William Mark

Wyattův žák

Tulsa byla poměrně velké město. Při posledním sčítání – v roce 1879, tedy před třemi lety, mělo už jedenáct set obyvatel. To bylo na město na Západě velice mnoho.

Lidé tvrdili – nebo to opakovali, že Ben Abelman udělal z Tulsy to, čím je dneska: zdravé, zámožné město.

Přitom Bel Abelman nebyl ani starosta, ani šerif. Nebyl dokonce ani v městské radě nebo v žádném jiném postavení, z něhož by mocí svého úřadu mohl utvářet obraz města tak, jak se mu to podařilo.

Uprostřed Main Street se nacházela jeho nájemní stáj. Byla veliká: přes čtyřicet koní, sedm peonů, osm povozů a corral, který snesl srovnání i s corraly ve větších městech Oklahomy. Obytný dům měl velký, bohatý a okázalý – jako jeho pán.

Abelman pocházel z Oklahoma City. Byl synem německého přistěhovalce z Hamburku, který prodával lodní šrouby, a proto si myslel, že má propachtováno sedm světových moří.

Do Států přišel Ben Abelman velice mladý, ale byl mazaný a dokázal se rychle prosadit. A jednoho dne – bylo to přesně před sedmi lety – se objevil v Tulse a koupil si dům na Main Street a velký pozemek k tomu.

Dům brzy nahradil novým, mnohem větším, největším v Tulse. Ostatně zářivě bíle natřený dům i tak snad ani nebylo možné přehlédnout.

A kdyby se to přece jen někomu nedopatřením podařilo, nemohl přehlédnout obrovské lucerny na jeho průčelí, které všem zvěstovaly jméno majitele a obor jeho podnikání.

Oblast jeho činnosti byl obchod. A v okolí Tulsy vládl nikdy neobjasněný nedostatek koní. Abelman to včas pochopil a vedle své nájemní stáje otevřel také obchod s koňmi. Tohle povolání vyvolávalo v Tulse stejné antipatie jako na celé zeměkouli.

Ale Abelman si z toho nic nedělal. Zpočátku jím lidé pohrdali, ale pak přerostl respekt před úspěšným podnikatelem v nepřekonatelný strach. Zdálo se, že tímto strachem byl zasažen snad každý člověk v Tulse a okolí. Důvodem k tomu byli i Abelmanovci – jeho násilnická garda.

Už po léta terorizovali nepohodlné lidi, říkalo se tomu „přivádět je k rozumu“, podle Sluta, pravé Abelmanovy ruky, který s oblibou užíval výrazy svého pána. Obětí byl vždycky člověk, který neměl před Abelmanem „potřebný respekt“.

U okna Scheidelerova saloonu Brandy Station seděl mladý muž. Byl vysoký, statný a měl na sobě tmavošedý soukenný oblek. Zpod černého klobouku s nízkým dýnkem mu vykukovaly černé vlasy. Měl svěží, mladistvý obličej a zářivé modré oči.

Zatímco se hostinský hlučně zabýval mytím sklenic, pozoroval mladý muž s rostoucí pozorností vývoj rvačky na druhé straně ulice.

Co ho zvlášť zaujalo, byl postoj šerifa. Ten se otočil zády ke scéně, v níž dva chlapi surově až do bezvědomí zmlátili člověka, a zmizel ve své úřadovně.

Mladý muž dopil sklenici, zdvihl se, vzal svou koženou brašnu a přistoupil k pultu. Hostinský si vzal minci. Neměl se k tomu, aby dal nazpátek, ale jen zavrčel:

„Nashle!“

Mladík se zastavil.

Scheideler vzhlédl. „Co má být?“

„Drobné!“

Scheideler ho nechtěl ošidit, ale byl tak ponořen do svých myšlenek, že si své chyby ani nevšiml. Vzal sklenici, zpola ji naplnil a přisunul ji cizinci.

„Tady se napijte na mé zdraví, abyste si nemyslel, že jsem vás chtěl obrat o třicet centů.“

„V pořádku, pane,“ řekl cizinec.

„Víte, člověk tady má své starosti,“ vzhlédl k němu hostinský.

„Vy taky?“ opřel se neznámý o pult.

„Jo, nebudete tomu věřit, ale já taky.“

„Proč nepodnikne nic šerif?“

Scheideler tvrdě postavil sklenici, kterou právě vypláchl, na oplechovaný pult. „Šerif? Ten už to má za sebou.“

„Co za sebou?“

„Už byl na řadě, kterou právě naproti ukončil Talminen.“

„Co? Jeho taky zmlátili?“

„Samozřejmě. Od té doby je jen statista.“

„To jsou tedy poměry,“ zavrtěl hlavou cizinec. „Jako v divokém Texasu.“

„Tak zlé to asi nebude, ale tady v Tulse existuje jeden smrtelný hřích: nikdo nesmí jít proti Benu Abelmanovi.“

„Tomu patří ta nájemní stáj naproti?“

„Nájemní stáj, obchod s koňmi, corraly venku na kraji obce a strašně moc peněz o pár domů dál, v Oklahomské bance.“

Cizinec přesto nechápal. Jak to, že si to mohl bohatý koňský handlíř dovolit? A především: proč? Měl z toho nějaký prospěch?

Scheideler si prohrábl své vlnité tmavohnědé vlasy .

„Víte, jsem tady teprve dva roky. Přistěhovali jsme se ze Švýcarska, tam v Evropě začíná být těsno. Přijel jsem s matkou. Chtěli jsme si pořídit nový domov. Ale nic z toho nebylo.

Tohle je třetí místo, nechceme se znovu stěhovat. Třikrát se to udělat dá, ale pak vám nakonec dojde odvaha začínat zase od začátku. Chápejte… Jenže tohle město, tahle pekelná Tulsa – ta by se měla spíš jmenovat Abelman City…“

„Třeba to není špatný nápad.“

„Vám se to směje. Nasednete do příštího dostavníku a zmizíte.“

„To neudělám.“

Scheideler ukázal do výčepu.

„Podívejte, tohle bylo to poslední, co jsme mohli postavit. Tuhle nálevnu, kterou jsme nazvali Brandy Station. Naléváme dobrou brandy, a tak jsme doufali, že budeme mít hodně hostů a že budeme moct slušně žít. Ale dopadlo to jinak. Ben Abelman to nechtěl.“

„Co je mu do vašich hostů?“

„Hodně. Ale to jsme zpočátku nechápali. Nikdo to tady nesmí nikam dotáhnout – kromě něho. Nechápete to?“

„Pomalu mi to dochází.“

„Abelman chce být pánem tohohle města a celého okresu.“

„Má z toho něco?“

„To jsem se taky dlouho ptal. A dodnes na to nedokážu odpovědět. Přímo z toho nemůže nic mít – jenže na druhou stranu je na něm každý závislý, a z toho bohatne.“

„Tak jste mi přece jen odpověděl,“ podotkl cizinec.

Hostinský zrudl. Položil si varovně prst na ústa.

„Nechci se dostat mezi fackovací panáky. A vím, že Ben Abelman, který si rád nechává říkat Velký Ben, necouvne před ničím, když to pro něho bude důležité. Na to se můžete spolehnout.“

„To šerif nemá žádné pomocníky?“

„Měl.“

„Ale v tak velkém městě přece…“

„Měl je, jak už jsem řekl. Ale zmizeli, jakmile Al Slut zastřelil v souboji Flynna Malcolma.“

„Cože?“ vykulil oči mladý muž. „Ten chlap zavraždil šerifova pomocníka?“

„Zavraždil?“ zavrtěl hlavou Scheideler. „Kdo by používal takový výraz, pane. Přece jsem vám řekl, že ho zastřelil v souboji. Malcolm byl prudký mladík, asi ve vašem věku nebo jen o něco starší, a byl to statečný chlapík. Al Slut se ho musel zbavit, protože mu překážel. Proto ho vyprovokoval k souboji, při kterém musel Malcolm odložit hvězdu.“

Cizinec se na pozdrav dotkl okraje klobouku, pokývl hostinskému a zamířil ke dveřím.

Scheideler za ním zavolal: „Příští dostavník odjíždí za půl hodiny.“

„Já vím. Ale můj jede až mnohem později.“

Hostinský vyšel zpoza pultu a snažil se mladého muže dohonit.

„Počkejte, hochu. Děláte na mne dobrý dojem. Rád bych vám dal radu: nedělejte hlouposti. Sedněte do dostavníku a hleďte, abyste měl tuhle vražednou Tulsu za zády.“

„Vražednou – ona je vražedná?“

„Ano, cizinče, je vražedná,“ sklopil hostinský hlavu.

„Tak tedy šerifův pomocník nebyl jediný, koho dal Abelman zabít?“

„Ne,“ zavrtěl Scheideler hlavou.

„A všichni samozřejmě padli v řádném souboji s Abelmanovými lidmi?“

„Proti jednomu z nich: proti Algernonu Slutovi!“

Mladý muž vyhlédl přes křídla létacích dveří na druhou stranu ulice. Seděl tam na zábradlí přístavku, s pokrčenými koleny a zachmuřeným výrazem, střelec Al Slut.

„A co ostatní? Ty taky zmlátili ti dva, co jsem je viděl? Chcete mi vážně namluvit, že se celé město nechá otloukat od dvou pacholků ze stáje?“

„To určitě ne, cizinče. Pelgram a Hogan jsou jen okrajové figury. K takovým věcem má Velký Ben docela jiné nestvůry. Když se má zasáhnout zvlášť tvrdě, vypustí dva bizony – bratry Sherwoody. Jeff je chlap velký jistě přes dva metry. Jeho bratr Joe je sice o pár čísel menší, ale o to obratnější, a tím nebezpečnější.

A pak je tady ještě Ed Gibbons. Vypadá, jako kdyby přitáhl rovnou z Fort Worthu, kde si musel odsedět trojnásobné doživotí. A nedá se pominout ani Larry Boocman…“

„Boocman?“ přerušil ho neznámý. „To jméno jsem už slyšel.“

„To je možné. Larry je mladší bratr proslulého Billa Boocmana. Tomu chlapíkovi je nanejvýš devatenáct, ale chová se, jako kdyby byl Abelmanův syn.“

„A co Abelman? Jaký vlastně je?“

„My ho známe jenom jako šéfa, který se o nikoho nestará. Ale podle respektu, který před ním lidé mají, je záhodno se mu zdaleka vyhnout. Vypadá to tak, že má jedinou slabinu – tou je šestnáctiletá dcera Milred.

Je hezká a chytrá, ale ženské ve městě tvrdí, že zdědila otcovu panovačnost. Já to děvče ani pořádně neznám. Byla tady několikrát pro pivo, když byla menší. A posledního půl roku ji vídám, jen když vyjíždí na koni ze dvora, nebo vychází z domu v elegantní garderobě, aby nastoupila do kočáru.“

„Do dostavníku?“

„Dostavníku?“ uchichtl se hostinský. „Vy jste to stále ještě nepochopil. Abelmanovi nic a nikoho nepotřebují, tedy ani dostavník. Ben Abelman si jeden sám koupil. Koní má víc než dost, zřídil si dokonce přepřahací stanici mezi Oklahoma City a Tulsou. A lidí má taky dostatek.“

Co chtěl tenhle Ben Abelman? Navenek dělal dojem úctyhodného občana, oblékal svou dceru jako guvernér, měl vlastní kočárovou linku, postavil si solidní dům – a vydržuje si mužstvo, které se od bandy zločinců liší jen tím, že jeho příslušníci nejsou momentálně hledáni zatykači.

„Jenom jeďte dál, hochu,“ povzdychl si hostinský. „Taky bych to rád udělal. Hned bych s vámi měnil.“

„Opravdu? Tak dobře. Ale musíte místo mne do Shawnee. Mám tam nastoupit jako pomocník u šerifa Abramsona v okresu Pottawatomie.“

„Vy jste policejní důstojník?“ podivil se hostinský. „A v Shawnee? Jste snad dobrodruh? To je zapadlé hnízdo, ani ne zpoloviny tak velké jako Tulsa. – Ale není tam žádný Abelman,“ dodal.

„Právě,“ přikývl cizinec a vyšel na ulici.

Majitel saloonu viděl, jak dlouhým jistým krokem přešel ulici a míří k úřadovně šerifa.

Mladý muž zaklepal na dveře šerifovy kanceláře. Na vyzvání otevřel dveře a uviděl šedovlasého muže s hvězdou na hrudi stojícího u stojanu se zbraněmi. Držel v ruce winchestrovku.

„Chcete mě zastřelit, šerife?“ zeptal se a odložil svou těžkou brašnu.

„To ne. Právě čistím pušku.“

Byla to lež. Šerif Brandon Kay ode dne, kdy ho přepadli oba Sherwoodové, vždycky bral do ruky pušku, kdykoliv se otevřely dveře.

„Kdo jste?“ zeptal se ochránce zákona a jeho sokolí oči zkoumaly mladíkovu tvář.

„Jmenuju se Conally, Thomas Conally. Přijel jsem z Dodge City.“

„Dodge City,“ pokývl šerif Kay. „Existuje vůbec? Už jsem toho o něm slyšel tolik, že mi připadá, jako by leželo někde v Evropě nebo na měsíci.“

„Opustil jsem Dodge,“ nenechal se vyvést z konceptu mladý muž. „Hledám práci, šerife.“

„A proč ji nehledáš v Dodge?“

„Protože ji můžu najít v Oklahomě. V Kansasu jsem byl osmnáct let, to bylo dost dlouho.“

„A kolik je ti vlastně let?“

„V říjnu mi bude osmnáct.“

„Vypadáš na víc. Ale co hledáš tady, Conally?“

„Vždyť jsem říkal, že hledám práci.“

„Jakou?“

„Šerifova pomocníka.“

„Poslechni, Conally,“ přistoupil těsně k mladíkovi statný Kay. „Jsem šerif a nenajímám děti.“

„Jen žádné urážky, šerife,“ sevřel pěsti Tom. „Kdybych se tu neucházel o práci, už byste se mnou měl potíže.“

„Potíže,“ zasmál se Kay. „S takovým zelenáčem? To bych rád viděl.“

„Může být!“ řekl Tom, popadl překvapeného šerifa, nadhodil ho a posadil na stojan se zbraněmi.

Brandon Kay byl tak překvapený, že jen hekl. Tom Conally se široce usmál.

„Kde jste se tohle naučil, Tome?“

„V Dodge City, šerife. Musíte ale znát správné lidi.“

„A tys měl co dělat se správnými lidmi?“

„Ano, to bych se odvážil tvrdit.“

Šerif Kay sklouzl ze stojanu a zasunul do něho nazpět winchestrovku.

„A hledáš tady opravdu práci?“

„Je to tak, šerife. Chtěl jsem sice do Shawnee, ale radši zůstanu v Oklahomě.“

„Ale proč?“

„Jednou vám to povím.“

„Dobrá, pomocníka přirozeně potřebuju, Tome. Ale než ti předám hvězdu, považuju za svou povinnost upozornit tě na něco, co se týká města a tvé práce.“

„Jestli mi chcete, šerife, vykládat o Abelmanovi, tak to už vím.“

„Přesto, hochu. Neměl bych ti tu práci dávat.“

„Ale můžete, šerife. V tak velkém městě šerif pomocníky potřebuje.“

„Měl jsem je,“ odpověděl s hořkostí šerif Kay.

„A kde jsou teď?“ zeptal se mladík.

