William Mark

Zlatý Bill

Když Harry Walker přiložil ke kopytu žhavou podkovu, zasyčelo to a k nebi odešel žlutobílý obláček kouře. Pootevřenými dveřmi do dvora vyšel štiplavý zápach škvařícího se paznehtu.

Walker musel tu těžkou práci udělat sám. Ale dělal ji šikovně a dobře. Podkova byla rychle přibita, vyhlazena a špičky paznehtů odštípnuty.

Muž pak pustil nohu koně, napřímil se a otřel si pot z čela. Občas si posteskl, že mu nikdo nepomáhá. Kolikrát už malý rančer Harry Walker chtěl všeho nechat a vrátit se na Východ, tam, odkud před pěti lety přišel.

Život tady na Západě byl tvrdý. Tvrdý a měl hořkou chuť. Kansas jako by na svých loukách nesnášel lidi. Kansas a Bill Cumberland. V okolí do pěti set mil neexistoval takový ranč, jaký měl právě Cumberland. Všude, kam se člověk podíval, uviděl dobytek s vypáleným „C“ na levé zadní půlce. A jestli člověk někoho potkal cestou, pak to byli zaručeně lidé z Cumberlandova ranče. Malí rančeři si většinou nemohli honáky dovolit. Ani by to snad nebylo zapotřebí, kdyby Cumberlandovi lidé byli snášenlivější. Oni ale nebyli jenom tvrdí, pyšní a netolerantní, oni byli také nespravedliví, hrubí a dávali jasně najevo, že by všechny cizí okolo viděli nejraději u všech čertů.

Ne, tady to nebyl ani lehký, ani dobrý Život, tady nahoře na zelených planinách mezi Wichitou a Abilene.

Walker založil chlupaté pěsti v bok a pozoroval hnědákovo nové kopyto. Pak zabručel a pustil se do kování dalšího. Dvorem se rozléhalo cinkání kladiva o kovadlinu. A když držel v kleštích nad hlavou další žhavou podkovu a volnou rukou hmatal po noze koně, kdosi zvolal: „Nespal si hnáty, Walkere!“

Rančer jen krátce pohlédl na dva jezdce, kteří se zastavili nedaleko malé stodoly před vraty do dvora – pak se vrátil ke své práci.

Ti dva počkali, až nasadí podkovu, a pak jeden z nich pravil: „To je dobře, že vokováš kobylu, Walkere. Bude to brzo potřebovat.“

Walker neodpovídal. Mlčky si měřil jezdce a v ruce pořád ještě držel dlouhé kleště. Byl to čtyřicátník, hubený a vysoký, poznamenaný tvrdou prací.

Muži v sedlech vypadali trochu jinak. Jeden měl ramena jako zápasník, obličej od neštovic a chladný, pohrdlivý pohled. Vystupující brada značila brutalitu. Byl ozbrojen a oblečen jako pravý kovboj. Sedlo, odřené od lasa, jen dokreslovalo jeho jednoznačný vzhled.

Druhý jezdec se od prvního značně lišil. Měl sice také široká ramena, ale byl úzký v bocích, měl bledou a tvrdou tvář s vystupujícími lícními kostmi, prozrazujícími indiánské předky. Na sobě měl bílou košili s černou sametkou u krku, černé kalhoty a černé sako. Holínky měl naleštěné a čisté. Nábojový opasek mu visel nízko a po obou bocích skrýval dva kolty značky Western 44 s bílými rukojeťmi.

Harry Walker přesně věděl, s kým má co do činění. Oba návštěvníky dobře znal, stejně jako je znal každý tady v kraji. Ten kovboj se jmenoval Mac Hayley a dělal na Cumberlandově ranči předáka. Temná postava vedle něj byl Ted Seroon, pistolník z Abilene, jehož si rančer Bill Cumberland najal pro sebe. Často stačil jen pouhý pohled na pistolníka a přání Big Billa se prosadilo.

Mac Hayley se opřel o roh sedla a zeširoka se zašklebil: „Ty teda víš, že tvoje kobyla bude brzy potřebovat nový podkovy, co, Walkere?“

Walker se podrbal na bradě. „Ne, Hayleyi, to nevím.“ Předák se zakřenil. „Holly gee! Ale dals jí je, to je hlavní. Budeš tady vocaď totiž muset vypadnout, Walkere!“ Rančer naklonil hlavu k rameni.

„Vypadnout?“ „Jo, Cumberlandův ranč potřebuje pastviny!“

„Moje pastviny?“

„Patří ti?“

„Jo, pronajal jsem si je u Wima Termolena.“

„U Termolena?“ pravil Hayley posměšně. „Ten starej Holanďan dřepí už roky v křesle a nemůže se hnout. Všechnu zemi nechal Billu Cumberlandovi.“

„I moji zemi?“

„Všechno!“ dodal předák tvrdě.

