylo šílenství.

Wyatt to spatřil. Seskočil z koně a rozhlédl se.

„Co hledáš?” zeptal se bandita.

„Místo…”

„Cože - ?”

„Jo - místo, kam tě budu moct zahrabat.” Wyatt kopl špičkou boty do země. „No, je to tady tvrdý, ale mám lopatku.” „Ty mě chceš zakopat?”

„Budu muset. Chlap, kterej si s nataženým koltem drbe bradu, nemá moc šancí přežít.”

Nugent, který se už zase drbal, si uvědomil, co dělá, strhl ruku s koltem dolů a zaklel: „Ty zatracenej skunku!”

„No tak! Do toho! Pověz mi přece, co máš na srdci!”

Texasan se zachechtal, ale pak rázem přestal. „Takže ty seš dřevorubec?”

„Máš krátkou paměť, Chete, už jsem ti přece řek, že nejsem!”

„Tak co seš teda?”

„Marshal.”

Bandita o krok ustoupil. Ale znovu se zachechtal. „Hell and devils, ty teda máš nervy! Jo - jasně, ty seš marshal!” Ale ostrým hlasem hned pokračoval: „Dost hloupostí! Jedeš z nějakýho kempu!”

Wyatt pomalu přitakal. „Jo, to je fakt.”

„A co chceš v Yampě?”

„To tě nemusí zajímat.”

„Jo, ale mě to zajímá, Berry, jinak bych se na to neptal.” Muž z Missouri se rozkročil a měřil si svého protivníka. „Takže ty seš bandita, Chete Nugente?” „Cože…?” spadla Texasanovi čelist. Wyatt sáhl pravačkou po sedlové hrušce a chtěl naskočit. Texasan byl v okamžení u něj a strhl ho zpátky. „Stát! Tady zůstaneš!”

„Poslouchej, Chete, už jsem ti řek, že spěchám. Sundej ze mě svý pracky, nebo budeš mít v ksichtě moje!” Chet chtěl Wyatta praštit koltem po hlavě.

Ale muž z Missouri se prudce otočil a vrazil pěst banditovi na solar. Chet se zapotácel, klesl do kolen, opřel se rukou o zem, pak chtěl vstát, ale nešlo to, tak pozvedl kolt. „Táhni k čertu, červe!”

Bandita stiskl spoušť, ale ozvalo se jenom kovové cvaknutí.

Chet zazíral na zbraň, znovu ji natáhl a znovu jen to cvaknutí.

„Ty… ty mizernej skunku…, kdys mi vybral patrony?!!”

„To bys rád věděl, co? No, nejpozdějc ve chvíli, kdy mi došlo, že seš vopravdu bandita… Poslouchej, nemáš šanci mi ublížit, tak tě nechám bejt, ale eště jednou se mi připleteš do cesty a pak pro tebe bude lepší, když budeš hodně maličkej a hodně potichu…”

Tex měl ústa dokořán. Přemítal, kdy mu cizinec mohl vybrat patrony. Nejspíš, jak upadl na tom štěrku… „Maličkej a potichu?”

„Jo! Nezapomeň, Chete Nugente!” Wyatt se vyhoupl do sedla.

Bandita za ním hleděl. Ruce měl sevřené do pěstí. „Eště se uvidíme, fellow!” procedil skrz zuby.

„Radši ne, Chete. Nic by ti to nebylo platný. Nedělám si legraci… Pak by to bylo už dovopravdy vážný!”

V pět hodin ráno dorazil Earp do Yampy.

Před Harrisovým domem sesedl. Když zaklepal na dveře, přišla mu po drahné době otevřít stará černošská služka s kerosinovou lampou v ruce, ale jak ho spatřila, vyděsila se a chtěla rychle zas zavřít.

Wyatt ji zadržel: „Musím ihned mluvit s panem Harrisem.”

„Teď v noci?”

„Za hodinu bude světlo - musím nutně mluvit s panem Harrisem.”

„Ale to přece nejde,” rozčilovala se služebná. „Pan Harris je už několik dní nemocnej. A šel pozdě spát. Doktor Longwell říkal…”

Marshal vytáhl z kapsy stříbrňák a podal ho té ženě.

Povzdechla si, schovala ho do kapsy a otočila se ke schodům. „Jakže se jmenujete, pane?”

„Earp. Řekněte mu, že přicházím z Dodge City.”

Žena přitakala a odešla nahoru.

O dvě minuty později se seshora ozvaly kroky.

Rozčepýřená hlava Johna Harrise se naklonila přes zábradlí.

„Wyatt!! Hell and devils! Wyatt Earp! U goshe, to je ale překvapení! Hned jsem dole.”

Harris si přes sebe přehodil župan, sběhl schodiště a pak s rozevřenou náručí spěchal za Earpem.

„Wyatt Earp, heavens! Nemám slov. Wyatte! Kolik dní už na vás myslím! Stalo se něco strašnýho… No, ale pojďte nejdřív dál.”

John Harris odvedl Earpa do místnosti a usadil ho do křesla. „Wyatte! Že jste přijel zrovna teď! To je snad šťastný znamení osudu! Nacházím se ve strašný situaci… Ale co to tady melu, musíte bejt hrozně unavenej, že? Můžu vám něco nabídnout? Sáro!”

Černoška, která naslouchala mezi dveřmi, do nich hned strčila nos. „Ano, pane Harrisi?”

„Přineste mi rychle - ale on přece nepije whisky - silnou kávu a něco pořádnýho k jídlu!”

Když služka zmizela, starý obchodník začal rozrušeně přecházet po místnosti. „Usnul jsem teprve před půlhodinou, Wyatte. Už jsem vám řek, že jsem v hrozný situaci. Nahoře v horách se potuluje banda, která nám ztěžovala život už před dvěma roky. Přepadli a vybrakovali jeden z mých největších táborů. Zavraždili dva strážný… a teď se bojím, že…”

„…že přepadnou další tábory. Proto jsem tady,” skočil mu do řeči Earp.

Obchodník překvapeně vzhlédl. „Já nechápu…” Muž z Missouri mu podal zprávu o přepadení kempu u jezera Greenwater.

Harris zaťal prsty do opěradla křesla. Ztěžka oddechoval. „Psi mizerný! Vo tendle kemp jsem si dělal největší starost. Tak to teda byli rychlejší, než jsem čekal! Proč si vybrali zrovna tendle kemp?! Jednak to maj z náhorní plošiny daleko a jednak - na štrece leží několik jinejch kempů, který by je mohly zajímat! U čerta! Udělali přesně to, čeho jsem se nejvíc bál. Udeřili na mým nejslabším místě. Kemp Greenwater eště není hotovej, uvnitř je spousta nářadí, vozů a všeho možnýho, co je nutně zapotřebí pro stavbu dalších táborů. Kdyby mi to sebrali, byl bych vyřízenej!”

John Harris se posadil na okraj psacího stolu. Tiše pak vysvětloval: „Přepadení kempů není samo vo sobě to nejhorší, Wyatte. Jsou tu horší věci…”

Starý muž sklonil hlavu. „Spekuloval jsem,” řekl dutě. „A nejen se svejma penězma. Půjčil jsem si - hlavně tady, v Careyho bance. A mám dva společníky…”

Harris prudce vstal a vrazil si ruce do kapes županu. „Jo, tak se na mě podívejte, Wyatte. To byste asi do starýho Johna Harrise neřek, co? Půjčuje si peníze malejch hladovějících horskejch rančerů, dřevorubců a kovbojů… A teď se mi to hroutí pod rukama. Vlci přepadli dva tábory. Přepadnou další… Včera sem přijel jeden starej Indián, můj přítel, a vyprávěl mi, jak na jihozápadní straně White River Plateau viděl hořet tábor. Víte, co to znamená? Bandě už nestačí zabíjet lidi a krást, vona už podpaluje tábory! Tak to je! Jsem v koncích. Zničenej člověk. Nemůžu splácet dluhy. Jsem podvodník. Jen se na mě podívejte, Earpe - váš starej šéf je podvodník!”

Wyatt vstal. „Pane Harrisi…, vidíte to všecko moc černě.”

Obchodník se hořce zasmál. „Moc černě? Kdepak, příteli, vidím to naprosto přesně tak, jak to je. Za pár dní se vrátí moji společníci - a co jim řeknu? Mysleli si, že investuju jenom svoje vlastní peníze. A já si přitom vypůjčil a investoval taky jejich peníze! Takže jsem je vlastně… zpronevěřil…”

„To není pravda, pane Harrisi,” přerušil Wyatt Earp výčitky šedovlasého muže. „Vy jste ty peníze nezpronevěřil. Naopak - s nejlepšími úmysly jste je vložil do podniku, o kterém jste byl přesvědčen, že bude výnosnej.”

Harris se znovu hořce zasmál. „Milý mladý příteli, vy jste vynikající

člověk, chlap z oceli a ďábelskej střelec - ale nejste obchodník. To, co jste řekl, plyne z vaší slušnosti a dobrý vůle, ovšem nic to nemění na skutečnosti. Bohužel: půjčil jsem si peníze a nemůžu je vrátit. Vrazil jsem do obchodu peníze mých společníků a teď jsem bankrot. Každej soudce ve Státech mě za to odsoudí jako za podvod. Jo, Wyatte, bohužel je to tak. Vůbec nechci odhadovat, co mi to vynese. To bych si třeba zrovna moh shánět oprátku…” Harris se zamračeně zahleděl do podlahy.

Vtom ho marshal přerušil. „Na dvoře kempu zahynul jeden z banditů. Znal ho někdo?”

Harris zavrtěl hlavou. „Ne, ale Baxter je ještě tady. Můžete si s ním promluvit.”

Služka přinesla kávu a mohutný krajíc se sýrem.

Zatímco Wyatt jedl, obchodník neklidně přecházel po místnosti. „Na každej pád vás seslalo samo nebe, Wyatte!” pravil nakonec.