„Jeden z nich je mrtvý. Ostatní utekli.“

„To mě nezajímá, šerife. Tak tedy – můžu tu práci dostat?“

Brandon Kay obesel svůj psací stůl a ztěžka usedl na židli. Zhluboka si povzdychl. „Benu Abelmanovi se to nebude líbit.“

„Kdo to je, ten Ben Abelman, šerife?“ zrudl ve tváři Tom. „Je to šerif, nebo federální marshal? Snad oblastní šerif nebo dokonce guvernér? Nebo aspoň starosta?“

„Ne, Tome,“ odvrátil šerif šedivou hlavu a zachmuřeně vyhlédl z okna. „Ale je to Ben Abelman. A to platí v Tulse daleko víc.“

„Rozhoduje taky o tom, jestli se smí obsadit místa šerifových pomocníků?“

„Samozřejmě že nerozhoduje. To je šerifova záležitost.“

„A dostanu tedy to místo, šerife?“

Šerif pomalu vstal a opřel se dlaněmi o desku stolu. Tvářil se velice vážně. Dlouho trvalo, než promluvil.

„Dobrá, tu práci dostaneš, Tome Conally. Protože jsi první člověk, který ji chce vzít dobrovolně. První, který se v Tulse po letech uchází o hvězdu.“

Byli sami. Nikdo nebyl svědkem okamžiku, kdy šerif Kay připjal mladému Conallymu hvězdu na vestu. Tom stiskl svému novému šéfovi ruku. Přitom si všiml pohledu, kterým si ho šerif změřil – pohledu plného účasti a obav.

Tom věděl, jak těžký úkol na sebe bere. Ale v uších mu zněla slova velkého Wyatta Earpa, slavného marshala z Dodge City: Dokud je člověk mladý, musí bojovat, aby měl v stáří důvod odpočinout si. Pouhé stáří není důvod k odpočinku.

Nový šerifův pomocník si odložil svou brašnu do skříně, opásal se zbraní a posunul těžkou pětačtyřicítku na levém stehně dopředu. Pak vykročil ke dveřím, zastavil se a zeptal se:

„Máte pro mne nějaký zvláštní úkol, šéfe?“

„Nemám, Tome. Napřed se rozhlédni po městě. Pak u radnice zabočíš vpravo do Arkansas Street. Najdeš tam těsně u řeky Boulderův penzion. Můžeš tam ode mne vyřídit pozdrav a požádat, aby ti dali levný pokoj.“

Tom přikývl a opustil úřadovnu. Aniž pohlédl vlevo, věděl, že ho pozorují dva Abelmanovi rváči – Pelgram a Hogan. Taky si všiml, že Algernon Slut stále ještě dřepí na zábradlí. Mohl zabočit doprava, přejít ulici o něco dál a klidně pokračovat v obchůzce.

Ale rozhodl se s vrozenou tvrdohlavostí projít po chodníku na levé straně, podél železářství Jeffa Badera a kolem Abelmanovců na bílé verandě domu jejich šéfa.

Šerif, který ho pozoroval z okna, ucítil, jak se mu rozbušilo srdce. Byl ten chlapec jen zpupný? Nebo byl opravdu tak odvážný?

Vzpřímeně a loudavým krokem se Tom Conally blížil k bíle natřené verandě. Peon Pelgram vykulil oči a Mike Hogan pootevřel ústa. Algernon Slut však stále ještě pohupoval levou nohou a bez zájmu civěl na ulici.

Pak se Conallymu postavil do cesty Pelgram.

Tom zastavil teprve metr před ním a vytáhl z kapsy viržínko.

„Máte oheň?“

Vyrazil tím peonovi dech.

Tom nakrčil obočí. „Ne? Škoda. Snad máte oheň vy?“ obrátil se k Hoganovi.

Ale kostlivec byl tak udivený, že se nezmohl na slovo.

Tom Conally se pohnul dál a zastavil se – k úděsu hostinského, který odnaproti všechno pozoroval, před pistolníkem Algernonem Slutem.

„Nemáte snad oheň, pane Slute?“

„Ty znáš mý méno?“ zachrčel střelec a obrátil k Tomovi hlavu.

„Ano. Já jsem Tom Conally. – Jak je to s tím ohněm?“

Algernon Slut nespouštěl z cizince oči. A pak se odehrálo všechno velice rychle: Pelgram přiskočil a zaštěkal:

„Oheň dostat můžeš, chlapečku. Vykřešu ti ho z makovice.“

Levý backhand zasáhl peonovu hlavu jako rána kladivem. Hogan, který se na Torna vrhl zprava, minul jeho uhýbající hlavu a musel sám schytat ránu hranou dlaně, která ho na chvíli zbavila vědomí.

Slut seděl jak očarovaný na svém místě. Conally na něho klidně pohlédl a zeptal se, jako by se nic nestalo: „Jak je to s ohněm, Slute?“

Pelgram klečel na zemi, a i když mu v hlavě dunělo, hvízdl. Stranou od Conallyho se rozlétly dveře, a oba chlapi, kteří předtím zmlátili Fina Talminena, se na Toma vrhli zezadu. Byla to obehraná karta, ale tentokrát nevyšla.

Mladík z Dodge se obrátil polopiruetou, srazil prvního útočníka pravým hákem, odstepoval stranou a vpálil následujícímu protivníkovi strašlivý zvedák pod bradu. A znovu se obrátil ke Slutovi:

„Oheň tedy nebude?“ Tom Conally nepopadal dech, ani nevypadal rozrušený – a mluvil zase tak klidně, jako by se vůbec nic nedělo.

Jul Scheideler si otřel kapesníkem pot z čela. A pak ke svému nezměrnému údivu uviděl, jak pistolník Slut zastrčil ruku do kapsy u vesty a vytáhl sirky. Tom si připálil viržínko a vrátil pistolníkovi krabičku.

Al Slut na něho hleděl se zadržovaným vztekem. Sakra, ten chlap se ani nenamáhal vytáhnout během pěstního souboje viržínko z huby.

Tom ťukl do okraje klobouku a šel dál. Střelec se za ním zachmuřeně díval. Al Slut věděl, že události před Abelmanovým domem nepozoroval jen majitel saloonu, ale řada dalších lidí. A to na tom bylo to nejhorší.

Věděl, že ho ti zbabělci neustále pozorují. Vždycky se přikrčí, pokaždé na všechno říkají ano, a vůbec nemyslí na to, co se stane s nimi a jejich městem. Jenže tady se stalo něco, co nebylo v pořádku.

Tom Conally dorazil na konec verandy, přešel ulici a zamířil k herně Casse Bixleye.

Bylo po obědě, když Tom Conally prošel malou vstupní halou Boulderova penzionu. Slečna Ann ho zahlédla a vyšla za ním. Venku na verandě ho dohonila.

„Pan Conally? Říkal jste mé tetě, když jste se zapisoval do knihy hostů, že máte zaměstnání ve městě. Můžu se vás zeptat, kde pracujete?“

„Samozřejmě, slečno Boulderová. Pracuju pro pana Kaye.“

„Poslechněte, pane Conally,“ odhodila si Ann vzpurnou kadeř z čela, „já znám v Tulse jediného člověka, který se jmenuje Kay. A to je náš šerif.“

„Správně, právě pro toho pracuju.“

„U šerifa?“ podivila se dívka. „Nechcete tím snad říct, že jste se stal pomocným šerifem?“

„I když mi hrozí, že u vás upadnu v nemilost, musím se přiznat vaše domněnka je správná. Jsem pomocníkem šerifa Brandona Kaye.“

Dívka se rozhlédla na všechny strany. Pak zatahala nového hosta penzionu za rukáv.

„Pojďte se mnou, prosím. Musím vám totiž něco říct.“

„Jestli mi chcete vyprávět o Abelmanovi, slečno Boulderová,“ řekl Tom a pohlédl do Anniných fialkových očí, „tak to už vím.“

„Vy to víte?“ zdvihla Ann hlavu. „A přesto jste tu práci přijal?“

„Ano. Něčím se přece živit musím.“

Ann pevně semkla rty. Horečnatě přemýšlela a nakonec prohlásila:

„Dobrá, tak jděte za šerifem a vraťte mu hvězdu. Můžete pracovat u mne. Mám pro vás dost práce a nedostanete méně peněz než za nebezpečné zaměstnání u pana Kaye.“

„To je od vás velice milé, slečno Boulderová. Ale já se o práci u šerifa neucházel náhodou. Já jsem na tu práci, abych tak řekl, vyučený.“

„Aha,“ řekla posměšně Ann. „A u koho, pokud se smím zeptat?“

„U člověka jménem Earp, slečno Boulderová…,“ pronesl nový šerifův pomocník a znovu se vydal na Main Street…

Ann Boulderová byla hezká, energická šestnáctiletá blondýnka. Oba rodiče ztratila před osmi lety při přepadení dostavníku nedaleko od města. Paní Dridgeová, sestra její matky, zatím vedla penzion. Ale teta Mary nebyla příliš zdravá a byla ráda, že se neteř zajímá o její práci a stále víc ji zastane.

Teď sedávala teta jen v pokladně, zatímco rezolutní, hezká Ann se starala o provoz celého velkého domu, ohromného dvora se stájemi a především o množství hostinských pokojů penzionu na Arkansas Street. Proto také mohla udělat Tomovi dobře míněnou nabídku, kterou mladý šerifův pomocník právě odmítl…

Když Tom Conally vyšel z Arkansas Street na hlavní ulici, okamžitě zjistil, že scéna na bílé verandě Abelmanova domu se změnila pro druhé dějství.

Pelgram a Hogan zmizeli. Algernon Slut stál vpředu u schodů u jednoho ze sloupů. U druhého konce schodů se opíral herkulovský chlap s hlavou jako gorila. Pistolníka Sluta převyšoval nejméně o dvacet centimetrů. To musí být jeden ze Sherwoodů, pomyslel si Tom.

Toto obsazení zřejmě připadalo Abelmanovcům lepší než v předchozím jednání. Bratři Sherwoodové byli zřejmě důstojnou protiváhou k pistolníku Slutovi. Vytáhli tedy těžkou kavalerii.

Tom pochopil, že hostinský měl pravdu – Abelmanovci byli neústupní a nemínili nikomu dovolit jediný tah.

Kráčel stejným tempem, ale tentokrát se zastavil uprostřed ulice. Tím udělal škrt přes rozpočet rváči Jeffreyi Sherwoodovi. Přesto měl velice nepříjemný pocit, když vykročil dál.

Vtom se naproti otevřela velká bílá vrata. Tomova ruka bleskově sklouzla k revolveru, ale varoval se prudkého pohybu. A udělal dobře: brána se neotevřela kvůli němu.

Ze vrat vyjel dvoukolový vůz, tažený nádherným dlouhonohým hřebcem. Řídila ho mladá krásná žena. Když ho míjela, odhodila černé vlasy dozadu a zkoumavě na Torna pohlédla. Pak ho vůz minul a Tom se za ním zadíval.

Náhle za ním zazněly těžké, dunivé kroky. Obrátil se a hleděl do gorilího obličeje Jeffa Sherwooda, který na něho civěl malýma hloupýma očičkama.

„Tys mě urazil, chlapečku!“

„To sotva, starouši. Já tě vůbec neznám.“

„Ale znáš. Al tvrdí, žes mi nadával a říkal o mně, že jsem hlupák a šeredná opice.“

„To je sprostá pomluva, Sherwoode…“

„Ty mě teda znáš?“

„Samozřejmě, kdo by neznal oba slavné bratry Sherwoody. Slyšel jsem o vás nahoře v Dodge City,“ lhal seč mohl Tom. „Jste prý nejsilnější muži z celé Oklahomy, a snad ještě dál.“

„Žádný snad, chlapečku – ale určitě!“ prohlásil sebevědomě obr.

„To mě těší. Myslím, že jsi Jeff Sherwood.“

„To jo. A kdo si ty?“

„Jmenuju se Tom Conally.“

„Nikdy sem o tobě neslyšel, chlapečku.“

„To je možné. Ale určitě jsi slyšel jméno mého přítele.“

„A kdo je ten chlap?“

„Earp. Wyatt Earp.“

Tom to řekl tak, jako by to bylo docela obyčejné jméno, třeba Jim Smith nebo Joe Brown – a ne jméno nejznámějšího ochránce zákona na Středozápadě. A přesto herkulovský Jeffrey Sherwood o dva kroky ustoupil. V jeho vrabčím mozku to pracovalo.

„Wyatt Earp je tvůj přítel?“

„Jo, a brzy mě sem přijede navštívit. Protože jsem do určité míry jeho žák. Mám tady novou práci.“

„Novou práci? Ty nepojedeš dál?“

„Ne, ani mě nenapadne, když jsem tady potkal tak milé lidi. Co myslíš, jak dlouho už jsem si přál uvidět tebe a tvého bratra docela zblízka?“

Obr se podrbal na ohromné bradě, která tvořila víc než polovinu jeho obličeje.

„No – když je to tak,“ řekl polohlasně. „Ale – co za práci sis tady našel?“

Místo odpovědi odtáhl Tom levou stranu svého šedého saka. Teď obrovský svalnatec ustoupil o další půlkrok. „Ty si… šerif?“

„Ještě ne docela, Jeffe, ale co není, může být. Zatím jsem tady jenom šerifův pomocník.“

„Šerifův pomocník?“ Obr ta slova přímo drtil mezi zuby.

„Jo, a navrhuju, Jeffe, abys ses se mnou na to napil. Zvu tě.“

„Zveš mě…?“ podivil se obr.

„Jo, dáme si panáka. Stejně jsem tě chtěl kvůli tomu vyhledat.“

„Chtěl si…?“

„Vlastně by u toho měl být i tvůj bratr. Pojď, zajdeme pro něho. Je určitě ve dvoře. Myslím si, že by se zlobil, kdybys mu později pověděl, že jsi se mnou vypil láhev whisky.“

„Láhev…, ty chceš celou flašku…“

„Co sis myslel, Jeffe? Chceš ji snad jen pro sebe? Dobrá, proč ne, ale to už nebude jenom panák, ale pití na celý večer – pro přátele, rozumíš? To uděláme třeba v sobotu večer.“

Hromotluk, který ho přišel nemilosrdně zpráskat, polkl při představě takového „panáka“.

„Ne, ne, Tome, nemusím mít celou flašku pro sebe. Vůbec ne. Jedna… jedna flaška pro nás oba docela stačí. A myslím si, že se bez Joea obejdem. Co myslíš?“

„Je mi líto, Jeffe, ale Joe by se mohl urazit, že ses sám napil s přítelem Wyatta Earpa. Podívej, to mu nemůžeme udělat. Myslím, že se uvidíme víckrát, a pak si dáme pár panáků jen my dva.“

Tom plácl svalnatce přátelsky po rameni a vyzval ho:

„Pojď, zajdeme pro Joea!“

„Máš pravdu. Vezmem Joea s sebou.“

Tak se stalo, že se oba společně vydali k otevřené bráně Abelmanova dvora a zamířili ke kovárně.

Milred Abelmanová neodjela daleko a ohlédla se. Všimla si totiž, že ohavný Sherwood se Slutem, kterého rovněž nesnášela, postávají na verandě. A také samozřejmě zahlédla cizince. Zřejmě má být zase někdo „přiveden k rozumu“, jak tomu říká otec.

Se směsicí hrůzy, odporu a zvědavosti zastavila. Viděla tvář mladého cizince. Byla to dobrá, výrazná, čistá mužská tvář, snad trochu mladistvá, ale dobře řezaná. Jak asi bude vypadat za několik minut!

Mil obrátila vozík a znovu zastavila. Viděla, že mladík rozmlouvá s Jeffem Sherwoodem, a pak se oba dva vydali do dvora. Okamžitě pobídla vraníka a rozjela se za nimi. Na nádvoří jí vyběhli vstříc hned dva peoni. Seskočila z kozlíku a rozběhla se do domu.

Ben Abelman seděl u psacího stolu docela vzadu v rohu své obrovské pracovny. Vládce Tulsy se obklopil nádherou a pompou. Bizoní hlavy, indiánské čelenky, staré pušky, šípy, luky, oštěpy, vydělané kožešiny zvířat a velké barevné jacarillské přikrývky pokrývaly stěny až v nevkusném množství.