Walker se zamračil. „Na to neměl právo. Pronajal jsem si pastviny tady v údolí až dolů k Black Hole na deset let. A uteklo teprva pět let.“

„Těch zbejvajících pět ti darujeme. Musíš vocaď vypadnout, brácho. Nemá to smysl. Máš vosumdesát kusů dobytka a tři koně. Takhle z tebe nikdy nic nebude. Když tě nevyžene Big Bill, udělá to někdo jinej. Třeba hlad. Tak vem rozum do hrsti a vypadni, Walkere.“

Rančer pokyvoval hlavou. „To by se vám hodilo. Vyhnali jste všechny. Skoro všechny. Vaughamovy nahoře z planiny, malýho Runningse, Lata Collinse, Jesse Harrise, Pattersona a Askina. Mě ale vocaď nedostanete, mě ne, a Pita Hartmanna a Boba Huntera taky ne!“

Předák se znovu zašklebil a něžně pravil: „Uvidíme, Walkere. Ten zatracenej Germán Hartmann má pěkně tvrdou palici a myslí si, že když má tři syny, že má nějakou pruskou armádu nebo co. I toho vykouříme…“

„To se nevodvážíte!“ zvolal Walker zlostně.

„Vyčkej času…“

„Bojoval vo tu zemi se Siouxama. Je tady přinejmenším stejně dlouho jako Cumberland!“

„Vypadne. Jako ty a tvůj kámoš Hunter!“

„Banditi!“ sykl rančer.

Pistolníkovy oči se zúžily. Pravačka mu pomalu klouzala k pouzdru s koltem.

Hayley klidně pravil: „Vopatrně, brácho. Abych nedostal chuť ti rozhodit plínky!“

„Jo, to ti věřím, Hayleyi! Jsem vo dvacet let starší než ty. Ještě před pár rokama bych ti nafackoval. Zmiz, říkám ti!“ Ale ještě než předák a jeho temný doprovod stačili sáhnout po zbrani, hmátl rančer za bránu a zničehonic na ně mířil flintou s krátkou hlavní.

Ted Seroon nevěřícně zíral na namodrale se lesknoucí hlaveň zbraně. Pistolník byl překvapen, od toho rančera by tak rychlé pohyby nečekal.

„Zavři hubu, Seroone!“ dodal rančer hrubě. „Nebo by se ti mohlo stát, že ti mezi tvý žlutý zuby zalítne nějaký olovo. A teď zmizte, boys, už na vás nemám ani náladu, ani čas!“

Hayley pohlédl na pušku. Pak našpulil rty a hvízdl. Pomalu, nekonečně pomalu obracel koně a vyjížděl ze dvora.

Pistolník jej následoval jako stín.

Walker se za nimi chvíli díval. „Zatracená banda,“ zanadával. Měl ten den ještě spoustu práce, ale všeho nechal, osedlal hnědáka a vyrazil směrem k severozápadu.

V podvečer dorazil na maličký ranč Boba Huntera.

Vousatý, usměvavý Hunter vykročil na zápraží. „Ahoj, Walkere, co tě ke mně přivádí, takhle veprostřed tejdne!“

Walker informoval souseda o návštěvě Maca Hayleye.

Hunter mávl rukou, vyndal si z kapsy kuřácké potřeby, posadil se na hrubě otesanou lavici vedle studny a nacpal si dýmku. „Seš hodnej, žes mě přijel varovat. Ale už je pozdě. Hayley tu byl včera. Se Seroonem. Držel mi stejnou přednášku jako tobě. Řek jsem mu, že je to dobrej nápad, ale dobrej pro Big Billa, a ně pro mě. Pak mě varoval a vodejel.“ Hunter pozoroval své opálené pěsti. „Jestli se vrátí, budu mu tydlecty pracky vrážet tak dlouho do ksichtu, až zůstane ležet támhle na zemi, chápeš, Harry?“

Walker si vzal váček s tabákem, nacpal si i svoji napůl rozkousanou dýmku a zamyšleně vrtěl hlavou. „Nevidíš to správně, Bobe. Big Bill si nedělá legraci…“

„To vím. Já ale taky ne.“

„Je to špatný, Bobe. Big Bill chce celou zemi jen pro sebe. Má největší ranč v zemi a jeho stáda jsou na jeho pozemky moc velký. Už dávno se pasou na Termolenovejch pozemcích. A Hayley tvrdí, že je Termolen všechny prodal Big Billovi.“

Hunter zvedl hlavu. „Takže i ty naše?“

„Hayley to tvrdí.“

„To bude muset dokázat!“

„A co když to může dokázat, he? Jestli mu starej fakt všecko prodal? Pak to můžeme všecko zbořit: domy, stáje, stodoly a sruby, i to voplocení. Celou práci dlouhejch roků. Prodáme Big Billovi svůj dobytek přesně za cenu, kterou si von stanoví, aby se mu líbila, sbalíme si svejch pět švestek a vyrazíme zpátky do St. Louis, vodkud jsme před rokama přišli.“

„Tak to teda ne!“ ohradil se Hunter.

,Nic jinýho nám nezbyde. Budeme stejně chudý jako před pěti lety. Práce pěti roků pude k čertu! K čertu, kterej si říká Zlatej Bill!“ Walker kopl do hroudy a zvířil prach.

Hunter se zvedl a kráčel k domu.

Walker ho pomalu následoval.

Zarudlý malý rančer Bob Hunter vytáhl ze skříně láhev brandy, naplnil dvě sklenky a oba muži se mlčky napili. Hunter si pak oblékl sako a šel do stáje.

„Jedeme za Hartmannem!“

Walker přikývl.

Uprostřed noci spatřili před sebou na vyvýšenině obrysy budov Hartmannova ranče. Dostali se k nim až na dostřel, ale vtom je zastavil ostrý výkřik: „Kdo jste?“

„Hej, Johnny! To jsme my! Walker a Hunter! Musíme mluvit s tvým tátou!“

Rančerův nejmladší syn Johnny byl na stráži. Střídal se se svými bratry Pitém a Charlym.