Marshal si otřel ústa do šátku a řekl: „Měl jsem v úmyslu požádat vás o místo v některým z vašich táborů.”

„Well, to místo je vaše. Vyberte si, kde chcete bejt. Neznám žádnýho šéfa dřevorubců, kterej by vám ze srdce rád nepředal svůj flek.”

„Pane Harrisi. Není důvodu, proč věšet hlavu… Musíte bojovat…, už kvůli Evelyn…”

„Evelyn?” zvedl Harris oči. „No jo, poslední dny jsem si na ni ani nevzpomněl…”

Dvacetiletá dcera zemřelé sestry byla miláčkem Johna Harrise. Jednou po něm měla všecko podědit, a pokaždé, když toho všeho měl po krk, říkal si: „Dyť to přece dělám pro Evelyn…”

„Poslouchejte, pane Harrisi. Nahoře v kempu u Greenwateru pracuje jenom půlka mužstva. Druhá polovina hlídá tábor. Ti zaženou i tu nejhorší bouřku…”

Harris stáhl obočí. „Ale jak dlouho s tím vydržíme? Jeden den? Dva? Tři?…”

„Tak dlouho, jak budete chtít. Navíc máme v táboře jednoho zajatce…”

Harrisova tvář se rozjasnila. „Koho?”

„Jednoho z těch lumpů. Jmenuje se Howard Collins…”

Harris si zamyšleně přejel rukou čelo. „Co je to platný…, sem ho nedostaneme, cestou by nás vlci určitě přepadli…”

„Existujou dvě možnosti,” klidně vysvětloval muž z Missouri. „Bud načas zastavit všecku práci v lesích…”

„…což by znamenalo enormní ztrátu, která by jen zdvojnásobila naše potíže,” skočil mu do řeči Harris.

„Správně. Ale kdyby zajatce doprovázela celá dřevorubecká parta, vlci by nic nezmohli.”

„To je šance padesát na padesát!” pravil Harris ostře.

„Dobrá šance!” odvětil Wyatt. „Ovšem já pro tuhle možnost stejně nejsem. Určitě by při tom došlo ke krvavýmu střetnutí s banditama, za který bychom určitě zaplatili i oběťma z naší strany. Kromě toho by ta banda bezesporu využila příležitost a spálila by tábor na popel.”

„Takže?”

„Takže druhá a jediná možnost je, že zajatce přivede do města jeden jedinej muž.”

Harris mávl rukou. „Vyloučeno. To nikdy nemůže vyjít…”

„Chtěl jsem vám navrhnout ještě jednu věc, pane Harrisi: vyloupenej tábor by měl bejt rychle zásobenej vším, co je tam zapotřebí.”

„Jo, jistě. Starej Baxter byl z toho celej vedle, když viděl, jak jsem bezmocnej. Město už vo banditech ví, takže tady neseženete ani kolo a nikoho, kdo by nahoru něco vodvez.”

Muž z Missouri přitakal. „To si umím představit. Ale stejně je třeba to udělat.”

„No jo, i kdybych někde sehnal vůz a naložil ho těma krámama, nenajdu nikoho, kdo by to vodvez. To teda určitě ne!”

„All right,” pravil Earp. „Sežeňte vůz. Já seženu lidi. Až to bude vyřízený, pojedu do Greenwateru a přivezu toho chlápka.”

Harris se zamračil. „Co to má znamenat? Snad mi nechcete naznačit, že pojedete s tou fůrou?”

„Správně.”

Obchodník energicky mával rukou. „Ne, to nepřipadá v úvahu. Nemůžu připustit, abyste se dostal do takovýho nebezpečí! Jestli vlci vy-čenichaj vůz, je po vás!!”

„Možná.”

„Docela určitě! A zajatce sem taky nepovezete. Přece na tak nesmyslnou práci nebudu plejtvat mužem, kterej je nejlepší táborovej šéf, jaký-ho jsem kdy viděl!”

„Nač vám bude šéf tábora, když nebudete mít tábory? Klíčem k vyřešení celý tý záležitosti je ten zajatec. Musíme ho co nejdřív dostat do města, aby se s ním moh co nejdřív konat soud. To sem bandity přiláká. Pokusej se ho buď vysvobodit, nebo zabít. Tím vodlákáme jejich pozornost vod táborů. Daj na chvíli pokoj…”

„Já nevím, pane Earpe… Je to všecko tak těžký…” „To zvládnem, nebojte se.”

*

Druhý den ráno přišel starý Baxter rovnou do kanceláře. Pohlédl na vysokého cizince a krátce ho pozdravil.

Harris ukázal na marshala a řekl: „To je Wyatt Earp, Baxtere. Určitě jste o něm už slyšel.”

„Wyatt Earp?” Starý dřevorubec stáhl obočí. „Jo, jistě, už jsem vo něm slyšel.”

„Pan Earp mi nabídl pomoc. Řek bych, že jí teď máme zapotřebí.”

Baxter zamyšleně hleděl na marshala. „Hm, tak tohle je teda Wyatt Earp. Už jsem toho o vás slyšel, pane… Hoši v táboře vo vás vyprávěj celý zkazky. Je jich tam pěkná řádka, co eště pamatujou časy, kdy jste jim dělal šéfa tábora.”

Harris pověděl Baxterovi o Wyattově návrhu.

Starý woodcutter energicky mávl rukou. „Ale proboha! To teda v žádným případě! Nikdy se mu nepovede dopravit naloženej vůz až nahoru do hor!”

„Máte nějakej lepší návrh?” zeptal se Wyatt. „Jo, pan Harris to musí vzdát.” „Ale, pročpak?”

„Jo! Musí pochopit, že přinejmenším tábory kolem White River Plateau jsou ztracený. Jestli nechce riskovat lidský životy, musí to vzdát.”

Wyatt přešel po rozvrzaných prknech ke šlachovitému starci. „To by ale znamenalo, že by dělníci sešli dolů do města a že by se jim musela vyplatit celá zimní gáže.”

Baxter se opět zamračil. „Jo, je to tak. Bylo to tak dohodnutý pro případ, že…”

„Dobře znám tydle dohody,” ostře mu skočil do řeči Earp. „Ovšem jestli jste si smlouvu přečet dovopravdy pořádně, pak taky víte, že o těchhle věcech rozhoduje jen pan Harris a nikdo jinej.”

Baxter zavrčel, nacpal si dýmku a zabafal z ní. „Proto jsem snad přijel do města. Dokonce jsem se nabízel, že vobjedu vostatní tábory, abych je varoval. Nahoře na White Riveru to ale šéf musí zabalit. Když volaj vlci, je konec. Navíc to tam naši hoši dlouho nevydržej. Maj z vlků strach.”

„All right. Přesto ale pojede do tábora vůz.”

„Jo, a kdo s ním?” „Já.”

Baxter se musel posadit. „Jo, takže vy. Pane Earpe, slyšel jsem toho o vás hodně, ale…”

„Nechme toho. Vyvezu vůz do hor. To je všecko.”

„Ale není!” vyletěl Baxter. „Skočil jste mi do řeči, pane Earpe! Slyšel jsem o vás hodně věcí, ale todle je jiná! Tenhle problém nevyřešíte ani ranou pěsti, ani rychlým revolverem!”

„Jo, je to něco jinýho. Pokaždý je to jiný, pane Baxtere,” odvětil Earp. „Já ani nemám v úmyslu něco řešit pěstma nebo koltama. Ale když to jinak nepůjde, budu muset.”

„Jo, právě to jsem měl na mysli. Takhle snad vyřídíte pár zdivoče-lejch, opilejch honáků, ale ne bandu brutálních lupičů a vrahů!”

Wyatt si založil ruce na prsou. „Není to vaše kůže, pane Baxtere, se kterou půjdu na trh.”

Oldtimer si marshala podmračeně měřil. „To ne. Ale jestli jste tím chtěl naznačit, že mám strach, pak sedíte ve špatným sedle. Nemám strach. Ale taky nejsem blázen a ani nejsem nezodpovědnej.”

„Čímž chcete říct, že já jo. Chápu. Ale přesto pane, povoz jede do hor. Nikdo po vás nechce, abyste mě doprovázel.”

„Von s várna totiž taky nikdo nepojede!” zvolal Baxter. „Z mejch lidí určitě nikdo! Přijeli jsme do hor dělat dřevo, a ne honit vrahy!”

Nato se otočil na podpatku a šel ven.

Harris pokrčil rameny. „Nic si z toho nedělejte, stejně jsem ztracenej. Poslední peníze, co mám, použiju eště na nákup věcí do vozu. Vůz a koně naštěstí mám. Všecko vostatní musím znova nakoupit…”

John Harris šel po svých.

Wyatt opustil jeho kancelář a loudal se po ulici.

Před velkým Colorado saloonem spatřil koně, kterého dobře znal.

Vraníka Cheta Nugenta.

V tu chvíli se barevnými plakáty polepená dvířka saloonu rozletěla a na verandě stál Texasan. Wyatt si ho nevšímal.

Vtom Nugent křikl: „Hej, Berry! Tady jsem!” Wyatt na něj pohlédl: „Jo, to vidím!” „Pojď, dáme si spolu drink!” „Pozdějc, teď mám práci!”

Texasan se jedním skokem octl na ulici, tváří v tvář Earpovi. Chraplavě zašeptal: „Přece nevodmítneš pozvání na drink, fellow!”

Wyatt nechtěl vyvolávat rozruch, proto řekl: „To jsem přece neřek. Rek jsem jen, že to musíme odložit.” „Odložit? Něco takovýho se nevodkládá!”

„Řek bych, že se beze mě docela dobře obejdeš, Chete. Už sis nějakej ten drink dopřál. Dej si další. Pak si dáš se mnou.”

Nugent byl přiopilý. Sykl: „Ale říkals něco jinýho. Já na to nezapomněl, fellow! Vyhrožovals mi! Jo! Dobře si ty slova pamatuju! A když jsem ležel v bezvědomí, sebrals mi všecky patrony! Seš křivák, Berry!”