Mil otevřela dveře, vstoupila a opřela se o ozdobně vyřezávanou dveřní výplň. Pohlédla na otce. Ben Abelman nebyl nijak pozoruhodný. Malý, obtloustlý, s cézarskou lebkou sedící, zdánlivě bez krku, přímo na trupu. Pravou ruku, ve které držel doutník, měl zmrzačenou.

„Tati!“

„Co chceš, Milred? Myslel jsem, že jsi odjela. Nechtělas jet za přítelkyní Jolly?“

„Jolly? Tou pošetilou osobou? Ne, chtěla jsem si vyjet do prérie. Ale tam já přece jezdit nesmím. Tati, proč si nesmím vyjet sama na koni?“

Hezká dívka stála vzdorovitě u dveří. Její černé vlasy rámovaly úzkou, opravdu hezky formovanou tvář a spadaly až na ramena. Černá blůza kontrastovala s bílou, zlatem vyšívanou bolerovou vestou a jezdeckými kalhotami stejné barvy. Červené boty s mexickými výšivkami byly opravdovým skvostem, který si mohli dovolit jen velcí boháči.

Milred se odrazila ode dveří a zamířila k oknu.

„Tati, kdo je ten muž tam naproti, ten s tou hvězdou?“

Abelman vyskočil a pospíšil si k oknu. Byl krátkozraký, ale nechtěl nosit brýle, protože se bál, že by tím ohrozil svůj respekt u ostatních lidí.

„Tamhleten…?“

Viděl jen rozplizlé obrysy neznámého vedle Jeffa Sherwooda – a pak zahlédl na levé straně jeho hrudi zablýsknutí. „Sakra…!“

Abelman se obrátil a pomalu prošel dveřmi na verandu. Na dvoře se všichni začali přičinlivě věnovat své práci.

„Jeffe!“ houkl na Sherwooda. Ten se obrátil a pomalu k němu vykročil. Abelman vypjal svou slepičí hruď a zastrčil ruce se spoustou prstenů do kapes. Domníval se, že v tomto směšném postoji budí náležitý respekt.

„Kdo je ten člověk?“

„Přítel Wyatta Earpa.“

Ben Abelman vytrhl ruce z kapes a nervózně zamnul palci o prostředníky. Pak zaklonil hlavu a rozkřičel se vysokým diskantem na celý dvůr:

„Co tu chce? Co je nám do Earpa? Vyhoďte toho chlapa! Na mém dvoře nemá co pohledávat! Ale, sakra, kde vězíš?“

Algernon Slut křik svého pána samozřejmě slyšel, nedal se přeslechnout. Ale ani ho nenapadlo vyměnit své místo na stinné verandě za rozpálený dvůr.

„Kde je Matuszek? Kde je předák?“ povykoval Abelman. Měl i předáka jako rančer s deseti kovboji, byl něčím jako správcem jeho velkého sídla.

Matuszek vyšel naproti z jedné stáje. Byl to vysoký, dobře vyhlížející tmavovlasý muž kolem čtyřicítky, který by se obtížného zaměstnání u Abelmana už dávno vzdal, kdyby ho stále znovu neokouzloval pohled na nádhernou Milred.

Matuszek, syn polského přistěhovalce, přišel na svět v Texasu a dlouhá léta tam pracoval. Napřed jako kovboj, později jako šéf trailu a pak jako předák na známém Hoogerově ranči.

Abelman ho v minulém roce od Hoogera doslova odkoupil, protože chtěl toho proslulého kovboje za každou cenu mít.

Předák měl boty z měkké kůže, šedé flanelové kalhoty, bílou košili a černou hedvábnou vestu. Tvář měl opálenou a nebýt tmavošedých očí, dalo se této tváři a jejímu majiteli dokonce důvěřovat. Ale ty oči! Jejich tvrdost odrazovala, čišel z nich chlad.

Jonny Matuszek byl chladně uvažující člověk. Znal jen svůj cíl, ke kterému tvrdě směřoval: chtěl Milred Abelmanovou. Krásnou Mil – a její peníze. To druhé bylo přitom rozhodující.

Zlé bylo jen to, že u dívky už neměl dobré vyhlídky. I když ho ještě dneska považovala za docela zajímavého, velice příznivý dojem o něm téměř ztratila pro jeho bezohlednou tvrdost vůči lidem, chlad a nelítostnost. Matuszek děvčeti příliš připomínal jejího otce, kterému se charakterově velice podobal.

Mil snila o docela jiném muži. Měl by být sice také energický, ale nemusel být zrovna krásný. A měl by to být bojovník, který by patřil do této drsné země a dokázal bojovat za svou rodinu, přitom mít dobré srdce, a to Jonny Matuszek postrádal.

Předák došel doprostřed dvora a zastavil se. „Šéfe?“ zeptal se skřípavě.

„Jonny, zeptejte se tamhle toho člověka, co hledá na mém dvoře.“

To bylo pro Bena Abelmana typické. Ani nepomyslel na to, aby něco nepříjemného zařizoval sám. Na to měl své sluhy. Taky Jonny Matuszek byl sluhou, alespoň v jeho očích. Kdyby věděl, proč kovboj u něho pracuje, co nejrychleji by se ho zbavil.

„Zeptejte se toho chlapíka, co ho to vůbec napadlo objevit se tady, když jsem ho nevolal a ani pro něho neposlal. Dělejte!“

„Koho máte na mysli, šéfe?“ rozhlédl se Matuszek.

„Nedělejte se hloupějším, než jste!“ zaječel na předáka koňský handlíř.

Takový tón by si k němu nedovolil ani velkorančer Hooger. Matuszek si umínil, že se za to šéfovi zvlášť krutě pomstí. Jak toho nafoukance nenáviděl! Ale musel myslet na Milred – a na peníze.

Tom Conally rozuměl každému slovu stejně dobře jako předák, jako každý na dvoře a určitě i venku na ulici. Skřípavý Abelmanův diskant byl pronikavý a ječivý jako zvuk parní píšťaly.

Joe Sherwood stál vedle něho. Najednou zvedl svou pracku a položil ji Tomovi na rameno.

„Vypadá to pro tebe mizerně, Conally. Škoda, z panáku s tebou tentokrát nic nebude. Nebudeš na něj mít čas, protože tě budou muset donýst k doktorovi, aby tě sflikoval dohromady.“

„Proč…?“

„Když tě vemem s Jeffem do mlejna, nebudeš mít žádnou kost celou.“

„Měl by ses častěji mýt, Joe,“ řekl Tom a setřásl hromotlukovu ruku z ramene. „Především uši, abys slyšel, co ti právě říkal tvůj bratr: já jsem přítel Wyatta Earpa. A ten mě brzy navštíví. Když budeš tak hloupý a uděláš si ze mě nepřítele, skončíš s ostatními ve vězení.“

„Co…“

„Ještě jsi neslyšel o Wyattu Earpovi? Nadělá z tebe sekanou. A jestli se spoléháš na vašeho šikmookého Algernona, tak ti povím: Už jsi něco slyšel o Docu Hollidayovi? Vsadím se, že napřed vystřelí Alovi revolver z ruky a pak ti udělá větrací díru do hloupé hlavy.“

Sebejistě a klidně – jako to dělával marshal v takových situacích na dodgeské Front Street – vykročil. Minul Matuszka a taky Jeffa Sherwooda. Těsně před schůdky na verandu se zastavil a vzhlédl k Abelmanovi:

„Dobrý den. Vy jste pan Abelman, jestli se nepletu.“

Koňský handlíř zalapal po dechu a zrudl jako rak. Prsty zaťal do zábradlí a nehty zaryl do dřeva. Vypadalo to, že pukne. Pak se rozeřval přeskakujícím hlasem:

„Co si to ten chlap dovoluje, Matuszku! Jak můžete dopustit, aby sem vtrhnul a chodil si po dvoře jako můj člověk a se mnou jednal, jako kdybych byl jeho dobrej známej! Matuszku, přikazuju vám, abyste ho srovnal! To je porušení domovní svobody! To je vloupání! Krádež! Žádám…“

Matuszek přiskočil k mladíkovi, vytrhl jeden ze svých revolverů a vší silou praštil šerifova pomocníka zezadu do hlavy. Tom Conally se zapotácel, ale vzchopil se a drtivě vypálil levačkou na předákovu lícní kost.

Z několikerých úst vylétl výkřik. Jonny Matuszek se složil k nohám Toma Conallyho.

Není jisté, zda by také šerifův pomocník vzápětí sám neupadl. Ale jeho „přítel“ Jeff Sherwood považoval za nutné svou prackou jako kovářským kladivem udeřit Toma zezadu do hlavy.

Nahoře v domě se rozlétlo okno.

„Zbabělci!“ křikla shora do dvora Milred. „Jste hnusní, ubozí zbabělci! Matuszka srazil, až když ho těžce zasáhl! Vy padouši!“

Dívka přirazila okno tak tvrdě, až se rozdrnčely tabulky. Ben Abelman se rozhodl to přeslechnout a opět se obrátil do dvora.

„Polejte ho vodou!“ přikázal.

Sherwood vzal vědro, nabral ho a chtěl ho vychrstnout na Toma. Ten se ale vzchopil a drápal se vzhůru. Když se postavil, měl v ruce revolver.

„Vezměte mu zbraň!“ křikl Abelman.

Jeff Sherwood se pohnul k mladému šerifovu pomocníkovi. To ale neměl dělat. Tom, který viděl obrovy obrysy velice nejasně, se přikrčil, potácivě uskočil stranou a náhle vyrazil vzhůru revolverem.

Těžká hlaveň s třesknutím zasáhla hromotlukovu bradu. Jeffrey Sherwood byl tak otřesený, že se musel rozkročit, aby si udržel rovnováhu.

Ale za Tomem se vztyčil Matuszek. Potácel se jako opilec, ale vytáhl revolver. Třeskl výstřel. Tom odklopýtal několik kroků a padl na schodiště.

Dveře domu se rozlétly. Stálo v nich děvče a zíralo.na muže, přejelo otce mrazivým pohledem a rozběhlo se ke schodům.

„Ani se ho nedotkneš!“ křikl Abelman.

Milred, už na schodech, obrátila hlavu. Pod jejím pohledem otec zmlkl. Mil se pak sklonila k postřelenému a převrátila ho na záda. Pak ho sama vytáhla vzhůru po schodech. Nikdo se neměl k tomu, aby jí pomohl.

Kulka vlétla vlevo do mladíkových zad. To bylo životu nebezpečné. Dívka zpopelavěla ve tváři. Vztyčila se a pohlédla otci do tváře.

„Dej zavolat doktora, tati – jinak bude z Jonnyho Matuszka vrah! A ty budeš spoluviník!“

Tvář koňského handlíře jako by náhle zledověla. Najednou vypadal zestárlý, jako svá vlastní mumie.

„Už jsem ti řek, abys zmizela!“ řekl Abelman zastřeným hlasem.

„Dobrá,“ namítla Milred stejně chraptivě, „tak pro doktora zajdu sama.“

Přivedla lékaře. Ten vzal Toma pod rameny a rozhlédl se po dvoře. Muži se odvraceli a chtěli odejít na svá pracoviště. Tu Milred chytila předáka za paži a řekla mu rezavým hlasem:

„Pane Matuszku, jestli cizinec zemře, jste vrah! Ani můj otec to nezmění.“

Sebejistý, arogantní kovboj Jonny Matuszek napřed jen vysunul spodní ret. Ještě mu dunělo v hlavě po drtivém Conallyho úderu. Ale slova, která pronesla dívka, našla cestu k jeho rozumu.

Opravdu, jestli ten chlap zemře, budou ho považovat za vraha a Abelman mu nepomůže. Se zarytým výrazem ve tváři a aniž pohlédl na svého šéfa, pomohl lékaři odnést Toma Conallyho ze dvora.

Milred Abelmanová chvíli hleděla za smutným průvodem a pak se rozběhla do domu.

Po třech dnech k lékařovu zděšení Thomas Conally vstal.

„Co je s vámi, Conally? Nechtěl byste zůstat ležet?“

„Děkuji, doktore, ale už jsem zase v pořádku. Dneska ráno už jsem byl na dvoře…“

„Na dvoře?“ znepokojeně se zeptal lékař.

„Musel jsem se nadýchat čerstvého vzduchu.“

„A teď – kam tak najednou spěcháte?“

Tři slova, která pak řekl obrýlenému lékaři nový pomocník šerifa v Tulse, byla pro rtěho typická a způsobila, že doktorovi klesla brada.

„K Benu Abelmanovi,“ prohlásil Tom a měl se k odchodu.

Zranění přece jen nebylo tak těžké. Kulka se odrazila od kovové přezky pásku kalhot, způsobila sice velkou ránu, ale nevnikla do těla postřeleného.

Tom Conally vyšel z lékařova domu. Sice pomalu a poněkud nahrbeně, ale s jistotou. Přešel ulici a zamířil k Abelmanově usedlosti. U její brány stáli Jesse Trillup s Andym Clemsem a hleděli mu vstříc.

„To je nějaký nesmysl!“ uniklo Trillupovi. „Toho chlapa přece Jonny složil…“

„Nevypadá to tak,“ zakvákal Clems, chlapík s hlavou dravého ptáka a poskakujícím ohryzkem.

Tom došel k verandě. Měl by si odpočinout, protože už mu tekl pot zpod klobouku, ale nemohl si to kvůli chlapům stojícím u brány dovolit.

Když se dostal na verandu, pokoušela se o něho dokonce mdloba, kterou dokázal překonat jen s nejvyšším úsilím.

Rovně jako svíčka mířil ke vchodu do domu. Dveře se mu před oěima houpaly. Natáhl ruku a zatápal po mosazné klice, uchopil ji a pevně se jí přidržel. Pak zatáhl za řetízek zvonku.

Trvalo celou dobu, než se za dveřmi ozvaly těžké kroky. Otevřela se špehýrka na dveřích a v jejím obdélníku se objevila tvář černocha. Tom vlastně z něho vnímal jen bělmo očí a dvojitou řadu bělostných zubů.

„Massa… Conally…?“ vylekal se negr.

Na schodišti se ozvaly lehké kroky. Místo černocha se objevila v okénku dívčí tvář.

S tím Tom nepočítal. Musel pustit mosaznou kliku a ke svému zděšení zpozoroval, že se začíná lehce kymácet.

„Pane Conally!“ polkla Milred.

„Dobrý den, slečno…“

„Jsem Milred Abelmanová,“ ozvala se nesměle.

„Slečno Abelmanová, byla byste tak laskavá a řekla svému otci, že s ním musím mluvit?“

„Okamžik,“ řekla Milred a zavřela okénko. Ozvalo se otáčení klíče v zámku a dveře se otevřely. „Pojďte, prosím, dál…“

„Co se děje?“ zazněla štěkavá fistulka koňského handlíře chodbou. „Co to nevidím? Ty se sama bavíš se žebrákem, Milred?“

„To není žebrák, tati,“ obrátila se k otci Milred. „Je to pan Conally…“

„Z šerifovy kanceláře!“ dodal ostře Tom. „Přišel jsem, abych vám to řekl, pane Abelmane. Ode dneška jsem v šerifově úřadovně. Na shledanou, slečno.“

Tom se obrátil k odchodu.

„Conally!“ zaskřípěl za ním hlas. Pak bylo slyšet kvapné kroky na dlaždicích a Abelman se objevil vedle Milred ve vchodu.

„Conally! Co já vám chci říct, je kratší. My už šerifa máme. Opusťte město!“

„To by se vám hodilo, Abelmane!“ odpověděl Tom, který se zastavil u jednoho ze sloupů na okraji verandy. „Ale tady tohle,“ ukázal na svou hruď a široce se usmál, „to je hvězda, a taky tady zůstane.“

Prudce, až ho zabolelo v hlavě, se obrátil a šel dál podél zábradlí verandy. Před Braderovým železářstvím se najednou zapotácel. Milred se k němu chtěla rozběhnout, ale otec ji strhl nazpátek.