Rančer byl ještě vzhůru. Seděl u stolu ponořen do myšlenek a díval se do blikající kerosinové lampy. Když zaslechl na verandě kroky, vstal, strhl ze stěny starou kentuckou pušku a šel ke dveřím.

Byl to obrovitý muž, tenhle Němec. Divoká léta, která tu prožil, nebyla dost divoká na to, aby ho zlomila. Přišel sem s manželkou před třiceti lety. Podle osídleneckého zákona z roku 1845 si tu vykolíkoval pozemky, a tak se stal jejich vlastníkem. Bylo to krátce předtím, než si pozemky na východě zabral Bill Cumberland. Bill si tenkrát zabral trojnásobek toho, co Hartmann. Ten nenasytný muž měl tenkrát tři dny a tři noci na cestách tři kovboje, kteří mu vyznačovali pozemek. Hartmann si toho nevšímal. Třicet let si toho nevšímal. Téměř dvě desetiletí měl co dělat s Indiány. A rok po velké válce dokonce poslal dva syny na obranu Cumberlandova ranče, protože se proslechlo, že na něj zaútočili Siouxové. Synové přišli právě včas, aby zahnali hordu Ogellahlů, která se chystala na rančerovu rodinu, schovanou ve sklepě. Ale velký Bill Cumberland nikdy dost dobře nevěděl, co je to vděčnost. A tenkrát docela postačilo, že stiskl sousedovi ruku.

To všechno bylo dávno, dávno zapomenuto. Z Big Billa se skutečně stal velký muž. Patřila mu značná část Kansasu, vlastnil víc dobytka než všechny ranče mezi Wichitou a Dodge dohromady. Byl to král pastvin.

Ale ty už mu teď nestačily. Musel se zbavit sousedů. Celá řada rančerů podlehla jeho tlaku a prodala mu své ranče za směšnou cenu. A kdo se nepodřídil, tomu zahradil průtok vody v potoce, kde to jen šlo, a zamezil průchod po cestách, takže rančeři museli cestovat velkými oklikami, aby se vůbec dostali na nákupy do města Florence. Ale i tady byla většina obyvatel podřízena Cumberlandovi, takže ti, kdo se mu postavili, dostávali i tady najevo, že jsou nežádoucí.

Pit Hartmann, Hunter a Walker debatovali až do rána. Pak všichni tři rančeři vyrazili.

Nejstarší z nich zastavil před malým pahorkem nedaleko svého domu a sňal klobouk ze šedivé hlavy. Zamyšleně hleděl na hrob své ženy. Přišla o život během posledního útoku Indiánů. Před deseti lety. A on ještě stále musel do sedla, aby ubránil svoji zemi. Vypadalo to, že v těchto drsných končinách nikdy nenastane klid a mír.

Dojeli do Florence, kde si v Collinsově saloonu připili. Pak sepsali a všichni tři podepsali jistý dokument, se kterým pak zašli k šerifovi Owenu Kentovi.

Owen Kent byl malý, kulatý mužík. Podmračeně si měřil příchozí.

„Dobrej den, šerife,“ pozdravil Hartmann. „Musíme vás požádat, abyste todle podepsal. Dál vás musíme požádat, abyste o tomhle zápisu mlčel…“

Owen Kent podepsal kontrakt, kteří ti tři muži mezi sebou uzavřeli. Musel ho podepsat. Byla to jeho povinnost coby šerifa, aby obdobné úřední zápisy stvrdil svým podpisem. A stejně tak bylo jeho povinností zachovávat o tom mlčenlivost.

Dvacet mil severně od města se Hartmann od svých dvou druhů oddělil a dál jel sám. Hunter a Walker měli namířeno na severovýchod.

Pozdě odpoledne dorazili k Walkerovu ranči… a zděšeně zarazili koně.

Obytný dům byl vypálen až na základy. Vítr odfukoval popel ze zuhelnatělých trámů.

Hany Walker zbledl. Se zatnutými zuby pozoroval ruinu svého domu.

Sotva na sebe promluvili. Pustili se do práce. Na okraji lesa pokáceli stromy, oloupali z nich kůru a v potu tváře postavili za pár dní nový srub. Byl menší než ten starý.

Když pak soused odejel, Walker za ním hleděl a myslel na to, že za ním přijede na návštěvu za osm dní.

Ale malého, podsaditého Boba Huntera už nikdy neměl vidět živého…

Hunter ležel s prostřeleným čelem na zápraží svého domku. Vedle něj odpočívala stará puška parkerovka. Byla vystřílená. Hunter s koltem neuměl. Byl to chovatel dobytka, který přišel z Východu…

Walker stál snad půl hodiny vedle svého mrtvého souseda. Prázdnýma očima hleděl na jeho zakrvácené tělo a na prsty, křečovitě vražené do písku… Pak mu vykopal hrob, označil ho dřevěným křížem a rozjel se zpět domů. Nemohl si nyní dovolit být delší dobu pryč.

A udělal dobře. Protože návštěva přišla ještě tu noc.

Od požáru spal Walker vzadu v kůlně u nářadí. A to i přesto, že měl v novém domě už i postel.

Z okénka kůlny měl celý dvůr jako na dlani.