„All right, Chete! A teď uhni, nemám čas.”

Chet poodstoupil a pak už se díval na ta dobře známá široká záda.

Jako tenkrát v noci.

„Berry!”

Ulicí zazněl výkřik.

„Votoč se!” požadoval Texasan.

Gunfight byl na spadnutí.

Wyatt se prudce otočil. V levé ruce svíral kolt.

Chet tasil ještě dřív, než promluvil. Ihned střílel.

Kulka prostřelila Wyattovi klobouk.

Vtom se v marshalově ruce zablesklo.

Kulka pleskla o Texasanův kolt a sjela mu po něm do dlaně.

Chet zaťal zuby.

Ale nevykřikl.

Přestože bolest projela celým tělem.

Kolt mu vyklouzl z ruky a spadl do prachu ulice.

Chet se chytil za zraněnou ruku a krví podlitýma, zákeřnýma očima si změřil marshala.

Lidé na stepwalcích se zastavovali a zděšeně sledovali souboj.

Naproti ve velkých dveřích Western Bank vzpřímeně stál Dave Ca-rey, bankéř. Měl na sobě světle šedý oblek ušitý podle poslední bostonské módy a smaragdově zelenou kravatu s perlou. Pozorně sledoval cizince, který porazil Nugenta,

Damned! Kdo je to?

Kdo to zastavil Cheta Nugenta? U goshe, to přece není možné?

Pro Nugenta měl jen kosý pohled, pak se otočil a vrátil se do banky.

Vtom se otevřely dveře malého zděného domku. Vyšel z nich malý, tlustý, šedovlasý muž s dvojitou bradou a vestou samá skvrna. Mezi skvrnami se skvěla hvězda.

Muži, kteří vyšli ze saloonu, aby se podívali na gunfight, se při pohledu na šerifa rozchechtali.

Šerif Jeff Burnes zasupěl a ztěžka zdolal tři schůdky z verandy na ulici. Chetu Nugentovi věnoval krátký pohled a pak se otočil na Earpa: „Vy jste po něm střílel?”

„Ne tak docela, šerife,” odvětil muž z Missouri.

„Co to má znamenat - ne tak docela, he? Já tady určuju, co je správný a co ne.”

Muž z Missouri se usmíval.

Burnes si toho všiml. Dotklo se ho to. „Hele, jestli si myslíte, že se mi můžete smát, tak to se setsakra mejlíte. Abych vás neposadil do lochu a nenechal vás dejchat mřížema filtrovanej vzduch!”

„Já se vám nesměju, šerife,” namítl Wyatt, ale měl co dělat, aby zůstal vážný.

Kdyby se nyní šerif zeptal, jak se jmenuje, musel by říct své jméno. A to právě nechtěl. Nebylo nutné, aby se rozkřiklo, že je tady v Coloradu. Horská banda by se to dozvěděla a určitě by se na něj připravila. To bylo ale přesně to, co se nesmělo stát.

Avšak Burnes se kupodivu na jméno nezeptal.

„Co pohledáváte u nás ve městě?” zeptal se vysokým, kvákavým hlasem.

„Mám tu nějakou práci.” „Jakoupak?”

Wyatt najednou dostal nápad. „Jo, pane. Práci. Pan Harris má v Sulphuru ve zlatý bance náklad zlatejch cihel. Musím tam vodvézt vůz s prázdnejma železnejma bednama. Proto jsem tady.”

Burnes přemýšlel. John Harris měl ve městě dobré jméno, a jestliže si tohoto muže skutečně najal, pak je všecko v pořádku.

Harris stál nedaleko, a tak jejich rozhovor slyšel.

Šerif se k němu otočil: „Slyšel jste toho muže, pane Harrisi?”

„Jo, slyšel.”

„A? Mluví pravdu?”

Harris přitakal. „Jo.” Pak vykročil ke své kanceláři. Burnes se zamračil. „Kdo tasil první?”

„Já!” zvolal vztekle Chet. „Ale měl jsem smůlu!” S tím se otočil a namířil si to k bance. Dave Carey mu vyšel vstříc. „Co tady chceš?!” sykl. „Moje ruka…”

„Doktor bydlí naproti. Zmiz mi z banky!”

Chet věnoval svému tajnému šéfovi zlostný pohled. Odehnal ho od svého prahu jako psa! Otočil se a šel rovnou do Colorado saloonu.

Dave Carey měl palce opět svým typickým způsobem zastrčeny do kapsiček u vesty a přehlížel ulici. Kdo je ten muž v černém?

Carey měl dobrý důvod se o něj zajímat, protože si všiml, že cizinec umí střílet. Carey to sice před svými zaměstnanci tajil, ale sám byl výtečný střelec. Proto poznal, jestliže někdo jiný uměl střílet.

Carey si prohlížel vysokou cizincovu postavu.

Vtom se cizinec ohlédl. Jeho oči padly na zlomek vteřiny do bankéřovy tváře.

Ale stačilo to.

Dave Carey spatřil dvě ledově chladné oči. Oči, ze kterých běhal mráz po zádech.

Carey stál a hleděl za cizincem, kráčejícím k Harderovu holičskému krámku.

Holič s hlavou jako hruška se podíval přes obroučky brýlí a přikývl: „Helou, pane! Jen pojďte dál! To byla nádherná rána! Přesně jsem to…”

„Oholit, prosím,” přerušil muž z Missouri proud holičovy výřečnosti.

Když se pak zase vracel k Harrisovu domu, naproti u post office zastavil uprášený dostavník.

Gunman seskočil z kozlíku a otevřel dvířka kabiny.

Wyatt se zarazil, když spatřil pasažéra.

Byla to překrásná, asi dvacetiletá dívka. Černočerné lokny jí rámovaly hezký, trochu pobledlý obličej s očima jako uhlíky. Světle modré cestovní šaty jí velice slušely.

A kráčela k domu Johna Harrise.

Dřevař vyběhl ze dveří.

„Evelyn!” zvolal a rozpřáhl náruč.

Dívka se k němu rozběhla.

Wyatt si jejich vítání už nevšímal a odešel do stáje ke koni. Odvedl ho ke kováři a nechal ho okovat.

Kovář byl muž s býčí šíjí a hranatou lebkou bez krku.

„Poslouchejte, pane,” řekl. „Náhodou jsem před chvílí viděl ten souboj. Normálně na takový věci nemám čas, ale Tex tak řval, že…”

Wyatt se vyhoupl do sedla.

Vtom blacksmith přistoupil ke koni a chytil ho za uzdu. „Počkejte, pane, chtěl jsem vám jen říct, že toho muže, co po vás střílel, moc dobře znám.”

Marshal tázavě zvedl levé obočí.

„Jo,” pravil kovář a chlupatým předloktím si otřel zpocené čelo.

„Před několika lety jsem nahoře u Suphuru seděl v dostavníku, kterej přepadli banditi. Pane, já sním vlastní klobouk, jestli ten Tex tenkrát nebyl mezi nima. Sice měli přes tváře šátky, ale moh bych vodpřisáhnout, že von je ved. Hned jsem ho poznal…, podle postavy…”

Wyatt přitakal. „Je to možný, ale je to těžký. Žádnej soudce vám neuzná, že někoho poznáváte podle držení těla nebo chůze…”

„Já vím…, ale určitě se nemejlím.”

„Well, tak to povězte šerifovi.”

Kovář se otočil ke kovadlině. „Jo, tak to teda určitě,” zavrčel. „Proč by ne?”

Kovář zvedl hlavu. „Burnes je stará páka. Co ten zmůže proti tako-vejm, jako je Tex, he?” „Aha, a proč jste to řek mně?”

Kovář pokrčil mocnými rameny. „To teda vlastně ani nevím…”

*

Wyatt si to zrovna mířil do Bellyho boardinghousu na oběd, když na něj zavolala Harrisova černošská služka. „Hej, pane!” Muž z Missouri se otočil.

„Jídlo je na stole!” zvolala černoška a zakoulela očima. Wyatt si podrbal bradu a poslechl. Když vstoupil do jídelny, krásná dívka zrudla. Wyatt ji pozdravil. Znal ji už z dob, kdy tu byl poprvé, ale tenkrát byla ještě dítětem… „Strýček… přijde hned. Šel pro víno…” Wyatt přikývl. „Můžu se posadit?” „Prosím.”

John Harris se vracel. Zvesela mával zaprášenou lahví vína. „Z Francie! Přivezli mi ji moji společníci z New Yorku!”

Harris se během oběda snažil vyvolat dobrou náladu. Nechtěl, aby si Evelyn všimla, co se děje. Po jídle ji poslal do jejího pokoje. „Po tak dlouhý cestě si musíš pořádně vodpočinout…”

Když odešla, Harris vysvětloval: „Je to v pořádku, Wyatte. Ten váš švindl s transportem zlata zabral. Kdybysme teď eště tak našli dva chlapy, který by jeli s váma, bylo by všecko v pořádku.”

„No, když se nikdo nenajde, pojedu holt sám.”

Nikdo se nenašel. Přestože Harris slíbil královskou odměnu. Lidé se báli vlků. Nechtěli riskovat život.

Co se týče věcí, které měl Earp odvézt do hor, Harris obchodníkům tvrdil, že nakupuje pro partu dřevorubců, která si to příští týden vyzvedne.

Když se setmělo, Wyatt všecko naložil na vůz.

Evelyn seděla v obývacím pokoji. „Pojede sám?”

„Kdo?”

„Marshal.”

Harris přitakal.

„A ty to dovolíš?”

„Co mám podle tebe dělat?”

„Celý město si povídá o vlcích, co přepadaj dřevorubecký tábory.”

Muž klesl do křesla. „Well, takže už to víš.”

„Jo. A přepadli i tvůj kemp na White River Plateau.”

„No a - ?”

„A taky tábor u jezera Greenwater, že?”