„Když má padnout, ať padne,“ řekl briskně. „My jsme ho nevolali…“

Tom Conally se však vzchopil a namáhavě se pokračoval směrem k šerifově úřadovně.

Šerif Kay sebou škubl, když uslyšel hluk u dveří. Rychle popadl pušku.

Tom otevřel dveře a přes jeho bledou, pohublou tvář přelétl úsměv. „Proč vždycky berete do ruky pušku, šerife?“

Kay odložil winchestrovku a vyšel Tomovi vstříc. „Proč už jsi vstal? Doktor včera večer říkal, že ještě aspoň týden…“

„Doktor nevězí v mé kůži, šéfe.“

Tom za sebou zavřel dveře. Zlobil se, že ho nový šéf ani jednou u lékaře nenavštívil. Bránil mu v tom samozřejmě strach z Abelmana, přesto mu tu opatrnost měl Tom za zlé.

Vykročil, odstrčil šerifa, obešel stůl a posadil se na židli. Nahrbená postava šerifa se opírala o stěnu vedle stojanu na zbraně.

„Proč se vždycky unavujete s puškou, pane Kayi? Revolver je rychleji po ruce, a v uzavřené místnosti je lepší.“

„Já vím, Conally,“ přikývl Brandon Kay. „Ale já… já s revolverem nedokážu zacházet, třesou se mi ruce od té doby, co…“

Šedovlasý muž obešel stůl.

„Ty ani nevíš, Tome, jak těžce jsem nesl, ze jsem za tebou nešel. Připadal jsem si jako největší zbabělec, jako špinavý zrádce. Ale – já už nemůžu bojovat, Tome. To, co před sebou vidíš, je jen chatrná atrapa bývalého šerifa. A kdybych nebyl zlomený člověk, neužitečný vrak, dávno bych už tady nebyl.“

„Abelman…?“ splynulo tiše z Tomových rtů.

„Ano, ten mne zničil. Za pomoci svých lidí. Ve tmě mě přepadli nedaleko domu Ann Boulderové a tak mě zmlátili, že jsem tam hodiny ležel a nikdo mi nepomohl. Nakonec mě objevila Ann Boulderova. Vracela se od přítelkyně a málem o mě zakopla.“

„Kolik těch lidí bylo? A odkud víte, že to byli Abelmanovci?“

„Protože jsem při rvačce – na začátku jsem se zuřivě bránil – poznal Gibbonův hlas. Těžkým předmětem mi málem rozdrtil pravé předloktí. A ostatní…“

Šerif zmlkl a zhluboka se nadechl, aby až po chvíli pokračoval:

„Nezůstal bych tady, ale nemůžou mě odsud tak snadno vyhnat. Abelman to nedokáže, protože není ani okresní šerif, ani městský radní. A teď, když jsem se stal povolným, ani se mě zbavit nechce.“

„Tak proč tu zůstáváte?“

„Protože jsem zlomený člověk, chlapče! Nikde bych nedostal ani kus chleba. Tady dostávám padesát dolarů na dlaň a jsem pořád šerif.“

„Šerif,“ opakoval Tom. Najednou vstal. „Co kdybyste mi předal svou hvězdu, pane Kayi, a vzal si mou?“

„Co to má znamenat?“ zrudl zestárlý strážce zákona.

„Jsem vhodnější člověk pro velkou hvězdu, šéfe.“

„Co tě to napadá?!“

„Šerife – udělejte to. Budete dál dostávat svých padesát dolarů, a já se spokojím se čtyřiceti. Ale budu šerifem.“

„K čemu to bude dobré?“

„Budu bojovat proti Benu Abelmanovi!“

„Ty ses zbláznil. To je úplný nesmysl. Zničí tě, jako zničil každého, kdo se mu postavil do cesty. Já byl jedním z nich. – Kromě toho, jak si to představuješ? Já tě sice můžu jmenovat svým zástupcem, ale nemůžu tě udělat městským šerifem. To může jen okresní šerif nebo starosta se souhlasem většiny městské rady…“

Navečer přivedl Tom Conally do šerifovy úřadovny městskou radu. Bylo to jen sedm lidí, všichni po šedesátce. Obchodníci, řemeslníci a prostý dělník.

Když se dozvěděli o pomocníkově plánu, potřásali hlavami. Alespoň obchodník Vanderberg, krejčí Hobson a stařičký švec Fleggers.

„Co si myslíte vy?“ pohlédl Tom na kováře Faradyho.

„Už jsem slyšel o bláznivějších věcech,“ pokrčil rameny mohutný chlap. „Ale jednou se to musí v Tulse změnit, jestli nechceme skončit na hřbitově jako Abelmanovi otroci. Když bude takhle pokračovat – a všechno tomu nasvědčuje – bude do roka tak mocný, že ho nikdo z jeho pozice nevytlačí.“

„Správně,“ přisvědčil holič McLean, „stále víc lidí je na něm závislých, protože ten rafinovaný chlapík jim napřed přiškrtí vzduch a pak jim nabídne pomoc, za kterou musí platit.

Tak třeba Blackbournemu zabránil v přístupu k vodě tím, že odkoupil kus pastviny od jeho souseda. Teď za ním poslal tři své lidi, aby mu – jestli chce vodu – podepsal cár papíru. Podle něho musí platit sedm dolarů měsíčně!

To je spousta peněz pro tak malého a chudého farmáře, jako je Blackbourne. Pro něho je to sedum, pro jiného dvacet, pro dalšího sto a někdo musí platit i tisíc dolarů. Abelman je pijavice a tyran. Musíme se proti němu bránit!“

„Ale jak?“ pochyboval švec Fleggers. „Tím, že toho chlapce jmenujeme šerifem? Co zmůže proti Abelmanovi? Nedostal už taky svoje?…“

Mluvili téměř hodinu, a pak čtyři městští otcové přehlasovali zbývající tři. Ještě v tu hodinu mu sám šerif připnul odznak na vestu. A starosta Joel McLean mu řekl nepříliš jistým hlasem:

„Všechny naše naděje spočívají na vašich mladých ramenou, Tome Conally. Taky doufáme, že budete mít v Brandonu Kayovi dobrého pomocníka. Protože to byl on, kdo vás doporučil jako nejvhodnějšího člověka, musíme mu poděkovat.“

Kay svěsil hlavu. Mladíkovi z Dodge, který celý svůj život snil o tom, že se stane šerifem, se jeho sen splnil rychleji, než si dokázal představit. Nebylo mu ještě ani osmnáct let, i když vypadal starší a vyspělejší.

Vtom na verandě zaduněly kroky. Otcové města vyděšeně vyběhli ze dveří na verandu. Pak se dveře kanceláře rozlétly. V nich dveřích stanul člověk, jehož ošklivost překonávala všechno, co Tom za svůj život viděl.

Na umrlčí lebce seděl příliš veliký mexický klobouk. Mužovy oči byly hluboko zapadlé v důlcích. Nos jako by sestával jen ze dvou ohromných otvorů.

Brada byla tak široká, že se vůbec nehodila ke zbývající části obličeje a připomínala oslí čelist. Umrlčí dojem posilovala úplně holá lebka.

Ruce jako spáry se zatínaly do širokého revolverového opasku, na němž visely dva těžké revolvery.

„Dobrý den, pane Gibbonsi,“ oslovil ho zaraženě Brandon Kay.

„Drž hubu, šerife!“ zahřměl rváč z Abelmanovy milosti, když ho Kay před Tomem takhle označil.

„Okamžik, Gibbonsi,“ ostře zasáhl Tom, „já jsem se stal před půlhodinou šerifem v Tulse!“

Edward Gibbons k němu pomalu otočil hlavu. Jeho hadí oči se doslova vpily do Tomovy tváře.

„Co to tu blábolíš, chlapečku?“

„Pomocníku,“ obrátil se Tom ke Kayovi, „kdo je ten člověk ve dveřích?“

„To je Edward Gibbons, šerife,“ těžce polkl Brandon Kay. „Jeden z lidí pana Abelmana.“

„To jsem si mohl myslet,“ významně pronesl nový šerif. „Co chcete, Gibbonsi?“ dodal ostře.

„Co chci?“ Rváč vysunul bradu a vypadal teď tak odpudivě a hrozivě, že městské radní, kteří se shromáždili venku před malým postranním okénkem, jala hrůza.

„Člověče, viděl sem, jak se sem plíží ty starý kozlové. Řek sem si, že se tady něco kuje. Ben Abelman samozřejmě musí vědět, co se tu dělo.“

„Opravdu musí?“

„Dej si pozor, chlapečku, jinak tě rozdupu!“

Tom se rozesmál. Náhle jeho smích ustal a on – stylem Bena Abelmana – řekl, aniž od Gibbonse odvrátil zrak:

„Pomocníku, řekněte tomu lotrovi ve dveřích, aby zmizel a zavřel za sebou dveře. Jinak uplatním své právo použít střelnou zbraň proti tomu, kdo sem neoprávněně vnikl.“

Gibbonsova tvář se zbarvila dožlutozelena. Prudce pokročil kupředu.

„Co si o sobě myslíš, ty špinavěj skunku. Člověče, udělám z tebe řešeto. Než vytáhneš svůj kolt, ty chromá kachno, tak…“

Rváč sáhl pravou rukou po pažbě revolveru. Ale ještě ani neměl zbraň napůl z pouzdra, když to od levého boku nového šerifa zahřmělo.

Byl to brilantní výstřel. Takový, který mladý Tom stokrát viděl u velkého Wyatta Earpa a krále střelců, Doca Hollidaye – ale nikdy ho sám nemohl vyzkoušet. Gibbonsovi vylétl kolt z ruky a dopadl na podlahu.

„Ani hnout, Edwarde Gibbonsi. Řekl jsem ti, že jsem nový šerif v Tulse. Tvoje smůla, že jsi na to zapomněl. – Pomocníku, zvedněte kolt, vyprázdněte bubínek a pak útočníkovu zbraň pověste na hřebík. Po čtyřiadvaceti hodinách si ji po zaplacení pokuty dvou dolarů může vyzvednout.“

To byl styl Wyatta Earpa.

„Co si to do…,“ Gibbons zpopelavěl.

„Mlč!“ zahřměl na něho Conally. „Nemáš tu co vykládat. Zmiz! A sice rychle. A svému šéfovi řekni, že tady zavál nový vítr!“

Gibbons se kroutil. Pořád se nehýbal se z místa – a vtom objevil tváře venku za postranním okénkem. Jeho oči ztvrdly.

„Tam jsou ti mizer…“

„Ven!“ Tom znovu napřáhl revolver.

S potlačenou nadávkou se zdrcený Abelmanův pacholek obrátil a odešel. Nastalo takové ticho, že bylo slyšet vrzání jeho bot.

Tom Conally si setřel pot z čela. Brandon Kay stál vedle stolu jako socha. „Potřeboval jste pušku, pane Kayi?“

„Ty máš ale nervy, chlapče…,“ řekl nový šerifův pomocník, který lapal po vzduchu jako kapr na suchu. Zvenčí zaťukal na okno kovář.

„Tome! Hej, šerife! To bylo velkolepý! Lidi, můžem si gratulovat. Máme zase šerifa!“

Gibbons stál v obrovské Abelmanově pracovně. Ani ho nenapadlo přejít celou místnost, aby se postavil před psací stůl. Zůstal stát poblíž dveří a vypověděl, co se událo. Také on, nejnebepečnější muž po Algernonu Slutovi, měl před svým šéfem enormní respekt.

Abelman poslouchal zprávu. Sotva jeho pohůnek domluvil, vyskočil za stolem a udeřil pěstí do jeho desky. To byl úvod – každý z jeho lidí znal pokračování.

„To se odvažujete mi říct! Co vás to napadá, Gibbonsi? Za co vás platím, když si necháte nějakým přivandrovalým klukem vystřelit revolver z pouzdra?“

Edward Gibbons neřekl pravdu. Bál se ohlásit svému šéfovi, že už měl zbraň téměř venku, když cizinec tasil a vystřelil. Gibbons Abelmanovi namluvil, že mu Conally revolver bez varování z pouzdra ustřelil.

Abelman pomalu obešel psací stůl, zastavil se před ním a opřel se o jeho desku.

„Jak je vlastně možný vystřelit revolver z pouzdra, Gibbonsi, co? To je přece vyloučený. Já viděl, jak Luke Short vystřelil jednomu chlapovi v Dallasu kolt z pouzdra, ale on ho už měl až na jeden nebo dva palce vytažený! A vy, co ste dělal vy? Taky ste tasil? Mluvte, člověče!“

Gibbons zpopelavěl. Polykal vzteky a rozpaky.

„Já vám to povím, Gibbonsi. Nemůžete mě obelhat, na to nemáte. Vy ste tasil na Conallyho. Kdo vám to poručil? Nikdo! Zase jednou ste jednal svéhlavě. Ale s tím se u mne se zlou potážete, člověče!

U mě se dělá jen to, co poručím! Rozumíte? Kdo jedná na vlastní pěst, toho z naší společnosti vyženem. Máte teď jedinou šanci, Gibbonsi: zlomte toho chlapíka. Zařiďte, aby buď opustil město, nebo přestal po mně jít!“

Gibbons stál jako zmoklý pudl. Zlobil se na svou vlastní slabost, na svou psovskou podřízenost šéfovi.

„Nazapomeňte na mý slova, Gibbonsi! Varoval sem vás. A teď ven!“

Rváč se obrátil a vypochodoval z místnosti.

Edward Gibbons byl pěkný výlupek lidské společnosti. V listopadu 1853 se narodil v přístavní uličce Galvestonu jako nemanželské dítě. O tom, že otec byl námořník, se dozvěděl ve svých třinácti letech od umírající matky.

Už brzy se dostal mladý chlapec, který až do svých sedmnácti žil u strýce na Parkland Avenue v Galvestonu, do konfliktu se zákonem. V jedenadvaceti se ocitl za pouliční loupež na tři roky ve vězení a v pětadvaceti pro rvačku opět putoval za mříže.

Od svého propuštění se potloukal na pomezí Západu. Stále dále pronikal do země dobrodružství za hranicemi civilizace. V Dallasu málem ubil k smrti černocha, ale podařilo se mu uprchnout. V Austinu se zapletl do velké rvačky ve výčepu, odkud ho zachránil nějaký mestic.

Táhl dál na severozápad a v Oklahoma City narazil na pistolníka Genea Hamashata, kterého porazil pochybným, nečestným výstřelem.

Tentýž den se seznámil s Benem Abelmanem, který přijel z Tulsy a okamžitě ho najal na svou osobní ochranu spolu s pistolníkem Algernonem Slutem.

Od té chvíle neměl Ed Gibbons starosti se živobytím – ale stal se kreaturou tyrana, který ho svou bezohledností daleko předčil.

Se vztekem ve tváři opustil pracovnu svého chlebodárce. Venku na chodbě se o sloup schodiště opíral Slut.

„Tak co, brácho, nepříjemnosti?“

„Drž hubu, člověče,“ zavrčel Gibbons. „Jinak budeš potřebovat novej chrup!“

Slut byl nebezpečnější, protože k tomu, aby někoho porazil, nepoužíval pěsti.

„Opatrně, Ede – jinak uvízne moje kulka v tý tvý zabedněný palici.“

Gibbons se zastavil. Jeho neforemná hruď se otřásala vzrušením.

„Buď zticha, Ale – třeba mě tvoje revolvery nezastaví. Například venku, na denním světle, před chlapama, kde se nedá podrazácky vystřelit. Pak tě tak zmlátím, že se měsíc nehneš!“ Gibbons zuřivě vyběhl ven z domu. Pistolník se mu zašklebil do zad.