Tu noc ležel a nemohl usnout… Náhle zaslechl zvuk, jaký vydává podkova koně při neopatrném našlápnutí na kámen.

Walker se vztyčil a zahleděl se na dvůr ranče.

Správně, naproti zastavilo koně několik siluet jezdců. Walker se jich nebál. Zvedl pušku, rozrazil okno a zařval: „Hej, co se děje?!“

Pak štěkl revolver. Kulka se rozplácla v okenním rámu nad Walkerovou hlavou.

Pak vystřelil Walker.

Dva muži zařvali bolestí a zařehtal kůň.

Walker znovu nabil pušku, vyběhl zadními dveřmi z kůlny a znovu vypálil.

Rozptyl sekaného olova dělal divy. Řev nočních návštěvníků to dokazoval.

Walker pak viděl čtyři jezdce, uhánějící pryč ze dvora, pryč z ranče.

„Tak ty maj pro začátek dost,“ zamumlal podmračeně, ale až do rozbřesku zůstal na číhané.

Příštího rána odjel Harry Walker s dopisem na poštovní stanici, vzdálenou sedmnáct mil směrem na východ. Tudy projížděla pošta z Abilene do Wichity. Každý druhý den tu její dostavník zastavoval před třemi nízkými baráčky, vystřídal spřežení, vzal si případnou poštu a hnal se dál k jihu.Byl to horký den.

Walker pomalu mířil ke stanici. Neměl nijak naspěch, bylo teprve deset hodin. Pošta na sebe nechá ještě drahnou chvíli čekat.

Rančer si posunul klobouk do týla, otřel si perličky potu z čela a pohlédl ke corralu s poštovními koňmi.

Vtom se zarazil. Jeden z koní měl kolem krku obvaz. Opravdový obvaz z bílého prostěradla. Walker přijel blíž a seskočil z koně. Obvázaný kůň stál blízko ohrady, takže si ho mohl řádně prohlédnout. Když se ale chtěl podívat pod obvaz, okřikl ho ostrý hlas: „Héj, co to tam děláš? Chceš toho koně ukrást?“

Walker se pomalu otočil a spatřil chladnou tvář pistolníka Seroona.

„Ne, to určitě ne. Jenom jsem si prohlíd ten jeho směšnej vobvaz.“

„Jo – bolí ho v krku.“

„Doufejme, že ne vinou sekanýho olova,“ dodal Walker kousavě.

Střelec se opřel o zeď ve stínu přístřešku a zašklebil se: „Kdo ví…“

Walker kráčel těžkými kroky kolem něj na stanici. Tam ho přivítal zamračený pihovatý poštmistr.

„Chci podat dopis do Wichity.“

Poštmistr si ho vzal.

„Řekni, Jime – ty sis najal hlídače?“ zeptal se Walker jakoby mimoděk.

Poštmistr se mu ani nepodíval do očí. „Proč? Myslíš Seroona? To nevim, co ten tady chce.“

Walker si nacpal dýmku. „Buď vopatrnej, Jime. Kde se vobjeví tendle chlap, tam to smrdí!“ Pak odešel a vyhoupl se do sedla.

Venku s překvapením zjistil, že ryzák s převázaným krkem mezitím zmizel. A když se otočil, bylo opuštěné i místo, kde předtím stál Seroon. Walker pohlédl na západní stráně, vytáhl ze scabbardu pušku a položil si ji přes stehna.

Že by na něj ten bledý střelec někde čekal? Pro Cumberlanda bylo nejjednodušší nepohodlné lidi prostě vyřídit jednou provždy…

Ale pistolník Seroon nečíhal na malého rančera Harryho Walkera. Poodejel směrem k jihu, za skupinou křovisek seskočil z koně, ovázal si přes tvář červený šátek, vzal si do pravačky kolt a čekal na poštovní dostavník.

Nechal ho dojet až těsně k sobě a pak vystřelil.

Koně se okamžitě zastavili.

Kočí dal okamžitě ruce nad hlavu.

Seroon chtěl jenom nejvrchnější poštovní pytel. Popadl vak s několika lehkými dopisy, vyskočil na koně a ztratil se.

Té noci se na Cumberlandově ranči dozvěděli, že rančer Hany Walker poslal dopis do Wichity. Dopis, který směřoval do rukou samotného marshala. Ale teď ten dopis ležel na stole v pokoji Billa Cumberlanda.

Florence bylo malé město. Nijak se nelišilo od jemu podobných obcí, rozesetých po celém Západě.

Bylo odpoledne. Slunce vrhalo na zemi přímo pekelné vedro. Osamocený jezdec, vjíždějící na Mainstreet města, zviřoval oblaka prachu.

Byl to vysoký, štíhlý muž s vážnou tváří.

Před Collinsovým saloonem sklouzl ze sedla svého šimla, zavázal otěže přes příčný trám a pomalu kráčet ke dveřím saloonu. Krátce pohlédl na muže v proutěném křesle vedle vchodu a vešel do přeplněné nálevny.

Když mu mrňavý barman posunul pití, cizinec křikl: „Kde tady najdu nějakou práci, pane?“ Barman po něm hodil zkoumavým pohledem: „Kovboj?“

Cizinec přikývl.

„Hm, támhle u stolu sedí Mac Hayley, předák na Cumberlandově ranči.“

Cizinec pohlédl na Hayleyho. Pak se odrazil od baru a vykročil k němu. Mohutný předák tam seděl spolu s Halem Fallingsem, Torném Douglasem a Edem Hendersonem u křížového pokeru. Všichni patřili k jeho partě. O stěnu za stolem se opírali další tři jeho kovbojové.