„Já to věděl! Já věděl, že ta baba jedna stará poslouchá za dveřma! No ta to teda schytá!!”

„Nerozčiluj se, strýčku. Bud rád, že mi to řekla. Napříště bude lepší, když mi o všem povíš sám. Mimochodem, tenkrát po maminčině smrti jsi mi slíbil, že…”

Když mu pak přinesla a zapálila doutník, pohladil ji po hřbetu ruky: „Ach, Evy, ty seš moje jediný štěstí. Ale ty nevíš, jak na tom tvůj strejda je…”

„Proč dovolíš, aby jel sám?” „Mám ho doprovázet já?”

„To samozřejmě ne. Pro starýho pána s ischiasem, žlučníkem a rev-matizmem to není. Ale vím o někom, kdo by mohl jet.” „Aleale, kdopak?” „Já.”

Starý vyletěl jako kousnutý tarantulí. „Zbláznila ses?” V tu chvíli někdo zaklepal. „Dále!” křikl Harris. Vešel Wyatt.

Harris se k němu rozběhl: „Víte, co právě řekla? Že pojede s váma!” Muž z Missouri se pousmál. „To že řekla?” „Jo! To je neuvěřitelný!”

Wyatt si zapálil pověstné černé viržinko. „Myslela jste to vážně, slečno?” „Jo.”

„Nepřipadá v úvahu!” rezolutně odporoval obchodník. „Ta cesta je komandem smrti… Sám máte jen mizivou šanci přežít, a to jste jeden z největších mužů západu! Já…”

„Dobře, dobře,” odvětil Wyatt a otočil se ke dveřím.

„Pane Earpe! Prosím! Vezměte mě s sebou!” naléhala Evelyn. „Bude lepší, když nepojedete sám!”

Wyatt se ještě ohlédl, usmál se a zavrtěl hlavou.

*

Brzy ráno příštího dne vůz s Wyattem Earpem na kozlíku už vjížděl do lesů daleko za městem. Wyatt seděl předkloněn, přes kolena držel winchestrovku. Najednou se mu zdálo, jako by zezadu zaslechl nějaký nepřirozený zvuk, který jaksi nezapadal do skřípění a vrzání vozu.

Jedním skokem se octl z kozlíku dole v křoví.

Ale nespatřil nikoho, kdo by se snažil vlézt do vozu.

Ale tamhle! Nepohnula se tam plachta?

Muž z Missouri zvolal: „Vylez ven, brachu! Určitě to tam máš nepohodlný!” Plachta se už nehnula.

Wyatt hlasitě natáhl winchestrovku. „Well, tak to teda musím střílet.” „Ne!!”

Nad mýtinou se rozlehl dívčí výkřik a Wyatt v údivu zíral, protože zpod plachty se vynořila Evelynina tvář.

Dívka seskočila. Měla na sobě jezdecké kalhoty, holínky a kožené sako. Ale při seskoku upadla.

„Nechcete mi pomoct vstát?”

„Ne.”

To se jí dotklo. Pomalu vstala a kulatýma dětskýma očima nevěřícně hleděla na marshala. Oprašovala se. „Měla jsem vás za džentlmena, pane Earpe.”

„Jo, všim jsem si. Asi jste mě měla za džentlmena, kterej vás beze všeho povleče i touhle pustinou.”

„Povleče?” zeptala se uraženě. „Nahoře mám nábojovej pás a kolt.”

A aby dodala svým slovům na důraze, vylezla na vůz a ukázala mu svou zbraň.

Wyatt stál, opíral se o winchestrovku a pak řekl: „Pojedu bez vás.” Usmála se a ukázala dvě řady bělostných zoubků. „Co by se asi tak mohlo stát? Navíc - to myslíte, že se teď do města vrátím po svejch?”

„Ne. Budu vám chtě nechtě muset půjčit svýho koně.” „Co znamená chtě nechtě?! Víte co? - Já půjdu pěšky,” řekla, otočila se a vyrazila. „Hej!”

Byla to dáma. Na takové zavolání nereagovala.

Wyatt tedy obešel vůz, vyhoupl se na kozlík a rozjel se dál do hor. Ale po padesáti yardech se zastavil, procedil mezi zuby lichotku, jaká by Evelyn vehnala červeň do tváří, vyhoupl se do sedla plaváka a vrátil se.

„Hele, madam, koukejte si vzít mýho koně, ale až se vrátím do města, chci ho najít v pořádku, to si zapište za uši!”

Evelyn se mu dlouze zahleděla do očí, pak se vyhoupla do sedla a ujížděla k městu.

Wyatt pomalu kráčel zpátky. Když nasedl na vůz, ještě jednou se ohlédl. Už mu zmizela z dohledu.

Hodinu za hodinou koně zvolna stoupali do hor. Pak se země skláněla do údolí a potom už přišly hory. Neprostupné, téměř neprůjezdné, strmé.

Krátce po poledni si dopřál přestávku.

Muž na kozlíku pohlédl k nebi. Jasná modř posledních dní a týdnů se schovala za mlžným oparem. Bylo šero jako za soumraku.

Wyatt seskočil a obešel vůz. Když se ujistil, že je všecko v pořádku, znovu nasedl.

Neustále se stmívalo. Nahoře v té houstnoucí šedi už jen občas probleskl zatoulaný sluneční paprsek, pak slunce zatáhlo své poslední prsty a úplně se ztratilo.

Marshal vytáhl z bedny pod kozlíkem houni a hodil si ji přes ramena.

Z ojedinělých těžkých kapek povstal silný liják.

Pršelo dlouho.

Nebe zůstalo zatažené celou dlouhou hodinu a země změkla. Kola vozu se nořila hluboko do bláta. Pod kopyty koní to čvachtalo. Jízda byla stále pomalejší.

Když muž z Missouri projel údolím, zastavil se u lesa pod daleko vybíhajícími větvemi obrovitých jedlí. Přehodil přes hřbety koní plachtu a sám se pak schoval do vozu.

Kolem šesté déšť trochu povolil.

Jelo se dál.

Občas kola zapadla tak hluboko, že Wyatt seskočil a pomáhal koním s vozem, tlačil a zabíral za kola. Vůz se dostával jen velmi pomalu kupředu.

Když měli za sebou další stoupání, Wyatt koně zastavil, aby si odpočinuli. Nebe se rozjasňovalo a nad hory se snášela noc.

Pák, když sjížděl na nevelkou náhorní plošinu, zaslechl Wyatt zvířecí zvuky.

Vlčí volání.

Zabrzdil, seskočil a přitiskl se mezi těla koní. Vůz klouzal po mokrém kamení jako sáňky. Dole u nějakého křoví zastavili. Právě včas, aby zaslechl další vlčí vytí.

Wyatt opatrně opustil spřežení.

Bylo ticho.

A pak zas.

Vlčí volání. Wyatt vyrostl uprostřed divoké přírody, takže okamžitě poznal, že ten zvuk nevychází ze zvířecího hrdla. To volal člověk.

Člověk, který se vlčím vytím dorozumíval s dalším člověkem. „Hůůů!”

Tentokrát víc zleva.

Wyatt zalehl. I přes monotónní déšť bylo poměrně ticho. Pak ho prořízl výstřel.

Wyatt spatřil oheň z ústí hlavně. Bylo to naproti na svahu. Kulka se rozpleskla o postranici.

Pak vystřelil kolt zleva. Střelec nestál ani padesát yardů od Wyatta. Pak zase ticho. Celou minutu. „Hůůů!”

Po tomto zvolání se ozval dusot kopyt. Divoce přijížděli dva jezdci. Wyatt každopádně dva viděl. Řítili se přímo proti vozu.

Muž z Missouri s ledovým klidem vyčkával, až seskočí ze sedel a budou se zpředu a zezadu blížit po svých.

Potom spatřil jejich siluety. Položil winchestrovku vedle sebe, vytáhl kolt Buntline a natáhl kohoutek.

Cvaklo to.

Banditi zaslechli ostrý kovový zvuk a strnuli. „Hands up!”

Ruce vlků vyletěly k nebi. „Zahoďte opasky!”

Muži si rozepnuli nábojové pásy a shodili je na mokrou zem. Wyatt opatrně vystupoval z křoví.

Ale když došel k vozu, nedaleko odtud se ozval výstřel. A potom další.

První kulka hvízdla kolem Wyattovy hlavy, druhá mu škrtla o zátylek.

Okamžitě padl k zemi, ale ještě stačil vypálit na ty dva bandity, užuž sahající po zbraních. A potom se instinktivně odkutálel mezi koně.

Banditi si mysleli, že se mezi nimi kryje. Zběsile se rozběhli ke svým koním.

Z křoví, odkud se střílelo, se ozval hlas: „Hele, hochu, je mi jasný, že jsem tě trefil! Vylez ven…!” Muž svíral v ruce pušku.

Wyatt ležel na zemi a zápasil s mdlobami. Kolt v levé ruce vážil snad cent.

Neznámý střelec seděl na koni. Dojel až na šest yardů. „No tak, vylez ven!”

Wyatt pozvedl ruku s koltem. Zaťal zuby. Hlaveň se houpala. Konečně ji udržel. Jezdec zvedl pušku. Práskl výstřel.

Wyatt se otřepal jako mokrý pes. To přece byl výstřel z malého koltu dvaadvacítky! Marshal vyskočil. Jezdec v sedle se zapotácel. „Zahoď pušku!” sykl marshal.

Puška mlaskla do bláta. Jezdec sevřel oběma rukama hrušku sedla. Jeden z koní Wyattova spřežení sebou škubl a shodil marshala na zem. Neznámý bandita toho využil, prudce pobídl koně a vyrazil pryč. Když se Wyatt konečně postavil na nohy, byl už jezdec z dohledu.

Wyatt zvolna vylezl zpod koní a na nejistých nohou si to namířil k vozu.

Pak ji spatřil. Stála mezi stromy. A tiše plakala.