Ed Gibbons věděl, že jeho hvězda u šéfa zapadá. Abelman neměl zájem o rváče, který neměl dost rozumu, aby správně zacházel s revolverem. Zmocnilo se ho divoké zoufalství, které bylo třeba zapít…

Po nějaké době se na tmavé verandě saloonu tiskla do výklenku dveří tmavá postava. Edward Gibbons! Se strašidelně bledou tváří stál vandrák z Galvestonu vedle širokého sloupu a civěl na úzkou mléčnou tabulku okna šerifovy úřadovny, kde ve slabém světle petrolejky rozeznával mužskou postavu.

Tam tedy seděl ten novej! Muž, který strašně rychle střílí. Ten, co ho porazil. Musí zemřít!

Tak je to tedy znovu jako tehdy v Dallasu, jako v Oklahoma City, než ho Ben Abelman vytáhl z louže. Gibbons si znovu zaslepeně myslel, že se může zachránit tím, že zničí život někomu jinému.

Velký Flybbertyho revolver tam donese, říkal si v duchu bandita, roztříští tabulku – a pro druhý výstřel už budu mít dobrý výhled. Druhá kulka Conallyho vyřídí. Sakra, ta ulice je ale široká. Jak daleko opravdu nese ten revolver? zapochyboval najednou.

Gibbons si nevšiml tváře, která se za ním neslyšně vynořila nad rameny lítacích dveří saloonu. Jul Scheideler ho sledoval, když opouštěl výčep, a viděl ho nyní, jak stojí s taseným revolverem a špehuje okénko v šerifově kanceláři.

Švýcar nekonečně pomalu vytáhl z kapsy svůj dvouhlavňový derringer. Ten lump nesmí vystřelit, nedovolí mu zabít nového šerifa. Po čele mu stékal slaný pot, hostinský otevřel ústa, aby ho neprozradil chraptivý dech.

Ed Gibbons opustil svůj úkryt a přistoupil k okraji verandy. Pomalu z ní sešel na ulici. Jako v transu ušel dva kroky, přitahován stínem za mléčnou tabulkou okna naproti.

Scheideler si klekl a dotýkaje se vlasy dolního okraje lítacích dveří, zdvihl derringer. Najednou se mu zdála malá zbraň těžká jako olovo, jako kdyby držel winchestrovku.

Zamířil na banditu. Nestřílej! chtělo se mu vykřiknout. Prosím, nestřílej! Ale hrdlo měl jako sevřené.

Gibbons udělal ještě krok. Tak, teď musí vzdálenost souhlasit. Náhle zdvihl revolver a vystřelil. Jeden, dva… tři výstřely zaduněly nad tulskou ulicí.

První střela roztříštila mléčné skla, druhá srazila na místě Brandona Kaye. A třetí kulka přišla z horní hlavně derringeru. Hostinský vůbec nechtěl vystřelit. Byt to jen reflexivní pohyb.

Jako zasažený úderem kyje zavrávoral Gibbons kupředu, chtěl se obrátit, ale nebyl tak zkušený pistolník, aby se dokázal otočit a zjistit pozici člověka, který po něm zezadu vystřelil.

O Scheidelera se pokoušela mdloba. Vystřelil, poprvé v životě vystřelil na člověka. Strašné! Při jasných smyslech by to nedokázal.

Ale Ed Gibbons nebyl těžce zraněn. Kulka z derringeru ho zasáhla do ramene. Silou vůle se vzchopil a rozběhl se k Abelmanovu domu.

Nešel vraty do dvora, jak bylo stanoveno pro mužstvo, ale vytáhl klíč, který si tajně pořídil, a otevřel si domovní dveře.

Chtěl dveře potichu zamknout, když sé z temné chodby za ním ozval drnčivý Abelmanův hlas:

„Gibbonsi! Co vás to napadá! Jak ste se dostal ke klíči? Vy ste bandita! Byl ste bandita, když sem vás sebral v Oklahoma City na ulici, a zůstal ste jím. Navalte klíč!“

Zločinec hodil požadovaný předmět šéfovi pod nohy. Jasné kovové drnčení klíče po dlaždičkách proniklo celým domem.

„Hajzle!“ bouřil Abelman. „Co to vyvádíš? Poď sem, zvedni klíč a podej mi ho!“

Abelman rozškrtl sirku a zapálil knot malé lampy na stěně.

„Zhasněte! Zastřelil sem šerifa!“ vyjektal Gibbons.

Zavládlo ticho. Následující minuta se plížila domem koňského handlíře jako zlý duch.

Ben Abelman zatajil dech. „Co… cože…?“

„Zastřelil sem ho. Jak ste přikázal!“

Do Abelmana se vrátil život. Rychlými kroky vyrazil chodbou ke dveřím. Pravou rukou vytrhl zpod kabátu stočený bejčák. S prásknutím se jako prst tlustá smyčka ovinula kolem zločince.

„Tumáš! Lumpe! Bandito! A teď ven! Ven z mýho domu.“

Edward Gibbons byl znovu vydán na pospas svému osudu. Vypotácel se z Abelmanova domu a znovu klopýtal přes ulici k výčepu.

Scheideler otevřel dveře kuchyně, ale jen na šíři dlaně. Strachem rozšířenýma očima zíral na vchod a naslouchal blížícím se krokům. Přichází! Vynořila se lysá zločincova lebka bez klobouku. Gibbons si tiskl levou ruku na pravé rameno a vpotácel se do výčepu k nálevnímu pultu.

„Whisky!“

Scheideler vyšel zpoza dveří teprve po chvíli. V ruce skrýval derringer připravený k výstřelu.

„Whisky! Byl sem… raněnej!“

Derringer bleskurychle zmizel v kapse hostinského.

„Někdo na mě střílel,“ zdvihl Gibbons hlavu. „Nějakej mizernej zbabělec po mně střelil. A já ho znám! Moc dobře ho znám. Byl to Conally! Ten to musel bejt, ten zatracenej posera! Ale já ho dostanu!“

Vlil do sebe whisky, kterou mu třesoucíma se rukama nalil hostinský. A pak bez placení odešel.

Když zazněly výstřely, byl Tom Conally poměrně daleko. Okamžitě se vrátil a udýchaný vběhl do kanceláře. Uviděl svého pomocníka ležet na podlaze.

„Brandone!“ Klekl si vedle něho a chtěl ho zdvihnout. „Kayi! Člověče, Kayi, podívej se na mě! Otevři oči, Kayi!“

Ale šedovlasý Brandon Kay nereagoval. Jeho nelehká životní pouť už skončila.

Tom Conally vstal a musel se opřít o stůl. Pak rozsvítil lampu a opustil úřadovnu.

Lékař mohl už jen konstatovat smrt bývalého šerifa z Tulsy. Brandon Kay nemohl opustit město a zemřel s hvězdou. Tak, jak si to potají přával.

V lékařově čekárně seděl další muž – Edward Gibbons. Když uviděl Conallyho, vyskočil. Tom ho tvrdě srazil nazpátek na stoličku.

„Zůstaň sedět, člověče, nic po tobě nechci. Kdo tě to…?“

„Stejnej lump, kterej střílel na tebe!“ zavrčel Gibbons a zaklel. „Na mě nikdo nestřílel, Gibbonsi. Ale Kay je mrtvý.“

Vrah nelítostně pohlédl na svou oběť, kterou právě nesli lékařovi pomocníci kolem něho.

Hořká noc v Tulse ještě neskončila, jak by se mohl někdo domnívat.

O hodinu později seděl Tom Conally ve své kanceláři a psal nejistou, chvějící se rukou zprávu o zavraždění Brandona Kaye. Na verandě se rozlehl zvuk kroků.

Tom zhasl lampu a přikrčil se za psacím stolem. Kolem roztříštěného okna přešel člověk. Tom by ho ještě po stu letech a potmě poznal podle obrysů: Ben Abelman.

V šerifově ruce okamžitě vzplála sirka. Nažloutlé světlo lampy zalilo místnost. Dovnitř bez zaklepání vtrhl koňský handlíř. Tom zíral na své papíry.

„Conally!“ zahřměl na něho Abelman. „To sem já, Ben Abelman!“

„Co chcete?“ zeptal se šerif a vstal.

Nečekaný návštěvník popošel k šerifovu stolu. „Conally, dám vám šanci. Zmizte eště tuhle noc!“

Tom na něho pohrdavě pohlédl.

„Já jsem ten, kdo dává šanci – a sice vám, Bene Abelmane. Zmizte okamžitě z mé kanceláře, jinak vás odsud vykopu!“

Abelman poděšeně ucouvl. Jeho hlas náhle ochraptěl.

„Co… ste to… řek?“

„Ven!“

Abelman se vypjal. V jeho očích plál vztek. „Dobrý, Conally! Pudu, ale sám ste nad sebou vyslovil rozsudek!“

S touto nezastřenou hrozbou opustil Velký Ben šerifovu kancelář.

Nový šerif se sice v krvavé tulské noci prosadil, ale měl víc nepřátel, než může jeden člověk potřebovat. Bylo proti němu celé mužstvo koňského handlíře. A stáli proti němu všichni, co byli Abelmanovi zavázáni – a to bylo víc lidí, než si dokázal Conally představit.

Ke všemu nikdo nevěděl, kde vězí Gibbons. Nikdo ho sice neobvinil z vraždy Brandona Kaye, ale stejně zmizel. To však neznamenalo pro Torna Conallyho úlevu. Byl přesvědčen, že bandita se stále ještě zdržuje ve městě, aby se pomstil.

Mladý šerif musel každou minutou počítat s útokem. Věděl, že člověk jako Ben Abelman se nevzdává. Jistě se pokusí za každou cenu dobýt nazpět tu část svého obrovského vlivu, o kterou ho připravil mladičký strážce zákona. A Conallymu bylo jasné, že ve volbě prostředků k dosažení tohoto cíle nebude Velký Ben nijak vybíravý.

Nad novým tulským šerifem se stahovaly temné mraky. Obyvatelům města bylo jasné, že úspěšný statečný zásah dodgeského mladíka do Abelmanovy nadvlády byl jen dílem překvapení. Velký Ben si své mocenské postavení v okrese vzít nenechá.

Ben Abelman už tahal za své nitky. Především si zavolal svého předáka.

„Matuszku, postaráte se, aby ve městě nebyly potíže s tím Conallym. Ten mladíček musí pryč! Je třeba ho vyhnat!“ Pak na něho mrkl: „Nebudete škodný.“

Matuszek si myslel, že ho šéf prohlédl a naráží na jeho zájem o Milred.

O něco později povolal bratry Sherwoody. Pak byl na řadě Algernon Slut. Abelman to dokázal zařídit tak, že si žádný z nich nevšiml, že poštval na nového šerifa i ostatní. Bezohledný koňský handlíř každému ze svých chlapů předstíral, že zadávaný úkol je vybrán speciálně pro něho.

Ale ani Jul Scheideler, majitel Brandy Station a jeden z mála Tomových přívrženců, nelenil. Podnícen vyprávěním náhodného návštěvníka baru, který se zmínil o tom, že Wyatt Earp je na návštěvě u přítele mrtvého bratra Morgana, nelenil a poslal – poté, co zavázal spolehlivého poštmistra k mlčení – tento telegram:

Marshal Wyatt Earp, Denton, Texas, u šerifa Parkinsona. Očekávám vás naléhavě v Tulse. Šerif Tom Conally.

Pro Torna Conallyho to byl těžký den. Cítil se mizerně a navíc za ním kolem jedenácté dopoledne přišel kovboj z Wilbertova ranče.

„Dneska v noci nám ukradli ze stáje býka. Šéf vás prosí, abyste okamžitě přijel…“

Tom odjel na ranč. Sotva se vrátil, objevil se v kanceláři úplně vyčerpaný syn rančera Markense a také naléhavě žádal o pomoc:

„Šerife, otec byl včera večer přepaden bandity. Teď se nasadili u nás na dvoře. Podařilo se mi utéct podzemní chodbou, kterou jsme vykopali ještě za indiánských časů. Není to daleko, přišel jsem pěšky. Ti lotři jsou strašně opilí…“

Tom přivezl tři výtržníky do města a zavřel je.

Když ho pak zavolali na Robhanovu pilu, a on jel kolem Abelmanova domu a viděl dřepět Algernona Sluta na verandě, měl co dělat, aby se udržel v sedle.

Na pile, která byla vzdálena půldruhé míle od města, propukl spor mezi dělníky. Conally ho urovnal s klidem a rozhodností. A na zpáteční cestě se to stalo.

Šerifa sledoval Jonny Matuszek. Už se ho pokoušel během dne třikrát zastihnout o samotě. Tentokrát to musí vyjít, říkal si Abelmanův předák, který měl v úmyslu šerifa zlikvidovat.

Dosud neměl pevnou představu, jak to provede. Brzy si povšiml, že šerif míří na pilu, a rozhodl se využít příležitosti. Vyčíhá si Conallyho za kopcem, až se bude vracet.

Ale ještě někdo nevědomky zvolil stejnou cestu jako šerif. Mil Abelmanová nechala osedlat svého černého hřebce a vyjela si do prérie. Náhle si povšimla otcova kovboje. Pozorovala ho jako elektrizovaná. Pak se k němu rozjela.

„Slečno, váš otec je přece proti tomu, abyste vyjížděla sama.“

„Poslal za mnou špeha?“ změřilo si předáka pohrdavě děvče.

„Sesedněte, Mil, pak vám odpovím,“ polkl Matuszek zlostí.

,Jsem napjatá,“ řekla Milred a seskočila.

Matuszek k ni přistoupil. Příliš pozdě zahlédla podivné plamínky v jeho očích.

„Jonny! Co… co chcete dělat?“

„Mil, musíš být mou ženou!“

„Co…?“

„Řekni to, Mil… Řekni to hned, nebo…“

„Jaké nebo?“

„Nebo se stane neštěstí. Jenom kvůli tobě sloužím u toho vydřiducha!“

„Můj otec není žádný vydřiduch!“ odsekla dívka. „A teď vám něco povím, Jonny Matuszku. Měl jste u mě kdysi opravdovou šanci. Ale sám jste si ji zmařil. Člověk, který se plazí před mým otcem, není pro mne žádný muž.“

„Bylo to kvůli tobě, Mil…“

„Vaše věc,“ zasmála se dívka. „Už se mi nelíbíte, Matuszku. Nemám ráda podlézavce. To Tom Conally je jiný chlap!“

„Cos to řekla?“ vydechl předák a divoce strhl dívku k sobě.

„Řekla jsem, že si šerifa vážím víc. Kromě toho jsem slyšela, že vám otec dal za úkol Conallyho vyhnat. Vidím, že právě na tom úkolu pracujete…“

Kovboj přitiskl svou chlupatou ruku na dívčina ústa. Mil vykřikla, ale zvuk se zdusil. Kovboj mladou ženu popadl za ruku a strhl ji na zem.

„Moc mluvíš, Mil…“

Dívka ustrašeně hleděla do zrůzněného Matuszkova obličeje. Pak pronikavě vykřikla: „Pomoc!“

Tom ten výkřik zaslechl. Zasadil svému koni ostruhy. K podnoží kopce dorazil právě v okamžiku, kdy předák stál nad dívkou s napřaženým nožem.

Tom varovně vykřikl. Matuszek se otočil a sjel rukou ke koltu. Mladý šerif z Tulsy však byl v takových situacích lepší. Ne nadarmo pocházel z Dodge City. Měl už pětačtyřicítku v hrsti.

„Hej,“ křikl. „Není to vypečený honák Abelmanových krav, co sráží lidi zezadu?“ Sklouzl ze sedla a zasunul revolver do pouzdra. „Co tady děláte, pane?“

„Chtěl mě probodnout!“ vykoktala na smrt bledá dívka.

„Hezkou ženu jen tak neprobodávájí,“ namítl Tom. „Spíš to vypadalo na malou rozmíšku.“

„Nestarejte se o nás.“ zavrčel Matuszek. „Mil Abelmanová a já jsme…“

„Neodvažte se, předáku, tvrdit šerifovi, že jsme zasnoubeni. To není pravda.“

Kovboj zbledl a vytáhl se do sedla.