„Vy jste pan Hayley?“ zeptal se cizinec.

Předák vytáhl pikové eso, plácl s ním o stůl a procedil mezi zuby: „Jo. Co chceš?“

„Hledám práci.“

„Aha.“ Hayley chvíli hrál, aniž by cokoliv řekl, ale pak se zeptal: „Jste honák?“

„Jo.“

„Co umíte?“

„Všechno.“ Předák popadl poloprázdnou sklenku s whisky a hodil ji na cizince: „Chytej!“

Cizinec ji šikovně zachytil, ale whisky se mu octla ve tváři. Hayley se na něj zašklebil: „Chytil sklenku i whisky. Šikovnej hoch!“ A muži kolem něj se rozchechtali. Cizinec ale zůstal vážný.

„Tak jak to bude s tou prací?“ zeptal se.

Hayley si natáhl nohy a zvážněl.

Smích ustal v celé místnosti.

„Práci? Pro nějakýho zatracenýho tuláka? Táhni k čertu, chlape!“

Cizinec zaplatil za svoje pití a šel pryč.

Venku na verandě stále ještě seděl ten muž v proutěném křesle. Když se otevřela dvířka saloonu, zamyšleně na cizince pohlédl. „Hej, brácho – ty hledáš práci?“

Cizinec si otřel whisky z tváře a pořádně si muže v křesle prohlédl – a prohlížel si pistolníka Teda Seroona.

„Jo, hledám práci,“ odvětil cizinec. Pak sestoupil po rozvrzaných schůdcích na ulici a kráčel ke svému koni.

Seroon se zvolna zvedl, udělal pár kroků a opřel se o sloup. Očima si měřil cizince, jako by ho chtěl prosvítit. Hledal na něm něco, co nemohl najít. Pak pootevřel úzká ústa a pravil: „Kde máš sví kolty, brácho?“

Cizinec se vyhoupl do sedla. Měl sice nábojový opasek, ale ani pouzdro, ani kolty. Na pistolníkovu otázku neodpověděl. „Asis je ztratil, co?“

„Možná,“ odvětil cizinec a vzal otěže do pravé ruky.

Seroon sykl: „Vsadím se, že je máš v sedlový brašně! Myslím, že se po nich podívám.“

Jezdec pobídl koně, ale než stačil vyrazit, rozletěly se dveře saloonu. V nich pak stál předák Hayley s pistolí v ruce. „Stop! Nikam! Neslyšels? Tady ten ctěnej džentlmen by se chtěl na něco podívat!“

Seroon nespouštěl jezdce z očí a trochu neohrabaně sestoupil z verandy na ulici.

„No tak, Tede, podívej se!“ pobízel ho předák.

Seroon se zastavil.

Za Hayleyem se ze saloonu tlačili ostatní zvědaví kovbojové. Napjatě sledovali scénu.

„Co bude?“ zvolal Hayley netrpělivě. „Máš snad strach, Tede? Podívej se konečně, kam ten chlápek skoval kolty! Nebo bůhvíco eště!“

Ale Seroon si nadále měřil cizince a ani se nehnul.

Jezdec se svýma tmavomodrýma očima upřeně díval do Seroonovy tváře. Z těch očí šlo něco ochromujícího. A pistolník to cítil. Proto se neodvážil nic podniknout.

Předák křikl: „No tak, hoši, pomozte mu! Podívejte se do sedlovejch brašen toho tuláka!“

Když se kovbojové pustili ze schodů, Seroon zvedl paži a zastavil

je –

„Co je?“ zahřměl Hayley.

„Myslím, že jsem ho už někde viděl…“

„No a?“ zakrákoral předák. „Hned budem vědět, kdo to je! Do toho, boys!“

Pět tvrdých chlapů vyrazilo a stáhlo jezdce na zem. Dva z nich odmrštil, pak ještě třetího, ale nakonec přesile podlehl. Hayley se mezitím věnoval obsahu jeho brašen. Všechno z nich vyházel na cestu: tabák, ručník a mýdlo, bochník zabaleného chleba, hřeben, nůž, nějaké řemeny a šití.

Seroon stál opodál, palce zastrčené za opaskem.

Hayley pohlédl na klubko mužů, očividně stále ještě zápasících s cizincem.

„Pusťte ho!“ přikázal s pohrůžkou v hlase.

Kovbojové ho nechali. Muž vstal. Tvář měl zkrvavenou a špinavou, jeho tmavý oblek zažloutl prachem. Klobouk ležel zmačkaný na zemi.

„Dobře mě poslouchej, tuláku,“ pravil Hayley tvrdě. „Žijeme tady v zatraceně tvrdém kraji. Jen před pár dnama tady byl přepadenej poštovní dostavník do Abilene. Z našich pastvin se ztrácí dobytek. Načapali jsme jednoho zloděje koní a sedům rustlerů. Asi to nestačí. Pořád a pořád sem přicházej banditi. My tady žádný tuláky nepotřebujem. Dohlídni si na to, abys do zejtřka urazil padesát mil, brachu, jinak ti zpřelámeme hnáty, jasný?“

Cizinec se mlčky oprášil, zvedl klobouk a kráčel k šimlovi.