„Wyatte!”

„Jo…,” zachraptěl.

„Já mám takovej strach!”

Došel k ní. Nenacházel slov. V duchu se usmál, sňal klobouk a ohmatal si bouli na zátylku. „Zasáhli vás?” zděšeně se zeptala Evelyn.

„No jo, udělali mi zas díru do klobouku,” odvětil a podával jí klobouk. Ohmatala ho a za dírou objevila kovovou krabičku. „Co je to?”

„Náhoda. Normálně nosím tabák v kapse, ale když pršelo, nechtěl jsem, aby mi zmoknul, tak jsem si krabičku schoval do klobouku. Mimochodem…, docela dobře střílíte. Toho chlapa jste strefila na dobrejch dvacet yardů.”

„Dostala jsem strašnej strach, když jsem viděla, jak jste se zapotácel…”

„Proč jste za mnou jela?”

„Já… já nevím. Nikdy bych se do Yampy nevrátila!”

Wyatt zavrtěl hlavou. „Já vás nechápu.” Pak ukázal na vůz. „Vylezte si nahoru. Je tam bedna s oblečením. Vyberte si tam něco suchýho.”

Pochopil, že ji musí vzít s sebou. Takže musel dávat pozor na vůz, na jeho náklad a navrch ještě i na Evelyn. A v duchu uvažoval, jestli Harris nedostal infarkt, když ráno Evelyn nenašel u kávy s bábovkou.

*

Naštěstí už přestalo pršet. Nebe sice zůstalo zatažené a déšť stále ještě visel ve vzduchu, ale už nepřišel.

Ten večer marshal poměrně brzy našel místo, kde se utábořili. Zatímco dívka spala, neustále obcházel tábor. Přestal, teprve když začalo svítat.

Dívka se probudila a spatřila ho u koní. „Pane Earpe!” Pohlédl k ní.

„Můžu jít na pár hodin na stráž?” „To můžete.”

Rozzářila se a opásala se nábojovým pásem. Pak si i Wyatt dopřál spánek, ale Evelyn ho nechala spát příliš dlouho. Když vstal, naoko se na ni zlobil.

Dalších sedm hodin pokračovali na voze i za vozem směrem k White River Plateau., Náhorní plošina byla téměř rovná a kamenitá.

Noční tábor rozbili ten den podstatně později. Evelyn už při jídle zavírala oči. K smrti unavena vylezla na vůz a usnula.

Wyatt se ubezpečil o klidu v okolí, pak se vyhoupl na plaváka a vyrazil směrem k západu.

Nejel ani čtvrt hodiny, když se mu něco nezdálo. Zastavil se a nasál vzduch.

Kouř.

Někde poblíž musel být oheň.

Ale široko daleko žádný neviděl. Jel dál.

Po chvíli byl kouř cítit ještě silněji.

„Požár,” zašeptal noční jezdec. Zlé tušení ho přivedlo až na dohled Harrisova ranče. Ohrada byla téměř zničená a sruby spálené až do základů. Místy ještě hořelo. Nejlepší kemp Johna Harrise skončil v plamenech. Tady už nic nezachrání. Nic. A nikoho…

Přesvědčil se o tom o chvíli později.

Wyatt zaťal zuby, zvedl otěže a vrátil se k vozu. Stál klidně na zastrčené mýtince a dívka ještě spala.

Když se probudila, nemohla marshala nejdřív najít a pak ho uviděla opodál na skalní vyvýšenině, jak se založenýma rukama hledí do kraje. A jak vypadal! Na čele několik hlubokých vrásek, v očích hněv!

„Vracíme se,” řekl.

„Vracíme?” musela se překvapeně zeptat. „A proč?” „Protože už není nikdo, kdo by mohl tydle věci potřebovat.” Evelyn se zachvěla. „Nerozumím vám.”

Muž se prudce ohlédl. „Jsou mrtví! Všichni jsou mrtví! Vlci je vyvraždili a vypálili tábor!” Pár hodin jeli mlčky.

Pak Wyatt zastavil. Evelyn tázavě vzhlédla.

„Na jih odtud leží skalní tábor. Stálo spoustu práce ho postavit, pak ale do něj nikdo nechtěl, protože je vysoko v horách. Ale nahoře roste to nejlepší dříví…”

„Slyšela jsem o něm. Vy znáte cestu?”

„Cestu?” zasmál se. „Znal jsem snad cestu sem? Skalní tábor leží v horách… Nikdy jsem tam nebyl, ale u vašeho strýce jsem viděl mapu…” „Není to riskantní?”

„Jak se to vezme. Když člověku nic jinýho nezbejvá, není riskantní nic.”

*

Bylo pozdě odpoledne, když marshal najednou objevil osamělého jezdce. Přibližoval se od západu a jel ostrým cvalem.

„Lehněte si do vozu. Vezměte si do ruky winchestrovku.”

Evelyn přikývla a schovala se.

Jezdec se rychle blížil.

Wyatt ho pozoroval a přitom se podle zvyku rozhlížel po kraji. Od východu se línali další dva jezdci.

Rychle ovázal otěže kolem opěrky, popadl winchestrovku a seskočil. Zazněly výstřely.

Kulky se před jezdci odrazily od skal a zahvízdaly jim nad hlavami. „Nestřílejte na jezdce!” sykl Earp k ženě. „Miřte pod nohy koním.” Evelyn vypálila. Prach, který se zvedl koním před nohama, je donutil zpomalit. Útočníci otočili a prchali pryč. Wyatt za nimi poslal kanonádu… „Jak to vypadá?” zvolal Wyatt.

Ale dívka neodpovídala. Hlavu držela v dlaních. V těch dlaních, v nichž ještě před chvílí svírala pušku. Wyatt odhrnul plachtu a posunul se k ní. „Slečno… - “

Vpředu, snad jen osm yardů od vozu, ležel na zemi muž s rozpřažený-ma rukama, tváří v kamení. Wyatt seskočil a kráčel k němu. Pohlédl mrtvému do tváře.

Byl to třicetiletý muž s jizvami v obličeji a blond vlasy. V ruce držel kolt.

Evelyn zvolna zvedla hlavu: „To já ho zabila…” Wyatt mlčel.

Evelyn vyskočila: „Já ho zabila, Wyatte! Já! Nechtěla jsem. Ani jsem nemířila…” Chvěla se strachy a zděšením. „Zabila jsem člověka! Zavraždila jsem ho!”

„Jak můžete něco takovýho říct? Tihle lidi jsou banditi, podpálili kemp a vyvraždili tamější muže. Jsou to nejhorší zločinci, jaký si umíte představit. Lidi, který se chovaj eště hůř než nejhorší Indiáni!”

„Ale já eště nikdy nikoho nezabila. Včera jsem jednoho postřelila a dneska…”

„Je to tentýž muž,” klidně dodal Wyatt. „Má ovázanou hlavu.” „A teď?”

„Ted je mrtvěj. Kulka mu pronikla do srdce…” Jeli dál.

Od té chvíle se chování dívky změnilo. Byla uzavřenější. Už se pořád nevyptávala na hlouposti. Seděla vedle Wyatta na kozlíku a mlčela. Pro Wyatta však tahle změna v jejím chování nebyla nijak příjemná.

Vyčítal si, že ji požádal, aby vzala do ruky pušku. Na druhé straně však bylo povinností každého občana těchto končin, aby se postaral o svoji vlastní bezpečnost. Jela s ním, protože ji lákalo dobrodružství (Wyatta vůbec nenapadlo, že by mohla jet jen kvůli němu), a tak musela převzít i svůj díl odpovědnosti za vůz a posádku.

Když se začalo stmívat, Wyatt pobídl spřežení. Neměl žádnou velkou chuť zůstávat přes noc na otevřeném prostranství. Konečně dorazili k zalesněnému úbočí. Když se utábořili, Evelyn se zeptala: „Přijdou zase?” „Kdo?” „Vlci.”

„Určitě. Je to v nich… Navíc svoje akce jistě plánujou…, možná i s někým z města…” „Jak jste na to přišel?”

„Váš strýček musel o přepadení tábora na White River Plateau s někým mluvit. Hlavně se bál o tábor u jezera Greenwater. Mluvil o tom s víc lidma. Někdo z nich zřejmě s banditama spolupracuje. Všechno tomu nasvědčuje… Ale teď už si běžte lehnout do vozu a pořádně se přikryjte. Noc bude chladná.”

*

Druhý den kolem poledne Wyatt vyrazil na průzkum terénu.

Evelyn si oddechla, když se po necelé hodině vrátil.

„Jsme na místě, slečno Evelyn. Tábor je za touhle horou na široký mýtině. Tři velký sruby bez ohrady, uprostřed lesa.

Krytý vůz přijel do tábora, když se stmívalo. Vstříc mu vyšli nedůvěřiví muži s puškami v rukou.

„Hell and devils!” vykulil se jeden z nich. „Jestli tohle není miss Evelyn, tak sním vlastní flintu!”

Wyatt zastavil u prvního srubu a seskočil z vozu.

Evelyn se přivítala se šéfem tábora a představila mu ho: „Tohle je Wyatt Earp. On vám…”

„Wyatt Earp?” protlačil se dopředu jeden z mužů, zamračil se, zahleděl se na marshala, pak se otočil a pelášil pryč. Za chvíli ho viděli, jak sedí na koni a uhání do hor.

„Co to do Jima vjelo?” překvapeně se zeptal šéf tábora.

Wyatt pokrčil rameny. „Možná má špatný svědomí. Existujou lidi, který se takhle chovaj, když uviděj chlapa s hvězdou.”

Dřevorubec Jim Wildcoce se nevrátil.

Muži v táboře byli potěšeni nákladem vozu. Zprávy, které Wyatt s Evelyn přinesli, jim však náladu sebraly. Nicméně tváří v tvář hrozícímu nebezpečí zesílili stráže a pořádně se ozbrojili.