„Můžu odjet, šerife?“ zeptal se chraptivě.

„Račte…,“ odpověděl Tom a sám také nasedl.

„Pokud byste neměla námitky proti mému doprovodu, slečno… Prosím…“

Milred Abelmanová námitky neměla. Cestou domů ze strany pokukovala po svém mlčenlivém průvodci. A v duchu se ptala, co řekne otec, jestli se dozví o jejím nočním dobrodružství.

Pozdě odpoledne se do kanceláře vevalila mohutná postava Jeffa Sherwooda. Tom se lekl a posunul levou ruku do blízkosti pažby revolveru.

Hromotluk přecházel místností a pod jeho vahou vrzala prkna. U psacího stolu se zastavil, posunul si vyhaslý oharek doutníku do levého koutku úst a rozškrtl sirku. Pak téměř důvěrně pronesl skrz oblak bílého dýmu:

„Dám ti tip, Tome. Zmiz odsud eště dneska.“

„Aha, a proč?“

„Jinak ti, chlapečku, budu muset rozmlátit hlavu.“

„Je od tebe milé, žes mi to pověděl, Jeffe,“ vstal Tom. „Nerad ti říkám, že tady zůstanu a vystřílím ti monogram do figury, když začneš dělat hlouposti. Nashle, Jeffe!“

„Chudáku chlapče. A já si myslel, že nejseš takovej hlupák. Vlastně by měl jeden mrtvej šerif ve městě stačit.“

To byla nehoráznost! Tvář Toma Conallyho ztvrdla.

„Jděte, Sherwoode. Mou odpověd znáte, a já mám práci.“

Šklebící se obr odešel.

Pozdě navečer zasadil sklenář novou tabuli do okna. Sotva se setmělo, vyrazil ji někdo kamenem. O čtvrt hodiny později kdosi vystřelil vzadu na dveře. A když se tam Tom rozběhl a nikoho nenašel, nalil někdo oknem do místnosti vědro vody.

Conally pochopil, že ve svém novém zaměstnání sotva stačí zestárnout.

Nechal svítit lampu na psacím stole a odešel přes dvůr. Oklikou dorazil k penzionu. Protože cestou nikoho nepotkal, pomyslel si, že si bude moct klidně lehnout. Ani nezapálil lampu.

Najednou vycítil, že někdo musí být v místnosti. Hodil svůj klobouk na postel a opustil pokoj krokem muže, který na něco zapomněl a hned se vrátí.

O dvě minuty později klečel venku pod oknem a naslouchal. Uvnitř místnosti zaslechl kroky. Pootevřeným oknem uviděl vpředu u dveří postavu, která se odrážela proti slabému světlu zvenčí. Muž vyhlížel dveřmi na chodbu.

Conally zdvihl revolver, s cvaknutím natáhl kohoutek a křikl:

„Ruce vzhůru!“

Muž se prudce obrátil a přes přikrčenou šerifovu hlavu přelétly dvě střely. Když se Tom znovu vztyčil, útočník z místnosti zmizel.

Tom pochopil, že ani tady nebude mít klid. Unaveným krokem se vrátil na Main Street, přešel ji, zmizel v postranní ulici, odbočil do souběžné ulice vlevo a šel teď podél dvorů usedlostí, které stály na východní straně hlavní ulice.

Mladý šerif Tom Conally už zdálky viděl svítit bílý plot kolem Abelmanová hospodářství. Najednou strnul. Zadní vrata v něm se tiše otevřela a někdo vyvedl na ulici koně. Proti jasné noční obloze poznal jezdce, který právě nasedl.

Byla to Milred, dcera koňského handlíře. Rozjela se. Když se dostala na úroveň Conallyho stojícího u plotu, zastavila koně.

„Kdo to tam stojí?“ zeptala se velitelsky.

„To jsem já, slečno Abelmanová.“

„Šerif? Co tu děláte?“

„Jsem na obchůzce.“

Dívka sesedla, vzala muže za ruku a odvedla ho kousek stranou. Pak mu spěšně pošeptala: „Musíte zmizet, pane Conally.“

„Proč?“

„To vám nemůžu říct. Musí vám stačit, že jsem vás varovala.“

„To bohužel nestačí, slečno.“

„Dobrá. Tak si se svou tvrdohlavostí táhněte do pekel. Můj otec vás ve městě nechce. Přiznám se, že je mi to líto, ale je to tak. Myslím si, že jste dobrý šerif, a vím, že dobrého šerifa potřebujou nejen v Tulse.“

„Mockrát děkuju, slečno, ale moje místo je tady.“

„Pak se nedožijete zítřejšího večera.“

„Musím to riskovat.“

Dívka nervózně poklepávala jezdeckým bičíkem po holínce vysoké boty. Pak se tiše zeptala nejistým hlasem:

„Takže je pravda to, co mi říkal Jonny Matuszek o vás a Ann Boulderové… Ach, vlastně mi do toho nic není.“

Bylo dobře, že byla dost velká tma a dívka nemohla vidět tvář mladého muže. Tom Conally rázem pochopil: krásná Milred Abelmanová do něho byla zamilovaná.

Tohle poznání mladíka zaskočilo. Mlčky se opíral o plot a díval se do lesknoucích se dívčiných očí.

„Můžete mi prokázat laskavost, slečno Milred?“

„Nemyslím si, že to dokážu.“

„Ale ano. Pokud mě ohaři vašeho otce uštvou, pošlete, prosím, zprávu mé matce do Dodge City.“

„Vy opravdu pocházíte z Dodge City?“

Tom přikývl. Pak prudce otočil hlavu. Zaslechl tiché zvuky, jako když někdo kráčí pískem.

„Někdo jde,“ špitl.

Milred sebou škubla.

„Nasedněte a jeďte dál,“ pobídl tiše dívku.

Ale Milred zůstala stát. Zleva od brány přicházel člověk. Když ho dívka poznala, zkameněla. Byl to její otec. Zadýchaný zlostí a se zaťatýma rukama se zastavil před oběma mladými lidmi.

„Mil,“ hlesl chraptivě. „Ty a ten přivandrovalec?“ Bolestně dceru udeřil. „Nestydíš se, v noci a zrovna s tímhle tulákem…“

„Tati!“

„Mlč!“

„Pane Abelmane, žádám vás, abyste tady netropil takový hluk,“ ozval se Tom Conally, který se už vzpamatoval z úleku.

Abelmanová pravačka s bičem se rozpřáhla. Milred se na ni pověsila.

„Tati…“ Handlířova ruka pod její vahou klesla. „Tati,“ řekla Milred tiše, „já ho mám ráda.“

„Ne,“ hlesl Ben Abelman a o krok ucouvl. „Mil, řekni, že to není pravda!“

„Ale ano, tati, je to pravda.“

Tom Conally stál jako ve snu. Myslel si, že se mu to jen zdá, tak překvapivé to bylo.

Ben Abelman se zato chvěl na celém těle. Byl zasažen na svém nejcitlivějším místě. Ochraptělým hlasem pronesl chvějícími se rty:

„Nikdy! Nikdy, Milred! Zítra večer už toho muže neuvidíš!“

Po této strašlivé hrozbě se obchodník obrátil a oba mladé lidi opustil. Mlčky stáli vedle sebe a hleděli za ním.

Příští ráno vyšlo nad městem na břehu řeky Arkansas jasné slunce. Tom Conally usnul ve své kanceláři na stole – na tomtéž místě, kde byl zastřelen Brandon Kay. Co mu přinese dnešní den?

Kolem sedmé hodiny se znovu objevil Jeff Sherwood. Zůstal stát ve dveřích. „Přišel jsem pro tebe, Tome.“

„Co chcete?“ vstal mladý šerif.

„Poď ven!“ zaburácel velikán.

Tom byl celý rozbitý. V žádném případě nemohl teď vyjít a utkat se s tímhle člověkem. Jakmile boj začne, skončí pro Abelmana jedině tehdy, když on, Conally, padne.

„Zmiz!“ houkl na goliáše.

„Je to od tebe hloupost, chlapečku. Máš na výběr mezi dvojitou porcí vejprasku a kulkou. Dávám vždycky přednost vejprasku. Poď ven, budu hned hotovej. Za tři tejdny budeš schopnej nasednout do dostavníku,“ vážně nabízel poslušný Abelmanův knecht šerifovi.

„Ven!“ Tom Conally sáhl po revolveru.

Jeff Sherwood zmizel ze dveří. Tento zvrat se zdál být signálem pro druhé dějství.

Z ulice se ozval štěkavý hlas Algernona Sluta: „Conally, poď ven!“

Hořký konec tedy nadešel. Nastal dřív, než se mladý šerif obával. Takové výzvě k souboji se nebylo možné vyhnout. Tom s měkkými koleny vyšel na verandu.

Na pokraji ulice, vzdálen jen osm metrů, stál pistolník Al Slut s rozkročenýma nohama a pokrčenýma rukama.

Naproti, kryt čtyřmi prkny plotu, která zaplňovaly mezeru mezi saloonem a obchodem s oděvy Jima Connorse, se krčil smrťák Edward Gibbons s taseným revolverem. Toho však mladý šerif nemohl vidět.

Connaly pohlédl dolů k Alu Slutovi. Pak zdvihl hlavu a nehnutě zíral na dva jezdce, kteří přijížděli ulicí. Klamou ho smysly? Ty dva muže, kteří se blížili, by očekával všude jinde, jenom ne tady v Tulse.

Vlevo ujížděl na černém hřebci slavný dodgeský marshal Wyatt Earp a vedle něho na černobíle grošovaném koni Doc Holliday!

Mladý šerif chtěl zajásat, ale stál jak přibitý u okraje verandy a hleděl jezdcům vstříc. Nejraději by se jim rozběhl vstříc, ale nemohl se pohnout z místa.

„Conally!“ štěkl Slut. „Poď na ulici, ty všivej skunku!“

Pistolník Algernon Slut si obou jezdců všiml pozdě. Marshal na vraníkovi se náhle objevil napravo od něho a hráč zastínil jeho levou stranu.

„Co to má bejt?“ zaskřehotal Ben Abelman přes ulici. „Zmizte! Nevidíte, že se tady koná souboj?“

Oba jezdci zastavili koně a pistolník se ocitl přesně mezi nimi. Marshal pomalu otočil hlavu a zkoumavě si změřil malého koňského handlíře, který stál ve vchodu svého domu.

„Souboj?“ řekl s pohrdáním. „A čí?“

„Mýho přítele Algernona Sluta s tím přivandrovalým klukem.“

Doc Holliday se opřel o hrušku sedla a zasunul si do úst papirosu.

„Ten chudák musí špatně vidět, marshale,“ řekl nepříliš hlasitě, ale přece jen tak, že ho jeho průvodce zaslechl. „Vidím jen šerifa Thomase Conallyho a banditu Alwina Sanderse, který zase jednou změnil jméno.“

Střelec Slut náhle zbledl jako stěna. Pravačka mu sklouzla k revolveru. Ale Wyatt Earp mu bleskurychlým vykopnutím vyrazil zbraň z pouzdra.

Koňský handlíř vyběhl na verandu, sevřel pěsti a výhružně s nimi zamával k obloze.

„Banditi! Ve městě jsou banditi! Zločinci!… Lidi! Všichni na ulici!“

„Jen klid, pane,“ marshal sklouzl ze sedla a odměřeným krokem zamířil k Abelmanovi. „Jestli jsou ve městě banditi, pak vám určitě půjde brzy o krk.“

„Co si to dovolujete, člověče?“ ječel Abelman na marshala. „Kdo vůbec jste?“

„Jmenuju se Wyatt Earp.“

„Earp?“ zaskřehotal obchodník a brada mu klesla. „Hej, člověče, nechte si blbý vtipy.“

„Nemyslím si, pane Abelmane,“ ozval se Tom Conally, „že marshal Earp má čas a náladu utahovat si zrovna z vás.“

„Wyatt Earp…!“ zamumlal znechuceně Abelman.

„Buďte zdráv, marshale!“ podal Tom ruku Wyattovi.

„Nazdar, Tome!“

Oba se pozdravili jako tehdy před sedmi či osmi lety, když byl Tom ještě malý chlapec a prožil události, které ho později svedly dohromady s velkým ochráncem zákona.

„Musím říct, že mě váš náhlý příjezd sem k nám moc překvapil, marshale.“

„No, poslouchej, tvoje depeše mi připadla velice naléhavá.“

„Depeše?“

Tom se obrátil k Milred Abelmanové, stojící ve vchodu domu. Ta jen pokrčila rameny.

Pak mladý šerif objevil usmátou tvář hostinského nad lítačkami jeho saloonu. Pochopil. Jul Scheideler pozval marshala.

Tom teď zamířil k Docu Hollidayovi, aby ho pozdravil. Musel přitom projít kolem Sluta. Tvářil se, jako by pro něho bandita byl vzduch.

„Buďte zdráv, Docu!“

„Nazdar, Tome. Musím říct, že ti hvězda docela sluší.“

„Ale je těžká, Docu,“ opáčil zrudlý mladík, „a zdá se, že v Tulse se dá udržet jen olovem.“

„Proto jsme tady, Tome,“ zasmál se král střelců John Henry Holliday.

Při pohledu na oba muže spadl mladému šerifovi kámen ze srdce. Byla to opravdu záchrana v poslední minutě.

Ale kdo si myslel, že napětí povolilo, zklamal se hned v následujícím okamžiku. Doc Holliday, jehož ostrý zrak neustále sledoval řadu domů na levé straně Main Street, se náhle v sedle obrátil a od jeho boku třeskl výstřel.

Kulka prorazila jedno z prken, za nimiž se skrýval zákeřný střelec Ed Gibbons. Smrťák, jehož osudem se zřejmě stalo jednat na vteřinu přesně v nesprávný okamžik, prostrčil revolver mezerou mezi prkny, aby zezadu odstřelil nenáviděného Toma Conallyho.

Okamžitě po Docově výstřelu vypálil, ale na Hollidaye. Kulka hráče minula a druhá rána z jeho frontieru zasáhla zákeřníka. Jako podťatý strom propadl zpuchřelou prkennou přepážkou a dopadl mezi přístavby.

„Gibbons!“ ujelo Jeffovi Sherwoodovi.

Jeho bratr stál v otevřených vratech naproti a s široce rozevřenýma očima i ústy jen vyhekl: „Smraďoch Gibbons!“

Koňský handlíř vyskočil a rozječel se na oba svalnatce: „Co chcete, vy kreatury bez mozku! Gibbonse už jednou postřelil zezadu náš roztomilej novej šerif.“

Na hlavní ulici v Tulse na chvíli zavládlo ticho. Pak rozrazil majitel Brandy Station dřevěná křídla svých lítaček a vyšel na verandu.

„To není pravda, pane Abelmane,“ oslovil obchodníka. „To já jsem tenkrát vystřelil na vašeho skvělého Eda Gibbonse.“

„Vy?“ udivil se Abelman.

Ed Gibbons však nebyl mrtvý. Právě se vyškrábal na kolena. Hostinský, od kterého by to nikdo nečekal, vytrhl z kapsy derringer a vyskočil na ulici.

„Vstaň, Gibbonsi, a ukaž svému šéfovi, kde jsi stál, když jsi zastřelil Brandona Kaye.“

Nastalo ticho! Nikdo se nehýbal. Velký Ben se pokusil zvrátit situaci.

„To je výplod mozku alkoholika, nic jinýho.“

„Neměl byste se rozčilovat,“ střelil pohledem po obchodníkovi Wyatt Earp. „Zdá se mi, že nemáte zrovna zdravé srdce, a budete ho tady ještě potřebovat.“

Velký Ben na marshala hleděl očima zakalenýma zlobou. Pak se k němu obrátil zády a popohnal své lidi:

„Co tady postáváte, vy psi? Jeffe, Joeli, Ale – do práce!“

Bratři Sherwoodové se pohnuli. Když se střelec Al Sanders, který si tady říkal Algernon Slut, chtěl sehnout pro svůj revolver a zmizet, sklouzl Holliday z koně a zadržel ho.