Hayley přistoupil těsně k němu: „Jasný?!“

Muž vložil levou nohu do třmenu a pomalu otočil hlavu. „Jo, Hayleyi, bylo to dost jasný.“ Pak se vyhoupl do sedla a pomalu ujížděl ulicí.

Hayley a jeho kovbojové se hlučně vraceli do saloonu.

Před obchodem spatřil cizinec malý vůz přikrytý plachtou. Jakýsi muž měl co dělat, aby na něj vynosil těžké role drátu, pytle a bedny. Jezdec zastavil, seskočil a pomohl mu s jednou bednou.

Muž se na něj tázavě zahleděl.

„Hledám práci,“ řekl cizinec.

„Práci? Hm, práce bych měl dost, ale já nejsem žádnej boháč, hochu…“

„Já nehledám boháče. Nemáte náhodou ranč, pane?“

„Jo, mám, malej ranč. Ale nemůžu si dovolit kovboje.“ Muž se podrbal za uchem. „Nebo ne, počkejte…“ Podíval se na vůz. „Možná bych měl práci, to bych zatraceně moc jednoho muže potřeboval. Umíte natahovat dráty, pane?“

„Jo, to určitě umím.“

„Hm,“ rančer Harry Walker si ho přeměřil. „Měl jste nějakou hádku?“

Cizinec se pousmál. „Nic extra, pane.“

„Tady ve městě?“

„Nahoře u saloonu. Zeptal jsem se předáka na práci.“

„Cože! Snad ne Mac Hayleyho?“

„Jo – vede Cumberlandův ranč, že?“

„Jo, to jo.“ Walker se vrátil do obchodu, zaplatil účet a nasedl na kozlík. Cizinec stál ještě vedle vozu. Walker se na něj zahleděl. „Jak se jmenujete?“

„Wynn Evans.“

„Nasedněte si, Wynne!“

Evans vzal koně, přivázal ho dozadu k vozu a posadil se vedle rančera na kozlík. Vůz se pomalu rozjel ven z města.

Už po třech dnech Harry Walker věděl, že si ve Wynnu Evansovi najal prvotřídního kovboje. Tento tmavovlasý, šlachovitý chlap to uměl s dobytkem jako málokdo. Na ranči se vyznal tak dobře, že ani nebylo nutné se ho ptát, kde vyrostl a strávil mládí.

Jednoho horkého dopoledne natahoval Wynn Evans kolem Walkerova ranče drát. To nebylo oplocení, jen málokterý rančer si mohl dovolit kolem pozemku plot, drát sloužil spíš jenom jako označení pozemku.

Nebe bylo olovnatě šedé a temně zatažené až k obzoru.

Wynn byl propocen na kůži. Právě táhl svazek drátu nahoru na vůz, aby ho zavěsil na držák, když za sebou uslyšel dusot kopyt.

Otočil se a spatřil přijíždět několik jezdců. Ke své nevoli poznal Mac Hayleye a pět jeho mužů. Zastavili a prohlíželi si ho.

Pak předák promluvil: „Hele, kdopak to tady je? Není to ten špinavěj tulák, co sme ho tůdle vyhnali z města? Neměl bejt už dávno za horama?“

„Jo, Macu, máš recht,“ zachrčel hubeňour Hal Fallings. „Měl vypadnout už další den! To je fakt!“

„Ale von je tady!“ divil se Yul Porter, muž s býčím obličejem a přeraženým nosem. „A dokonce tahá drát! Pro koho to děláš, amigo?“

Wynn si otřel nos. „Dělám pro rančera Walkera.“

Ticho.

Jenom vítr, který pospíchal před bouří, rozvlnil trávu.

Pak znovu promluvil předák. „Cože? Pro toho malýho špinavce Walkera? A proč tady? Todle přece není jeho země!“

„Ale je,“ zašklebil se Wynn beze strachu. „To je Walkerova země.“

Předákova tvář se stáhla do zuřivé grimasy. „Co to má znamenat, tuláku? Děláš si ze mě srandu? Walkerova země končí támhle u kopců. Tady…“

„Jo, tak to kdysi bejvalo,“ vysvětloval Wynn klidně. „Zdědil zemi zavražděnýho Roberta Huntera.“ Kovbojové na sebe překvapené pohlédli.

„Zdědil?“ vyhrkl Hayley.

„Jo, ty dva uzavřeli smlouvu, podle který po sobě v případě smrti vzájemně dědí.“

„Aha,“ pravil Hayley číhavě. „A kde je ta smlouva, co?“

„Mám ji u sebe. Pro případ, že by někoho zajímala. Šéf mi ji dal.“ Kovboj vytáhl kus papíru a podal ho předákovi přes plot.

Předák ho přelétl očima a pak zasyčel: „A heleme se! Svědek zápisu je Hartmann a druhej svědek je šerif z Florence! Voni si klidně sepíšou smlouvu a Big Billovi Cumberlandovi neřeknou ani slovo!“

„Proč taky?“ namítal Wynn. „Copak se ho to tejká?“

Předák se naklonil přes sedlo a zařval: „Cumberlanda se to netejká? Poslouchej, ty grázle! Vypadá to, že ses tady eště ani pořádně neporozhlídl. Big Bill Cumberland je králem zdejších pastvin. A každej, kdo se tady jen uprdne, musí mu dát vědět! Takovýdle věci se tady netrpěj. – Smlouvy! To teda! Jak můžou dva mizerný osídlenci podepsat smlouvu, která poškozuje třetího!“

„Komupak ta smlouva škodí?“ zeptal se Wynn.