Tu noc Evelyn spala na kožešinovém lůžku, které jí muži ochotně připravili. Probudila se teprve vinou zvuků, které začala vydávat cirkulárka.

Umyla se a oblékla. Když vyšla před dům, stala se svědkem horečné činnosti mužů z tábora. Stavěli kolem srubů hradbu. Evelyn se rozhlížela.

Nejdřív si jí všiml šéf tábora Bob Maxwell a pozdravil ji. „Kde je pan - Earp?”

Starý woodcutter si podrbal bradu. „V noci odjel.” Dívka vykulila oči. „Odjel?”

„Jo, slečno,” procedil mezi zuby, „musel odjet. Koneckonců měl před sebou eště sakramentsky dalekou cestu.” Dívka polkla. „Kam jel? „K jezeru Greenwater.”

Evelyn přikývla. Maxwell se jí neodvážil podívat do očí. Soucitně jí položil ruku na rameno.

„Poslouchejte, slečno Evelyn. „My… my tady v táboře vás máme moc rádi. Hoši se včera mohli přetrhnout, aby vám sehnali nejlepší kůže. Pan Earp řekl, ať vás odvezeme zpátky do Yampy. Za tři dny s várna pojedou Ymber, Mac, Lad, Jeli a Bare.”

Evelyn mlčela. Vrátila se do srubu, posadila se na lůžko a hleděla do fošen podlahy.

Takže odjel.

Prostě odjel. Uprostřed noci, bez slůvka rozloučení. To poznání jí projelo hrudí jako horký nůž. Evelyn Meedanová v tu chvíli pochopila, že marshala Earpa miluje… Ozvalo se zaklepání.

Vstoupil šéf tábora. „Jo, slečno - taky mi napadá, že pan Earp eště něco řek…” „Co řek?” zeptala se rychleji než chtěla.

„Hm, povídal…, dejte mi tady na ni pořádně pozor. Ať se jí nic nestane. Jinak vám všem odřežu uši, až se vrátím…” Pár slov.

Pár slov, která v Evelynině srdci rozdmýchala oheň… Byla to pro ni ta nejkrásnější slova, která v životě slyšela.

*

Leon Fabre číhal na strážní věži. Právě se odvrátil od severu a pozorně sledoval jižní stranu.

Najednou si strhl dalekohled, otřel okuláry šátkem a znovu si je přiložil k očím. „Hej, to přece je…!” Fabre rychle slezl a utíkal přes dvůr. „Šéfe! Šéfe! Šéfe!” „Co je?” ohlédl se holohlavý Pat Norton. „Jede! Jede!” „Kdo?” „Wyatt Earp!” „Cože?!”

„Jo! Jede sem sám, vod jihu!”

Muži otevřeli bránu a přivítali marshala jásotem. V táboře se cítili jako v obklíčení, přestože se od Earpova odjezdu nic nestalo.

Nadšeně vítaný marshal seskočil z koně a spolu s šéfem tábora přešel na zdřevěnělých nohou k jednomu ze srubů.

Tam se posadil na lavici, opřel se o stěnu a hleděl na kouřící šálek čaje, který mu přinesli. Bylo o něm známo, že whisky většinou nepije. Táborový kuchař pro něj připravoval obrovský stejk.

„Tak,” pravil Norton a přejel si rukou přes naleštěnou pleš. „Takže Harris by toho chlápka chtěl mít ve městě?”

„Jo.”

„A jak to máme udělat?”

Wyatt se odrazil od stěny a opřel se o stůl. „Odvezu ho.”

„To přece nemyslíte vážně?”

„Proč? Musí se tam dostat, tak ho vodvezu.”

„To by nešlo. Sám nemůžete jet. Pošlu s váma sedum mužů.”

Wyatt si zapálil viržinko. Do stoupajícího dýmu s ledovým klidem odvětil: „Polovina vašich lidí musí dělat v lese a druhá musí chránit tábor. Nemůžete si dovolit mi s sebou někoho dát.”

*

Krátce po půlnoci se rozletěly prkenné dveře do temné místnosti se zajatcem. Zářivé světlo petrolejky ho oslnilo.

A pak Howard Collins poznal muže, který ho venku chytil a spoutal.

„Aleale, fellow, tak se zas vidíme, co?”

„Drž hubu,” okřikl ho Wyatt. „Vobleč si sako a nasaď si klobouk. Jedeme.”

Bandita nepochopil. „Cos říkal?” „Připrav se. Jedeme do Yampy!” „Do Yampy?” vykoktal zajatec.

„Jo, do Yampy!”

Bandita se neochotně obul a oblékl. „Jdeme!” přikázal marshal ode dveří.

Collins vyšel na dvůr. Okamžitě spatřil dva osedlané koně. Na dvoře postávali muži. Mlčky na něj hleděli. Přes ohradu foukal studený vítr. Banditovi se podlamovala kolena. Yampa, šerif, soudce, šibenice, krchov…

„Nasedat!” přikázal marshal.

*

Když slunce zamrkalo mezi stromy a paprsky ohmatávaly vzrostlé kmeny, dorazili k okraji náhorní plošiny. K banditově zděšení zastavili. Muže z Missouri ani nenapadlo jet po volném prostranství.

Damned! projelo zločincovou hlavou. Ten chlap je mazanej.

Až do večera jeli jenom při lese. A když slunce zapadlo, měli náhorní plošinu za sebou. Cesta vedla dál úzkými soutěskami k severozápadu.

Najednou Wyatt zastavil a polohlasem přikázal banditovi, aby také zůstal stát. „Seskoč, vezmi otěže obou koní a jdi dál pěšky! Rychle!”

Collins cítil v zádech hlaveň marshalova koltu. Smrtelný strach mu přikazoval poslechnout. Měkká lesní půda polykala kroky a tlumila du-sot koňských kopyt.

Najednou se z hloubi údolí ozval zvuk.

Vlčí volání!

Bandita se. okamžitě zastavil. Poznal, že tam dole je jeden z vlků. Podle všeho by měl být poblíž ještě alespoň jeden. Záchrana!

Bandita zalapal po dechu a zaklonil se. Ale dřív než mohl zavýt, chytila ho marshalova pravá dlaň za ústa a zavřela mu je. „Jedinej hlásek, brachu, a je po tobě!”

Wyatt tiše natáhl kohoutek koltu.

Tiše, ale tak, aby to Collins nepřeslechl. Neminulo se to účinkem, protože bandita se rázem zpotil po celém těle. Bleskurychle uvažoval. Heavens, říkal si, vždyť marshal nesmí střílet! Prozradil by se. Tak rafi-novanej chlap to přece musí vědět! Kdyby vystřelil, poštval by si na sebe vlky. Nemilosrdně by po něm šli.

Musí vykřiknout!

Musí! Hned jak se uvolní marshalovo sevření!

Jakmile ho Earp pustil, bandita zhluboka nasál vzduch a zaklonil hlavu.

Ale vtom vzduchem zasvištěla ruka s revolverem a praštila ho do lebky. Bandita podvědomě křečovitě sevřel otěže a klesl v bezvědomí k zemi.

Wyatt mu nasadil roubík a spoutal ruce. Potom zvedl hlavu a napjatě naslouchal do tmy.

Zase se ozvalo vlčí volání, ale tentokrát to bylo dál než poprvé.

Wyatt si oddechl, ale v následující chvíli měl zjistit, že se mýlil, když si myslel, že nebezpečí pominulo.

Další vlčí zavytí se ozvalo tak blízko, že mimoděk přitáhl koně a přiložil jim ruce na nozdry.

Pak zaslechl dusot kopyt.

Po několika minutách se blížil jezdec a dalšího bylo slyšet od západu. Pak se setkali.

Wyatt slyšel, jak spolu tiše mluví, ale jakkoli se snažil jim porozumět, nerozuměl ani slovu.

Bandita na zemi se pohnul, musel ty dva zaslechnout.

Howard Collins je slyšel, nadechl se nosem, ale jeho výkřik byl v zárodku ztlumen roubíkem.

Marshal mu přišlápl hlavu k zemi.

Collins zvedl nohu a chtěl marshala odkopnout, ale když mu Earp přišlápl hlavu obličejem do země, povolil.

Dopadlo by to snad ještě docela dobře, kdyby se najednou banditův kůň nepoplašil, nenadskočil a nezafrkal.

„Hele!” zvolal jeden z vlků. „Je tady někde kůň!”

Práskl výstřel.

Kulky se zaryly do kmene tři yardy od plaváka. Nyní neměl marshal jinou volbu. Odstrčil koně a vyrazil. Oba jeho kolty vyštěkly.

Uskočil stranou, znovu vystřelil, několikrát změnil stanoviště a pak se přitiskl k zemi.

Údolím se rozlehl bolestný výkřik. Pak bylo slyšet, jak zběsile prchají dva koně.

Wyatt se plížil k místu, kde rozmlouvali vlci. A pak ho spatřil: klečel na zemi a oběma rukama se držel za břicho. Wyatt se doplížil do bezprostřední blízkosti, pak vyskočil a zvolal: „Hands up!”

Muž procedil mezi zuby klokotavý zvuk. Potom zoufale vykřikl, padl na bok a zůstal ležet. Wyatt se k němu sklonil.

Ten muž ještě žil. Wyatt mu sebral nábojový pás a zatáhl ho do křoví.

Collins se mezitím probral. Výstřely a příšerné výkřiky ho probudily. Ale neodvažoval se hnout. Wyatt přivlekl raněného, ošetřil ho, spoutal a pak nerovná trojice v úkrytu křoví usnula.

Wyatt se probudil za svítání. Sundal Collinsovi roubík.

Ten zaklel. „Jak dlouho mě chceš takhle držet svázanýho?”

„Jak dlouho budu chtít.”

„Pchá, jen počkej, voni brzy přijedou. Vrátěj se a vyříděj si to s tebou. Uvidíš!”

„Může bejt, brachu, ale pak budu bojovat, nemusíš mít strach.” „Bojovat? Proti dvěma tuctům jezdců?”