„Ještě okamžik, Sandersi. Měl jste tady s naším přítelem na mysli něco ošklivého, když jsme přišli.“

„To byla jen legrace, Docu.“

„Zdá se, že máte v takových legráckách zálibu, Sandersi. Když jste zastřelil v Santa Fé železničáře Fergussona a v Albuqueque číšníka v tančírně, u Tualrosy kočího dostavníku a v Mineapolisu úředníka banky – to byly taky jen žertíky? A teď jste chtěl svůj olověný špás vyzkoušet i na šerifovi.“

„Slute,“ zaskřehotal vysokým diskantem Abelman, „okamžitě jdi pryč!“

„Jak vidíte, starý pane,“ obrátil k němu hlavu Holliday, „právě si s panem Sandersem povídám. Jestli po téhle besedě ještě bude schopen jít k vám, nebudu mít proti tomu námitky.“

„Docu,“ cedil přes své žluté zuby Sanders-Slut, „snad mě nechcete zastřelit?“

„Bandity střílím, jen když mě k tomu donutí,“ řekl s pohrdáním hráč.

„Ale já vás nenutím, Docu,“ ulehčeně si oddychl Sanders. „Můžu už jít?“

„Samozřejmě, Sandersi, když proti tomu nebude nic mít marshal.“

Wyatt Earp zavrtěl hlavou. Holliday odstoupil stranou.

„Dobrá, Sandersi. Nerad někomu radím, ale u vás udělám výjimku – skočte na koně a uhánějte co nejdál odtud.“

Bandita byl v Tulse vyřízený. Se sklopenou hlavou klopýtal pryč. Ale Wyatt Earp se obával, že město neopustí, že ho Abelman znovu pošle do boje proti zákonu a právu.

Den probíhal zatím bez dalších událostí. Příjezd marshala Earpa udělal na Velkého Bena přece jen větší dojem, než si chtěl přiznat. Seděl ve své obrovské pracovně potmě a zachmuřeně civěl před sebe.

O dva domy dál na sever se opíral Wyatt Earp o stěnu u znovu zaskleného okna, měl ruce skřížené na hrudi a pozoroval stoupající dým svého velkého černého doutníku.

Doc Holliday postával u dveří a vyhlížel na ulici. Tom Conally stál u stojanu se zbraněmi. Také v této místnosti byla tma.

„A vy si opravdu myslíte, že ještě bude bouřka, marshale?“ zeptal se právě mladý šerif.

„Ano, Tome. To si opravdu myslím. Sice tvého přítele Abelmana neznám, ale podíval jsem se mu do očí. Tenhle muž trpí chorobou, která je na Západě dost rozšířená: velikášstvím.“

Tom Conally ještě nerozeznal nebezpečí, ve kterém se nacházel a ještě stále se nachází i s oběma přáteli. Jeho mladistvé nadšení a temperament převažovaly nad rozvahou víc, než si připouštěl starý šerif Brandon Kay.

„Opravdu si myslíte, že to bude tak vážné?“

„Nebylo to už dost vážné, když jsme přijeli?“ zeptal se polohlasem Wyatt.

„To je sice pravda, marshale, ale teď – když jste tady – se přece neodvážou proti nám něco podniknout.“

„Jsem přesvědčený o opaku, Tome. Mohl by samozřejmě počkat, až s Docem odjedeme, aby tě mohl zmáčknout. Ale on začne boj proti nám třem, aby zabránil ztrátě své prestiže. Nemůže mlčet, když jsme tu, vypadalo by to, že má strach.

To si nemůže člověk jako on dovolit. Bude tedy bojovat. A protože se dosud vyhýbal férovému boji, zůstane při tom. To je zvlášť nepříjemné, protože se musíme připravit na kdejakou zákeřnost.“

Z ulice zazněl dusot kopyt. Jezdec zarazil prudce běh koně před úřadovnou a vběhl dovnitř.

„Šerife! Jsem Jerry Laughton z Morrisova ranče, sedmnáct mil od města. U nás je peklo. Jeden z hochů napadl nožem rančera a zabil ho.“

„Kdy to bylo?“ objevil se za šerifem Wyatt. „A co jste dělali pak?“

„Před hodinou. Donesli jsme šéfa do domu, pak zadrželi vraha a vyslýchali ho. Potom jsme ho zavřeli do skladiště a předák se poradil s rančerovou ženou. Přišel nazpátek asi za čtvrt hodiny a poslal mě do města za šerifem.“

„A vyrazil jsi ihned? A nejkratší cestou?“

„Ano – tedy…,“ poněkud znejistěl muž. „Jel jsem strašně rychle.“

„To tě tedy obdivuju, synu, protože jsi ujel pískem sedmnáct mil za necelou čtvrt hodinu. To je výkon, který už nikdo jiný nezvládne. Tvůj kůň musí být celý mokrý potem.“ Marshal vyšel na ulici a přejel rukou po zvířecí srsti. „To je podivné. Je úplně suchý.“

Ruka údajného kovboje sklouzla k revolveru. Ale to už se do jezdcových zad zaryl Hollidayův revolver. Tom ho popadl za límec a tvrdě ho přirazil ke stěně. Wyatt Earp se vrátil na verandu a zastavil se před ním.

„Dobře mě poslouchej, mládenče. Teď půjdeš hezky pěšky za svým šéfem. Řekneš mu, že si Wyatt Earp nechal tvého koně, protože ho potřebuje, aby se dostal se šerifem na ranč. A jestli ještě jednou zalžeš, vezmu ti revolver.“

„Ale, marshale, nemůžete…“

„Jsem rád, že mě znáš. Pan Abelman tě tedy přesně instruoval. Tím líp…!“

„Ne.“

Wyatt bleskurychle hmátl – a měl v ruce jezdcův kolt. „A když zalžeš do třetice, přijdeš o klobouk.“

„Ale – co je to za jednání?“ pokoušel se gauner o chabý protest. „Nemůžete přece čestnýmu…“

„Opatrně, nelhat!“ varoval marshal.

„…čestnýmu honákovi…“

Wyatt mu sebral z hlavy klobouk.

„Zmiz, chlape, nasedni na koně a vyřiď ode mne svému šéfovi hezký pozdrav a že potřebuju ještě několik revolverů a klobouků.“

Chlapík spěšně odkvačil.

O několik minut později se přihlásili dva muži, kteří vypadali, jako by právě uprchli ze Sescattewy nebo Fort Worthu. U dveří je uvítal Wyatt. „Co se děje, chlapi?“

„Slyšeli sme, že potřebujete eště pár revolverů,“ ozval se jeden z nich posměšně.

„To je pravda,“ odpověděl marshal a bleskovým hákem na bradu srazil chlapíka z nohou. Druhý vagabund se pokusil vpadnout Earpovi do boku, ale schytal pořádnou ránu hranou dlaně do krku. Pak Wyatt oběma ležícím útočníkům sebral revolveryr

„Jděte domů, chlapi. Jinak budu požadovat taky vaše klobouky.“

„Ty můžeš dostat!“ ozvalo se za marshalem od rohu domu.

Vyskočili odtud dva muži s revolvery v rukách. Ale bdělý hráč byl na svém místě. Jeho revolver vyplivl oheň.

Zazněly výkřiky, nadávky a spěšné kroky. Pak nastalo ticho. V úřadovně přibyly do sbírky další dva revolvery.

O deset minut později se vrátili čtyři postižení bandité, postavili se před kancelář a žádali nazpátek své kolty. Dva z nich, kterým vystřelil z rukou Doc revolvery, měli ruce omotané šátky.

Marshal vyšel na verandu sám. Než se vzpamatovali, sebral jim klobouky z hlav.

„Je to od vás, hoši, milé, že jste ty klobouky sami přinesli. Právě jsem si pro ně chtěl dojít.“

Pak už tři muži v kanceláři zaslechli prchající kroky.

„To je jen zákeřný manévr,“ prohlásil Holliday a zmizel na dvoře. Za několik málo minut se rozštěkalo staccato jeho šestiraňáků nocí.

„Doca napadli, marshale!“ křikl Tom.

„Tady zůstaň!“ řekl drsně Wyatt. „Jestli neobstojí on, tak ty určitě ne.“

Na dvoře už byl klid. Wyatt Earp se opřel vedle dveří a naslouchal do ulice. Kdesi na verandě zaskřípalo prkno. Wyatt čekal.

Má nervy jako provazy, pomyslel si Tom, který teprve teď pochopil, že takovému útoku by sám sotva odolal. Ben Abelman vytáhl všechny trumfy, které měl v rukávě.

Wyatt stál na chodníku. Tom zahlédl, jak tasil speciál Buntline a míří jím na stříšku verandy.

„Hoď dolů svůj kolt a klobouk, člověče. A sice rychle, nebo ti nahoře bude horko!“

Se zaduněním slétl shora revolver a vzápětí mladý šerif uviděl, jak dolů plachtí klobouk.

„A teď slez hezky dolů!“ přikázal marshal. Pak poslal k Tomovu údivu i tohohle muže nazpátek – beze zbraně a bez klobouku.

Ještě se však neobjevila Abelmanová těžká kavalerie – bratři Sherwoodové. A kde zůstal bandita, který si tady říkal Algernon Slut? Kde je Tomův osobní protivník, předák Jonny Matuszek?

„Opravdu krásné město sis vybral, Tome, to se nedá popřít,“ ironizoval Doc Holliday, když se vrátil ze dvora. Vzápětí se ozval Wyatt Earp:

„Naproti se něco děje, ve výčepu.“

Holliday nehlučně zmizel z místnosti.

„Přines pušku ze stojanu,“ šeptl najednou marshal. „Rychle, winchestrovku!“

Tom tápal tmou ke stojanu, vybral winchestrovku a nabil ji.

„Dej ji sem!“ Wyatt vzal zbraň a zůstal klidně stát.

Když něco vidí, proč nestřílí? divil se v duchu Tom. Vtom marshal náhle zalícil a ulicí zaduněl výstřel. A znovu rána a další.

Tom zadržel dech. Naproti se zarývaly kulky do dřeva mezi okny saloonu.

V saloonu zarachotily výstřely. Zableskly úsťové plameny – jeden modrobílý, tři oranžově rudé.

Tom chtěl vyběhnout, ale marshal mu přehradil cestu pažbou winchestrovky.

„Tady zůstaň! Všechno je v pořádku. Jen jeden výstřel padl z jiného revolveru. Ostatní tři vypálil Doc.“

Je to možné? Jak to může marshal tak jistě tvrdit? Mladík zaryl nehty do dřeva rámu dveří. Co se tam děje? Rád by se zeptal, ale tváří v tvář marshalově chladné rozvaze mlčel.

Pak se naproti rozlétly lítací dveře. Ve tmě zazářila Hollidayova bílá náprsenka. Wyatt vtiskl mladému šerifovi do ruky pušku.

„Tak, Tommy, teď jsi na řadě. Pal nalevo na Abelmanovu verandu a na vrata vedle ní. Hned!“

Mladík postoupil o krok, zasadil pušku k líci a začal střílet. Marshal obrovskými kroky pádil přes ulici. Navzdory krycí palbě, kterou zajišťoval Tom, začala se na ulici ozývat střelba protivníků.

Ale Wyatt se nezraněný dostal na protější stranu ulice a panteřím skokem prolétl lítacími dveřmi.

„Je mrtvý,“ ozval se tlumeně Hollidayův hlas z pozadí výčepu. Wyatt rozškrtl sirku a rozhlížel se po lampě. Zastavil se přitom mezi okny. Viděl Doca Hollidaye klečet u čela nálevního pultu.

„Probodli ho.“

Wyatt znovu rozškrtl sirku a zamířil k Hollidayovi. Ten opřel mrtvého hostinského o stěnu nálevního pultu.

„Musel zemřít, protože nás zavolal a protože se postavil za Toma – proti Gibbonsovi,“ pronesl tiše Earp.

„Nemusel se k tomu přiznávat,“ tlumeně namítl Holliday.

„Nemusel, ale udělal to. Protože na to byl sám hrdý.“ Wyatt poklekl vedle přítele a opřel se pravou rukou o podlahu. „To mi zaplatíš, Abelmane, to ti slibuju.“

„V domě byli ještě tři, když jsem přišel,“ řekl Holliday a vstal. „Jeden vystřelil, když jsem rozrazil dveře z chodby.“

„A…?“ Marshal si nedokázal představit, že by hráč nikoho z útočníků nezasáhl.

„Jsou za pultem,“ vysvětlil Doc.

Wyatt znovu rozškrtl sirku a naklonil se za pult. Tam se krčili bandité a tiskli si ruce na stehna. Holliday je jen postřelil a sebral jim zbraně. Marshal zašlápl dohořívající sirku a zavelel:

„Vstát! Položte klobouky na pult! Ruce vzhůru a marš ven!“ Pak přistoupil k oknu a zavolal na Toma: „Nech ty tři projít, Tome.“

Zdálo se, že Abelmanův ohňostroj tuto noc skončil. A kdyby nebylo mrtvého, který padl uprostřed města v boji vyvolaném zpupným koňským handlířem, zvaného Velký Ben, všechno by snad dopadlo jinak.

Ale chladnokrevná vražda, spáchaná na člověku, který chtěl mladému šerifovi pomoct, vtiskla celému střetnutí jinou tvář. Od tohoto okamžiku bojoval Wyatt Earp s rozhodnou tvrdostí. Musel zemřít člověk, protože stál za strážcem zákona ve střetnutí s tyranem, který vedl šílený boj.

Jenže Benton Abelman měl k boji ještě dostatek prostředků. Proto tři muži opět stáli v šerifově kanceláři a naslouchali. Nic se zatím nedělo.

„Lehni si na pryčnu, Tome. Já budu hlídat do tří, pak mě do pěti vystřídá Doc…“

Přišlo ráno. Doc Holliday však marshala v pět nevzbudil a mladého šerifa rovněž ne. Wyatt se umyl, oholil a oblékl. Pak se zastavil u dveří a pozorně si prohlédl hráče.

„Vypadáte, jako kdybyste se po celou noc holil a čistil. Hele, to je nový stetson?“

„Ano. Můj měl ohavnou díru v dýnku.“

„Ale není z Abelmanovy sbírky, že?“

„Ne, byl jsem naproti v krámě. Je jediný, kde v Tulse prodávají klobouky. Řekl jsem majiteli, ať mi vytahá všechny klobouky ze skladu.“

Wyatt přikývl a vyšel ven. Tom Conally mezitím přišel ze spacího koutku a škrábal se na hlavě. „Zatra, co chce marshal se všemi těmi klobouky?“

„Viděl už jsi někdy mužstvo bez klobouků,chlapče?“

„Ne…“

„Je to komický pohled. Především, když si od toho nemůžeš odpomoct.“

Teď Tom pochopil. Marshal chtěl protivníky zesměšnit. Muž bez koltu nebyl už tak nebezpečný, ale bez klobouku vypadal v téhle zemi směšně. Zvlášť když nebyl sám, ale bylo jich hned celé mužstvo.

„Podívej se ven,“ vyzval hráč mladého šerifa. „Hele, prší!“

„No, co myslíš, jak rádi dneska hoši zůstanou doma.“ Hráč se sám pro sebe tiše zasmál.

Tom stál vedle něho a díval se k Brandy Station. Musel myslet na mrtvého hostinského. Na všechno, co pro něho udělal.

„Ti psi!“ procedil mezi zuby. „Nedám si pokoj, dokud ty vrahy nedostanu.“

„Jestli se nepletu, tak marshal právě za tebe tu práci dělá.“

„Jak tomu mám rozumět? Přece neví, kdo to byl.“

„Víš, že by neškodil šálek kávy?“ řekl Holliday a zapálil si cigaretu.