„Komu? Ranči C samozřejmě. Hunterova země samozřejmě patří ranči C!“

„Samozřejmě?“

Hayley zbledl. Zvedl papír nad hlavu a řekl: „Dávej pozor, lumpe, abys viděl, za co tadle Walkerova smlouva stojí!“ A pomalu smlouvu roztrhal na dlouhé, cáry. „No, Sonny, co je teď s tvojí smlouvou?“

Wynn lehce pokrčil rameny a otočil se ke svému svazku drátu. „To je vaše věc, když si myslíte, že smíte ničit dokumenty. To ale není žádný neštěstí: ti tři muži udělali samozřejmě tři exempláře, pro každýho jeden. To je přece logický.“ Wynn zavěsil drát, pobídl koně a vůz se rozjel.

Hayley vztekle tasil kolt a vystřelil do vozu. Jeho kovbojové jej následovali. Ale hnědák i kovboj kráčeli klidně dál.

Vtom se Hayley octl vedle Wynna. „No tak, špinavce, tas svůj kolt!“

Wynn kráčel dál. „Já nemám kolt. Dyť víte.“

„Řek sem, že máš tasit, jinak tě vodprásknu! No to je ale k zbláznění! Na těchdle pastvinách bude pořádek. Todle je Cumberlandova země. A tady vládnou jeho zákony!“

Tu se Wynn zastavil a pohlédl na předáka. „Zákon?“ pravil táhle. „Tomu vy říkáte zákon?“

Mac Hayley seskočil z koně a zasupěl: „Já tě teď nechám tak zmlátit, že se možná už ani nepostavíš na nohy. A budeš si za to moct sám. Tady se všecko sklání před slovem Big Billa Cumberlanda!“ A kovbojové obklopili neozbrojeného Wynna Evanse.

„A teď z tebe nadělám třísky, tuláku!“ zuřil Hayley. „Jak si vůbec dovoluješ brát práci u špinavýho malýho rančera, kterej nám krade dobytek? A kterej klidně zabije vlastního souseda, aby se dostal k jeho půdě…?“

Wynn zvedl hlavu a klidně pravil: „Vy sám dobře víte, že to není pravda, co tady říkáte, Hayleyi. Walker a Hunter byli přátelé.“

„Ale,“ pravil Hayley jedovatě. „Tak kdo ho teda zabil, he?“

Wynn si muže prohlížel jednoho po druhém. Jeho tmavomodré oči zůstaly na chvíli na každém z nich. A najednou se ti tvrdí muži necítili dvakrát dobře.

„Ale, tak je to teda!“ křikl Hayley. „Ty si myslíš, že jsme to byli my!“

Wynn Evans mlčel.

Předák sevřel ruku v pěst a udeřil kovboje do tváře.

Ale Wynn zůstal stát, ani se nepohnul. A předák ho znovu udeřil. Evans se nehnul.

„No táák! Braň se! Mlať mě taky!“ zuřil Hayley. „Zadupu tě do země!“

Evans na něj chladně pohlédl. Z hloubky jeho pohledu vycházela magická síla, která předáka zastavila. Mac Hayley tam stál a třásl se. „No dobře, ty zbabělej pse. Nebráníš se, nemáš kolt. Ale jedno máš, totiž zatracený štěstí. Dávám ti eště poslední šanci. Máš čas do zejtřejšího poledne. Jestli tě potom eště potká některej z mejch mužů, má právo tě vodprásknout, ať máš u sebe zbraň, nebo ne.“

Wynn pohlédl zcela klidně na předáka. „Má právo mě zabít? Kdo vám to právo dává?“

Mac Hayley založil ruce v bok a zaklonil se. „Velkej Bill Cumberland! Dává nám právo zastřelit jako psa každýho zloděje pastvin, kere jde proti němu…“

„…nebo jako vobtížnýho malýho rančera,“ dodal Wynn klidně.

Hayley se nadechl a pak tiše pravil: „Ty už mě nemůžeš rozčilit, tuláku. My dva spolu máme teď smlouvu. A ta platí!“

Příštího rána bylo nebe stále ještě zatažené a temné. Bylo dusno a tma.

Wynn Evans právě vyvedl svého koně ze stáje, když k němu přistoupil Harry Walker. „Vy teda vážně chcete jet?“ Wynn přikývl.

Rančer se podíval na nebe. „To bude počasí! Počkejte, přinesu vám svoji pláštěnku…,“ řekl a za chvilku přinesl svůj vlastní plášť do deště. Evans si ho přivázal vzadu k sedlu a zamával.

„Šťastnou cestu!“ volal Walker. „A pozdravujte starýho, jestli eště není úplně hluchej!“

Wynn Evans vyrazil na sever. K Termolenovu ranči.

V poledne začalo pršet a za chvíli padaly z nebe provazy vody. Pak přišla bouřka. Muž se zahalil do pláště a ujížděl dál. Jel celou noc. Kolem druhé hodiny se na chvíli zastavil, aby se najedl, a pak pokračoval. Jeho šiml byl na dlouhé cesty zvyklý.

Ráno déšť polevil. Evans jel dál. Kolem jedenácté dopoledne před sebou spatřil střechy ranče. Bylo to pět budov, ale už zdálky bylo vidět, že jsou rozpadlé a zanedbané.