Collins se zarazil. Damned! Teď prozradil, kolik má banda členů! Až se to doví Chet, nebude jeho život stát ani za cent!

„Poslouchej, brachu, moc jsem toho nerozuměl, ale slyšel jsem, že se jmenuješ Collins…”

Zajatcem to trhlo. „Blbost, já jsem Smith!”

„Jistě. Každej bandita se jmenuje Smith. Ale já vím ještě víc, Collinsi. Podpálils ranč na náhorní plošině a lidi, který se chtěli zachránit před vohněm, jsi postřílel jako zajíce!”

„Lžeš!”

„Ještě jedno hlasitý slovo, Collinsi, a zmlkneš na celou dobu naší cesty do města!” „Já to neudělal!” „To vyprávěj soudci.”

Banditovi se honily hlavou nejstrašnější myšlenky. Najednou pro sebe neviděl záchranu. Jestli ho neodsoudí soudce, zastřelí ho Nugent…

„Co je s ním?” zeptal se na raněného muže, kterého marshal v noci přivlekl.

Wyatt se nad raněného sklonil a povzdechl si. „Vykopeš mu hrob.” „Cože? - Von je mrtvej?” „Jinak by asi nepotřeboval hrob…” Za půl hodiny pokračovali. Collins měl ruce opět svázané. Odpoledne se před nimi otevřelo rozlehlé údolí a na jeho konci se objevil nějaký jezdec. Když ho Collins spatřil, vzrušením zrudl.

Wyatt pochopil, že se jezdci nebudou moci vyhnout, mířil si to přímo proti nim.

Byl to starší muž se zrzavými vousy a malýma liščíma očkama. Zvědavě si je změřil a zeptal se, kam jedou.

„Do Yampy!” zvolal Collins rychle.

Wyatt pochopil. Ten muž taky patřil k vlkům. Ale nemínil se s ním zdržovat jenom proto, že se něco domníval. „So long, mister!” „Nechcete si se mnou dát drink? Vidím, že jste šerif!” „Cože?”

„Jo, vidím, že vezete spoutanýho muže. Co proved?”

„Je to bandita, pane. Mnohonásobnej vrah. Nahoře v horách podpálil Harrisův tábor, zaútočil na tábor u jezera Greenwater…”

„To jsou dneska lidi,” zavrtěl zrzek hlavou a hmátl do kapsy saka. Když chtěl ruku znovu vytáhnout, zděšeně spatřil ústí velkého revolveru v ruce černého muže. „Pojď blíž, kamaráde!”

„Ale…”

„No táák!” netrpělivě ho vyzval marshal. Muž pobídl koně.

Wyatt mu sáhl do kapsy saka a vytáhl stařičký kolt ráže 44. Zajistil ho a strčil si ho do své kapsy.

„Tos mi chtěl nabídnout prima drink, hochu. Mám pro takový fóry slabost. No, tak dobře. Slez z koně!”

Zrzek vyděšeně poslechl.

„Budeš muset jít chvíli pěšky, hochu. Prej je to zdravý. Udělej mi tu radost a pozdravuj svýho šéfa!” Wyatt vzal jeho koně za otěže a pobídl plaváka. Zrzek zaklel. „Toho budeš litovat, fellow!” „Shut up!”

Collins se za zrzkem neustále ohlížel. V něm ztrácel poslední naději na záchranu. Město už bylo blízko. Město, které mu mělo přinést smrt. Zřetelně ho to zlomilo.

Když se odlepili od lesa a přejížděli přes hřeben porostlý vysokou prérijní travou, udělal poslední pokus o záchranu.

„Hej, woodcuttere, mám dotaz.”

Wyatt se zeptal, aniž by se na něj podíval: „A sice?”

„Co z toho máš, že mě dostaneš na šibenici?”

„Já? Nic! Ale na světě bude vo jednoho zločince míň! A vlci budou v háji, jen co se voctneš u šerifa za mřížema!”

„V háji? Pchááá! Seš blázen. Eště u šerifa nejsem. Do Yampy je eště pěknej lán cesty! A vlky nikdy nedostaneš! Nikdy! Dřív než začnu vypovídat, zastřelej mě!”

„Tak jako postříleli dřevorubce?”

„Jo! Jo! Jo!” zuřil Collins.

„No, neboj se. Znám tvýho šéfa. Nebude tak rychlej, jak si myslíš…” „Chet?” ujelo Collinsovi. „Pchááá, ten…”

Collins zmlkl. Peklo a ďábel! Bylo to venku! Prozradil jméno svýho šéfa! Ale co, na světě je chlapů se jménem Chet…

„Chet Nugent, jo,” řekl však Wyatt. „Ve městě jsem mu prostřelil ruku. Ten nebude dost rychlej, máš šanci, že se na šibenici dostaneš zdravej.”

Howard Collins se zhroutil. „Tak tos byl ty?” „Jo.”

„Jak se jmenuješ?” „Wyatt Earp.”

Collinsovi zůstala ústa dokořán. „Wyatt Earp - z Dodge City?” „Jo, tam bydlím.”

Od té chvíle Collins všecko vzdal. Cítil se prachmizerně…

Bylo krátce před šestou, když Wyatt v dálce spatřil město. Tiše mlaskl a koně zrychlili. Bledý bandita se v sedle komíhal jako loutka. Najednou se naklonil ke straně a zřítil se k zemi.

Wyatt zastavil, seskočil ze sedla a sklonil se nad ním.

„Collinsi! Hej, Collinsi!!”

Pustil ho.

Tělo se bezvládně zhroutilo.

Bandita Howard Collins byl mrtev. Srdce se mu strachy zastavilo. Wyatt na něj překvapeně zíral. Pak vstal a podíval se k městu. Damned! Už jen tři míle!

*

Lidé se zastavovali a hleděli na marshala se třemi koňmi a bezvládným tělem muže přehozeným přes hřbet jednoho z nich.

„Hej!” zvolal šerif, když ho spatřil. „Tak jste zas tady! Co je s ním? Je vopilej?”

„Rychle, pomozte mi, šerife. Musí do vězení!” Burnes přistoupil blíž, přehodil si banditovu ruku přes rameno a zarazil se. „Hele…, dyť je mrtvej!” „Tiše!” sykl marshal. „Dovnitř s ním! Rychle!” „Ale!” „Honem!”

„Co si to dovolujete, chlape!!”

Wyatt sáhl do kapsy a vytáhl svoji hvězdu. „Já jsem Wyatt Earp!”

„Cože?” posunul si šerif klobouk do čela. „Jo, je to tak! Teď mě pořádně poslouchejte…”

*

Dave Carey je viděl z okna své banky. Nahmatal v kapse kolt derringer. Ne, nemohl střílet. Teď ještě ne! Byl ještě čas. Collins vypadal jako opilý. Minimálně ještě několik hodin z něj nedostanou ani slovo.

A ten zatracenej muž v černým zase narazil na jednoho z jeho mužů!

Heavens! Byla to opravdu jenom náhoda?

Carey najednou nutně potřeboval vědět, s kým má tu čest. Harris to bude vědět…

Mimochodem, obchodnicky čilý Carey přikázal Nugentovi, aby cestou zpátky ze Sulphuru vybral onen domnělý transport zlatých cihel. Proto také se marshalovi celkem bez problémů podařilo dojet s vozem do hor i zpátky se zajatcem.

Carey se vydal k Harrisovi.

Na chodbě mu vyšla vstříc Evelyn.

Ale pak ze dveří vyšel Harris.

„Helou, pane Harrisi, ještě jsem ani nestačil složit vaší neteři poklonu… Inu, přišel jsem se vám taky představit, slečno…”

„My se přece známe!” s nevolí odvětila Evelyn.

„To jste ještě byla dítě… A nejezdila jste po horách s pistolníkama…”

„Poslouchejte, pane Carey! To není žádnej pistolník. Wyatt Earp je džentlmen jako vy!”

Careymu to málem vzalo dech.

Wyatt Earp!

Střílel se s Chetem a Collinse dostal za mříže! Najednou pochopil, oč jde. Rychle se rozloučil a měl co dělat, aby zpátky domů neutíkal.

*

Ve chvíli, kdy se Wyatt Earp v šerifově kanceláři ukládal ke krátkému spánku, usedal Dave Carey za psací stůl ve svém přepychově zařízené-m salonu a dával si hlavu do dlaní.

Co by měl udělat? Už si připravil dvě velké tašky plné papírových peněz. Ale v bance byly ještě další peníze. A následující den mu měli dva rančeři dovézt další splátky. Má to tady všecko nechat? Jenom proto, že propadl panice?

To by byla hloupost. Navíc ještě nedorazilo zlato ze Sulphuru. Nebo ho Chet už má? Chet? Ano, musí dát zprávu Chetovi!

A hned si vzpomněl na Larryho Houta. Jo, Larry! Ten bude muset marshala odstřelit! Tím se všechno vyřeší!

Neprodleně vyběhl do tmy, aby okamžitě vyslal do hor spojku, kterou nebyl nikdo jiný než zrzavý muž, bratr zrzka, kterého Earp odpoledne potkal v horách.

*

Ještě v noci se nejnebezpečnější vlci dali na cestu do města. Jejich druh Howard Collins mezitím už ležel pod zemí. Byl ve vší tajnosti pohřben poté, co lékař konstatoval smrt. Svůj úkol splnil. Měl přilákat bandity do města.

V sedm hodin někdo zaklepal na šerifovy dveře. Burnes je zprudka otevřel a spatřil krásnou dívku. „Slečno Meedanová?” „Kde je?” „Kdo?

„Wyatt Earp!”

„Pssst!” přiložil šerif prst k ústům. „Spí. Ať ho nevzbudíte!”

„Jen ať se vzbudí!” zvolala dívka a vtrhla do vedlejší místnosti. Earp stál u okna a zapínal si opasek s kolty. Pomalu se otočil. „Helou, dobrý ráno!”