Tom vyhlédl na ulici – a nejednou sebou škubl.

Holliday zavrtěl hlavou a zeptal se: „Ty znáš tu dámu?“

Z druhé strany ulice přicházela hezká světlovlasá Ann Boulderová.

„Bydlel jsem u ní. Ale i tam mě ti Abelmanovi psi vyčenichali.“

Ann vešla do dveří. Holliday smekl svůj nový klobouk a popřál jí dobré jitro. Ann si ho prohlížela dětskýma očima. Tom si rozčileně prohrábl rukou vlasy.

„To je doktor Holliday, dáma je slečna Ann Boulderová,“ představil je navzájem Tom Conally.

Ann podala hráči ruku.

„To může být jedině Doc Holliday. Jakmile jsem uslyšela, že je ve městě marshal Earp, zdá se mi, že propukla válka.“

„Jste nespravedlivá, Ann. Ben Abelman vyvolává boj. Kdyby nepřišli marshal a Doc Holliday, potřeboval bych nejpozději dneska ráno rakev.“

„Neměl byste tak mluvit,“ napomenula ho. „Tady máte, přinesla jsem vám kávu, chleba a máslo.“

„Nemám hlad,“ prohlásil Tom.

„Proč?“

„Abelmanovi lidé mu v noci zabili přítele,“ ukázal Holliday k saloonu.

„Pana Scheidelera?“ chytila se za hrdlo Ann.

Holliday přikývl.

„Kde je marshal?“ chtělo pak vědět děvče.

„Abych pravdu řekl, slečno, taky bych to rád věděl,“ odpověděl Holliday.

Wyatt Earp nebyl příliš daleko. Zamířil kolem Baderova železářství k otevřeným vratům do dvora Abelmanovy nájemní stáje.

Jeff Sherwood, který právě sekal po levé straně vrat dřevo pro kuchyni, sebou doslova trhnul, když ho spatřil. Taky jeho bratr Joe okamžitě marshala zahlédl. Odložil perlík na kovadlinu a setřel si pot z čela.

„Napřed začne pršet – a teď eště marshal!“ zavrčel.

Nahoře v domě se otevřely dveře. Vyšel z nich předák Matuszek.

„Co tady chcete?“

Wyatt si změřil kovboje zkoumavým pohledem.

„Musím mluvit s Benem Abelmanem. Řekněte mu to, prosím.“

Předák přistoupil až ke schodům na dvůr, opřel si ruce v bok a udiveně na marshala pohlédl.

„Poslechněte, Earpe, vy máte nervy jako pračlověk…“

„A vy se chováte jako vandrák. Řekněte svému šéfovi, že s ním musím mluvit.“

Dveře domu se znovu otevřely. Na verandu vyšla Mil Abelmanová. Když ji Matuszek ucítil za sebou, domníval se, že přišel jeho veliký okamžik.

„Jeffe, proč jsi toho člověka pustil do dvora? Vyhoď ho! A sice ihned!“

Mil stála u dveří jako vrostlá dp podlahy. Jeff Sherwood zaťal sekyru do špalku a kymácel se k marshalovi. Wyatt ho nechal přiblížit se.

„Měl jsi radši zůstat u své práce, Jeffe. Nebo jsi snad zavraždil hostinského?“

„Hostinského – já?“

„Tak syp nazpátek do práce.“

„Říkal jsem, že toho chlapa máš vyhodit ze dvora, Sherwoode!“ zaštěkal předák. „A sice nohama napřed! Dělej, máš co napravovat!“

Jeff Sherwood si plivl do dlaní a rozmáchl se k zdrcujícímu úderu. Wyatt, který nesměl ztrácet čas, se přikrčil před svištivým úderem a vyrazil od boku zvedákem, za kterým následoval tvrdý pravý hák.

Dubleta byla tak nabitá dynamitem, že obrovitým Sherwoodem otřásla. Wyatt se v posledním momentu vyhnul pravému háku a zasadil hromotlukovi dvě rány jako kladivem pod žebra.

Jeff Sherwood těžce zalapal po vzduchu. Pohnul se kupředu a musel zažít novou sérii úderů na svá slabá místa. Pak po klamavém výpadu marshalovy pravačky strhl svalovce z nohou strmý levý hák.

„Joe!“ vykřikl pobledlý předák. Ale nemusel se ani namáhat. Jeffův bratr už byl tady.

Vpadl do boku marshalovi už v okamžiku, kdy vypálil po jeho bratrovi zvedákem, a uštědřil mu strašlivou ránu do pravého ramene. Wyatt měl pocit, že mu úder musel vykloubit rameno. Kovář měl ránu jako koňské kopnutí.

Bylo třeba všechno vsadit na jednu kartu. S tak trénovanými boxery se nelze pouštět do delšího boje, zejména při jejich medvědí síle. Taky musela rozhodnout vyšší rychlost a pohyblivost, lepší reakce a chytrost.

Joe Sherwood však byl nebezpečný protivník. Po výměně řady úderů se mu podařilo prorazit Wyattův kryt.

„A teď ho doraz, Joe!“ řval předák. „Máš mít deset dolarů ode mne a padesát od šéfa!“

Wyatt cítil, jak mu nohy vypovídají službu. Instinktivně odstepoval stranou, doširoka otevřel oči a nasál vzduch do plic. Vtom už se na něho řítil obrovský stín.

Marshal se hluboce přikrčil, pak vyskočil a vší silou provedl svůj speciální úder – obávaný zvedák vedený hluboko od boku.

Úder pěsti zasáhl přesně kovářovu bradu. Joe Sherwood strnul jak paralyzovaný, pak se sklopil dozadu a těžce dopadl na zem.

Wyatt se shýbl, sebral svůj klobouk a obrátil se k Matuszkovi.

„Dělejte, člověče, ohlaste mě u svého šéfa!“

Tato chladnokrevnost vyrazila kovbojovi dech.

A tu se ozvala Milred:

„Jste hluchý, Jonny Matuszku? Marshal musel napřed srazit dva lidské slony, aby s vámi mohl promluvit, a teď se stavíte hluchým. Přiveďte mého otce!“

„Není třeba,“ ozval se ode dveří kvákavý hlas koňského handlíře. „Mil, ty půjdeš do svého pokoje!“

„Ne, tati, zůstanu tady! Chci slyšet, co bude říkat pan Earp.“

„Uděláš okamžitě to, co ti říkám! A co nám chce říct marshal? Napřed nám předvedl ukázku svého rváčského umění. Myslím, Earpe, že v Dodge vládnou drsné mravy.“

„Vládly, pane Abelmane. Teď vládnou tady v Tulse. Ale nebude to dlouho trvat.“

„Myslíte?“ zeptal se nastraženě Abelman.

„Jsem si tím jistý.“

Obchodník si zasunul mezi vlhké rty velký hnědý doutník a Matuszek si pospíšil, aby mu připálil.

Wyattovi po kovářových úderech ještě zvonilo a hučelo v hlavě. Ale nedával to na sobě znát.

„Jeden z vašich lidí, Abelmane, zabodl hostinského z Brandy Station.“

„Co to říkáte, člověče?“ zrudl obchodník.

„Abychom neztráceli čas – vy mi toho člověka vydáte.“

„Já?“ Abelman střelil pohledem k předákovi. Pak se chraptivě zeptal: „Kde je Algernon?“

„Pryč, řek bych,“ pokrčil rameny Matuszek.

„Myslíte?“

„Jo, aspoň už nepřišel od doby, kdy ho Holliday poslal pryč.“

„Pak vám nemůžu pomoct, marshale,“ řekl briskně Abelman. „Sám ste slyšel, že jedinej člověk z mýho mužstva, kterej by něčeho takovýho byl schopnej, už tady neni…“

„Kde je Gibbons?“

„Leží u doktora a cítí se mizerně. Bude muset ležet nejmíň tejden.“

Marshal vyšel na verandu a nakrátko se zastavil před koňským handlířem.

„Tak vy mi tedy neřeknete jméno toho člověka?“

„Ne – nemám mužstvo z pobudů…“

„Snad přece!“ Marshal se prudce obrátil k předákovi a popadl ho za zápěstí. „Vytáhněte ruku z kapsy, a vytáhněte to, co v ní tak křečovitě svíráte!“

Kovboj se mu chtěl vytrhnout. Ale marshal mu násilím vyrval ruku z kapsy – i s nožem.

„Tady, Bene Abelmane, předák vašeho vzorného mužstva je vrah. Chtěl si tu věc zjednodušit. Tichou smrtí svého protivníka. Bez potíží, bez hluku. A jeho tři kamarádi jsou v maléru, zranění Docem Hollidayem.“

Benton Abelman stál jako vyřezávaná socha. Jeho dcera nemohla úlekem pohnout ani prstem. Jeff a Joe Sherwoodové se na zemi probrali z knockoutu a civěli skelnýma očima na verandu. A John Matuszek, odhalený vrah, mrtvolně zbledl.

„Proč jsi ho zabil? Radím ti, kovboji – otevři hubu!“ zahřměl na něho Wyatt. Musel okamžiku překvapení využít k doznání.

„Musel… sem ho… zabít. Někdo to udělat… musel. Byl jeden z našich protivníků…“

„Dobrá, to stačí. Pojď, brachu!“

Wyatt vlekl předáka ze dvora. Nikdo se neodvážil mu v tom bránit.

Ann Boulderova stála před kanceláří vedle Hollidaye, když se marshal vrátil. Hráč se obrátil k Tomu Conallymu.

„Jak jsem říkal: vzal ti práci. Myslím, že to nebylo vůbec jednoduché.“

Mladý šerif z Tulsy ani netušil, jak to bylo těžké. Sám by ji nezvládl. K tomu, aby se udržel pořádek ve městě, kde na sebe strhli moc lidé jako Abelman, bylo zapotřebí železných mužů jako Wyatt Earp.

Holliday se poškrábal na zátylku a zapálil si novou cigaretu. „Vaše káva byla výborná, slečno. Srdečný dík. Škoda že budeme muset vaše krásné město zase opustit.“

„A Toma Conallyho vezmete s sebou?

„Chtěl přece být mocí mermo šerifem. Už před osmi lety jsem mu horko těžko bránil v pronásledování zlodějů koní a jiné pakáže…“

Smrt si vyžádala v Tulse druhou oběť. Napřed šedovlasého nositele hvězdy Brandona Kaye – a teď musel dát svůj život za to, že stál při šerifovi, taky hostinský. Wyatt zašel k lékaři.

„Mohl bych mluvit s Gibbonsem, doktore?“

„Ano, leží vedle.“

Wyatt vešel do malé místnosti. Gibbons ležel na posteli. Wyatt zůstal stát v nohách lůžka. „Zastřelil jste šerifa Kaye, Gibbonsi.“

Bandita polkl, jeho ohryzek skákal nahoru a dolů. Pak se posadil. Po vrásčité tváři mu stékal pot. „Já to nechtěl. Já…“

„Ty jsi chtěl zabít Conallyho, já vím. Vstaň!“

„Ale on nemůže vstát, marshale,“ objevil se lékař ve dveřích.

„Řekl jsem vstát!“ Ostrý tón marshalova hlasu přiměl banditu, aby se zdvihl. A šlo mu to docela dobře.

„Odkud jste to věděl, marshale?“ udiveně zíral lékař z jednoho na druhého.

„Lidi, které střelí Doc Holliday, nejsou těžce zraněni, pokud není ohrožen jeho život. Pojď, brachu!“ Také tohoto muže odvedl do vězení.

„Tome, sepiš zprávu. Doma jsem ti to dost často ukazoval. Chci jet dál. Nemám chuť ještě pár dní vězet v tomhle městě.“

Conally pohlédl na hráče, a když marshal vyšel na dvůr, zeptal se tiše Doca:

„Proč má najednou tak strašně naspěch?“

„Nevím. Snad se mu nechce tančit na tvé svatbě a tisknout ruku koňskému handlířovi, tvému tchánovi s vražedným mužstvem.“

Holliday se odvrátil a opřel se venku na verandě o sloupek, stáhl si nový klobouk hluboko do čela a civěl do deště.

Tom se podivil. Co to ten Doc vlastně říkal? Vyběhl na verandu.

„Neměl bys psát zprávu?“

„Proč se na mne nepodíváte, pane Hollidayi?“ polkl Tom.

„Protože je mi tě líto.“

„Proč?“

„Protože už nikdy neuvidíš Dodge.“

„A proč by ne?“

„Kdo se žení v sedmnácti, je chudák. Za něho se dá jenom modlit.“

Tom se otočil a vklouzl nazpátek do domu. Oba přátelé z Dodge zůstali venku. Marshal na dvoře a Doc na verandě.

Když bylo kolem jedenácté a truhlář přišel oznámit, že rakve jsou hotové, vešel Earp do kanceláře. Učesal se, nasadil si svůj černý klobouk a vyšel ven. Holliday ho následoval.

„Marshale!“ zavolal Tom.

Wyatt se zastavil a obrátil se.

„Ano, Tome?“

„Neměl bych jít s vámi?“

„Proč ne?“

Wyatt pokračoval v cestě. Mladík popadl svůj klobouk a vyběhl za ostatními.

Když se blížili ke hřbitovu, nebyla tam živá duše. Před nimi se kodrcal vůz s rakvemi. Wyatt Earp a Doc Holliday šli spolu. Za nimi Tom Conally. Vzadu kráčel funebrák.

Všechno probíhalo velice tiše. Déšť padal do obou mělkých hrobů, když do nich spouštěli hranaté rakve. Wyatt Earp smekl klobouk, Doc Holliday rovněž.

Tom hleděl na rakev mrtvého majitele saloonu. Hrdlo se mu svíralo. Uvědomoval si, že oba mrtví zemřeli kvůli němu.

Pak se jeho zrak dotkl širokých marshalových zad. Vzpomněl si, že na depeši okamžitě přijel. Kdyby to neudělal, byla by tady teď na malém pustém tulském hřbitově třetí jáma a třetí rakev.

Když se vrátili do města, nešel Tom do kanceláře. Pokračoval dál k domu koňského handlíře. Milred stála v chodbě. Viděla ho přicházet.

„Nemusíte nic říkat, šerife,“ řekla stísněně. „Já vím, co chcete říct. Velký Wyatt Earp vám vysvětlil, že dcera… takového strašného člověka, jako je Benton Abelman…, nemůže být ženou mladého šerifa.“

„Mýlíte se, slečno Milred. To neříkal.“

„Pak vám to povím já, protože to je pravda. A nemusíte k tomu nic říkat, já… odjíždím.“

„Kdy?“

Najednou si všiml, že se jí chvějí ruce, a uviděl postranním okénkem mlčenlivé muže nečinně postávající na dvoře.

„V Tulse je třetí mrtvý,“ pronesla hlasem naplněným slzami dívka.

Tom ji vzal za ruku. S předtuchou se zeptal: „Váš otec?“

Přikývla a nedokázala zadržet vzlykot.

Když se mladý šerif vrátil nazpátek do kanceláře, byl velice bledý. Wyatt Earp a Doc Holliday stáli ve dveřích do dvora. „Marshale!“

„Tome?“

„Můžu jet s vámi?“

Wyatt nakrčil obočí.

„Nejsi šerifem v Tulse?“

„To jsem. Ale ve městě vládne, pořádek.“

„Opravdu?“

„Ben Abelman se otrávil,“ sklopil hlavu Tom. Oba muži mlčeli. Tom odepnul hvězdu z hrudi a položil ji na stůl. „Taky jsem mluvil s Mil. Odjíždí. A ona mi řekla, co jste mi vlastně měl říct vy.“

„Ach…“

Wyatt přistoupil k mladému muži a stiskl mu pravici. „Pojď, Tommy, pojedeme domů. A určitě najdeme nějaké jiné město, kde budou potřebovat dobrého šerifa…“