„Přišla jsem se vám omluvit.” „Za co?”

„Že jsem jela za váma a otravovala vás…” „To je v pořádku…”

„Wyatte, ale musím vám říct ještě něco…, něco…, o čem nevím, co si mám myslet… Včera, když jste přijel, k nám přišel bankéř Carey. Sotva se dozvěděl, že jste Wyatt Earp, měl najednou strašně naspěch. Nejdřív šel do banky a pak navštívil dva zrzavý muže bydlící na konci ulice. Jsou to opilci a lenoši. Dvojčata Burnleyové…”

„A dál?”

„Jeden z nich odjel z města a pan Carey se vrátil do banky.”

Wyatt přitakal. „Mockrát díky, slečno.”

„Možná to nebylo důležitý…”

„Rek bych, že bylo. Váš strýček je už vzhůru?”

„Ano, čeká na vás.”

Wyatt chtěl odejít s dívkou, ale šerif ho ještě zadržel. „Co bude teď?” Wyatt pohlédl ven z okna. Od jihu přijížděli dva jezdci a za nimi v odstupu další.

„Co se teď stane?” zopakoval Earp otázku. „To vám můžu říct přesně. Támhle přijíždí Chet Nugent se svojí bandou vlků. Začne tanec.” Burnes se podíval ven. „Bože, dyť je jich vosum.” „Správně.” Evelyn zbledla.

„Rychle, musíte domů!” otevřel jí Wyatt dveře. Dívka však zůstala vzdorovitě stát: „Ne, já zůstanu tady!” „Musíte domů ke strýčkovi,” namítal šerif. „Co byste tady…” „Umím střílet!” řekla.

Šerif zavrtěl hlavou. „Ne, to nemůžu risknout. Neponesu za vás zodpovědnost!” „Ani nemusíte!” „Musím! Já…”

„Šetřte námahou,” poznamenal Earp. „Teď už stejně ven nemůže. Jsou příliš blízko.” Pak se otočil k šerifovi. „Carey je jejich spojenec. Možná vůdce.”

„Jak to myslíte?”

„Chet Nugent je možná šéf bandy v horách, ale velkým bossem vlků je Carey.”

„Takže jich je devět, a ne osm…,” poznamenal šerif. „Jak to?” podivila se Evelyn.

„Naproti na verandě stojí Carey a pod šosem schovává kolt… Wyatte, já jsem starej muž…, víte,” ohmatal si šerif krk. „Chápu, jděte.”

„Musíte mi dobře rozumět, já…”

„Rek jsem, že máte zmizet!”

Burnes se zděšeně otočil k zadnímu východu.

„A tu dívku vemte s sebou!”

„Já zůstanu tady!” odporovala dívka.

Burnes prchal.

„Zbabělce!” sykla.

„Evelyn, neblázněte. Jděte rychle odtud!” naléhal Wyatt. „Ne!” řekla a z očí jí vyšlehlo sebevědomí a vzdor. „Ale za chvíli tady propukne peklo! A v týdle díře se zaručeně nenajde nikdo, kdo by pak při mně stál!” „Máte vůbec nějakou šanci?”

„Mám. Ale je větší bez vás!”

Evelyn přikývla a otočila se. Pomalu odešla zadními dveřmi.

Jezdci už stáli na úrovni šerifovy úřadovny. Ulice byla jako vymetená. Nikde živáčka. Chladný podzimní vítr proháněl po dřevěných verandách suché listí a písek.

Najednou se ozvalo vrzání a skřípání dostavníku. Jezdci mu uhnuli. V mračnu zvířeného prachu se povoz zastavil před poštou.

Na odvrácené straně se otevřely dvířka. Byly vidět nohy jen jednoho vystupujícího pasažéra.

Chet Nugent se otočil ke kočímu a zvolal: „Pokračuj, prachožroute!”

Starý kočí se zaraženě podíval na bandu jezdců, rychle vzal za otěže a rozjel se.

Muž, který právě vystoupil, jako by se do země propadl. Chet Nugent zařval: „Earpe! Vylez ven!” Wyatt vyčkával. Vyjít teď na ulici by bylo ryzím šílenstvím. „Earpe, vylez!”

Wyatt rozrazil okno. „Co chceš, Chete?!” „Tak ty seš Wyatt Earp?” „Dosud jsem si to myslel.”

„Tak proč jsi mi ty, špinavěj pse, říkal, že seš Berry Stapp?”

„To je taky moje jméno, Chete. Wyatt Berry Stapp Earp. Tak to mám v rodným listě. Jestli se na něj chceš podívat, budeš muset jít sem do kanceláře šerifa.”

„Poslouchej, Earpe, máš moc silný řeči! Proč držíš Collinse pod zámkem?”

„Půjde před soudce!”

„Ty ses snad zbláznil, Earpe!”

A pak přišlo to, čeho se bankéř Carey nejvíc obával. Wyatt Earp hlasitě zvolal: „Collins je bandita z hor, jeden z Careyho a tvejch lidí! Přijde před soudce!”

Carey pobledl hrůzou. Tak takhle to tedy bylo. Jedním skokem se octl na ulici. Earp nesměl dál mluvit. „Chete! Vytáhněte ho na ulici!” Wyatt rozrazil dveře úřadovny.

Stál tam - vysoký, rozkročený, ruce založené na prsou, klobouk hluboko do čela. Na prsou se mu blýskala hvězda. „Larry Hout!” zvolal marshal chladně. „Tomu říkám shledání!” „Prošpikujte ho horkým olovem!” křičel Carey. Banditi stáli těsně při sobě. Pravačka Larryho Houta sjela k boku.

„Stop!” ozvalo se přes ulici. Vlci se prudce ohlédli.

Nahoře na verandě pošty stál vysoký štíhlý muž v šedém obleku, s vínovou mašlí u krku. V každé dlani svíral kolt.

Nugent zaprskal: „Co chceš, Bobby, he? Schovej ty hračky, nebo tě vodfouknu!”

„Drž tu svoji nemytou hubu, Texi,” odvětil cizinec. „Předstíráš zájem vo marshalův rodnej list, ale spíš to vypadá, že budeš ve skutečnosti potřebovat svůj úmrtní list!”

Wyatt zavrtěl hlavou a usmál se.

„Kdo vlastně seš?” zeptal se Larry Hout a pohlédl do chladných modrých očích elegantního muže.

„To ti povím, brachu. Moje jméno je John H. Holliday. Říká ti to něco? Tak hele…” Z pravého koltu vyšlehl plamen.

Larry Hout vyjekl úlekem a kolt mu odletěl z ruky.

„Jestli ti to pořád nic neříká, tak ti osvěžím paměť, Larry!”

„Doc Holliday!” zaskřípal zuby Dave Carey. „U goshe! Kde se tady ten pes vzal?”

„Povím ti to, příteli,” řekl hráč. „Přijel jsem dostavníkem. A teď už dost legrace. Hands up, boys!” Ruce horských vlků se pomaličku začínaly zvedat nad hlavy. „Ty taky, Chete!”

Tex se najednou vrhl k zemi a zároveň tasil.

Hollidayova kulka ho převrátila. Teď měl rozstřelenou i druhou ruku. Z vedlejší uličky vyběhl šerif. „Mám posbírat jejich bouchačky, pane Earpe?” Wyatt přitakal: „Jistě, šerife.” „Do vězení s váma!” rozkázal Burnes.

Banditi se váhavě pohnuli. Když pak Hollidayova kulka polechtala Chetův podpatek, zrychlili. Burnes jim postupně odebíral zbraně. Wyatt se otočil.

Stála za ním Evelyn. Držela v ruce svůj malý kolt.

Vlci vstupovali. V čele s Chetem. Měl bolestí staženou tvář. Za ním Kaliforňan. Pak Plegg a ostatní. Jako poslední šel Larry Hout. Ve dveřích se však prudce otočil a vystřelil.

Hollidayova kulka byla však opět rychlejší…

Burnes rozmístil muže po celách.

„Kde je Collins?” zavrčel Carey.

„Ten šel napřed,” odvětil Earp. „Leží nahoře na kopečku za městem!”

Otočil se a šel ven.

Naproti na verandě stál Doc Holliday. Kolty už měl znovu nabité a schované v pouzdrech. „Helou, Wyatte!” zašklebil se. „To je Doc Holliday?” špitla Evelyn. Wyatt přikývl. „Líbí se vám?” „Představovala jsem si ho úplně jinak.” „Tak ať to radši neslyší…”

„Proč? Myslela jsem si, že je malej, ošklivej, špinavej…”

Wyatt se zasmál a vykročil k Hollidayovi. „Řekněte mi, jak jste se sem dostal…, zrovna v takovou chvíli…”

Hráč se pousmál. „Přece víte, že přicházím vždycky v tu pravou chvíli. A že zrovna do Yampy…,” řekl a ohlédl se.

Naproti stál John Harris a nervózně si pohrával s řetízkem od hodinek. Pomalu se přibližoval. Zastavil se před Hollidayem.

„Nemusím se ptát na vaše jméno, pane, že? Vy jste určitě Harris?”

„Jo.”

Holliday pohlédl na marshala. „Poslal mi do Dodge depeši. Naštěstí jsem zrovna seděl v Long Branch Saloonu…”

Vtom Burnes vyběhl na ulici. „Marshale! Haló! Marshale!”

Bumes doběhl ztěžka oddychuje: „Toho ksindlu bude v horách ještě víc!”

„Určitě. Nebude pro vás těžký vymáčknout z nich místo jejich úkrytu…” Holliday pohlédl na dívku. „Je tady krásně,” řekl a rozhlížel se. „Skoda. Sotva jsem tu, už zase musím jet.”

„Proč?” ptala se Evelyn.

„Nemáte tu žádnej saloon, kde by se pořádně hrály karty. A žádný bandity. Samá nuda… Kdy odjíždí nejbližší dostavník do Kansasu?”