I dvůr působil velmi zanedbaně.

Wynn Evans zastavil před napůl shnilou verandou a vstoupil do dveří. Nebyly zamčené.

Wynn Evans se přijel podívat, jestli starý Wim Termolen ještě vůbec žije.

Vstoupil.

Jeho oči si ještě nezvykly na temnotu, když se ozval hlas: „Jen pojdte dál…“

Kovboj zavrtal pohled do kouta a ve vzdáleném rohu objevil muže v křesle. Zhrouceného, hubeného, suchého jako kostra.

Wynn se k němu pomalu přibližoval. Tři kroky před ním se zastavil.

Spatřil obličej, který mohl patřit mrtvole. Jenom oči se leskly a prozrazovaly život. Prohlížely si návštěvníka. Bylo v nich něco tvrdého, nezlomného. Ale byl v nich už i strach. Stařec držel v ruce kolt.

„Jsem přítel,“ pravil Evans tiše.

Muž v křesle přikývl. Vypadalo to strašidelně – jako by hlava už nepatřila k tělu…

„Přišel jsem… vás navštívit!“ Stařec opět kývl.

„Můžete ten kolt dát pryč, jsem přítel.“

Stařec přikývl. Ale kolt nadále držel v ruce.

„Vy jste Termolen?“

Starý muž opět přikývl. „Jo, myslím, že jo.“ A chraptivě se zachechtal. „Jo…, já jsem starej Termolen. A vlastně… byste mě tady ani už neměl najít. Už dávno patřím jinam… Ale ten s kosou na mě asi zapomněl. Nežiju už vo deset let dýl, ale vo třicet… Dycky, dyž se votevřou dveře, myslím si, že si už konečně pro mě jde…“ Stařec odložil kolt na židličku vedle křesla, ale pak se stalo něco, co Evansovi připadalo jako sen: stařec vstal, pomalu přešel k lampě a rozsvítil ji.

„Tady je pořád tma. Dřív jsem pořád chtěl zvětšit vokna. Ale nikdy jsem se k tomu nedostal. Nejdřív mi Siouxové nedopřáli dost času a pak už se mi nechtělo.“

„Vy tu žijete sám?“ zeptal se Wynn.

„Jo, posaďte se. Mám tu pro vás dokonce i brandy. Křivej Jefferson mi každej měsíc něco přiveze…“

Připili si. I stařec do sebe obrátil sklenku. Pak se usadil a zahleděl se na Evanse. „Ptáš se, kolik mi je let? Devadesát devět, hochu. A jestli sem přijedeš na 24. října, tak mi bude právě sto! – Jo. Sto let, hochu, nedělám si legraci. To bohužel žádná legrace není. Když mi bylo padesát, šíleně jsem toužil po tom, aby mi bylo sto. Když mi pak bylo sedumdesát, pětasedumdesát a když se mi pak ranč rozpadal pod rukama, protože mi Bill Cumberland vodváděl kovboje, a já tu zůstal sám, už jsem víc roků nechtěl žít. A tak tady sedím a čekám. Rudoši jsou mrtvý. Moje žena je mrtvá. Moje dvě děti jsou už dávno pod zemí. Moji vnuci jsou mrtvý a všichni moji přátelé…“ Stařec se zarazil. „A kdo jste vlastně vy?“

Cizinec si sundal klobouk. „Jmenuju se Wyatt Earp.“ Nedokázal před tou starou tváří zalhat. „Jsem marshalem ve Wichitě…“

„Marshal? Wichita?“ zopakoval stařec. „Wichita! Párkrát jsem tam byl. Tenkrát to byla hrozná díra. Pozdějc tam měli dokonce dva saloony. Jo, pak se rozrostla. Dva saloony, jeden holič, dvě nájemný stáje a tři koloniály…“

Wyatt Earp neměl to srdce starci říkat, že je nyní ve Wichitě třináct saloonů, pět holičů, sedm nájemných stájí a bezpočet různých obchodů.

Ano, prozradil starci své pravé jméno, přestože to neodpovídalo jeho záměrům a plánům. Zpráva o smrti malého rančera Huntera pronikla až do Wichity. To Hartmann požádal jednoho mladého obchodního cestujícího, aby dal vědět Wyattu Earpovi nejen o Hunterově smrti, ale i o okolnostech v souvislosti s Cumberlandovým rančem.

A tak přestože měl Wyatt Earp ve Wichitě práce dost a dost, vydal se na cestu k severu. Chtěl si situaci obhlédnout sám. A to nemohl udělat s hvězdou na prsou, ba ani pod svým pravým jménem, protože ho mohl někdo docela dobře znát, přestože Cumberlandův ranč byl od Wichity na hony daleko.

Stařec se zeptal: „A co tu chcete, marshale?“

Wyatt pravil: „Jsem tu kvůli Williamu Cumberlandovi…“

„Ha! Cumberland! Vo tom nechci nic slyšet! Copak ten lump eště pořád žije?“

„Jo. Má velikej ranč na jihozápadě, pane Termolene. A jeho kovbojové se všude chovaj jako vojáci v poražený nepřátelský zemi.“

Termolen mávl rukou. „Jo, to já vím. Už před dvaceti rokama to tak bylo. Nechával si říkat Zlatej Bill!“ Stařec se rozesmál. „Zlatej Bill! Měl se snad za krále, ten chlap/’

„Vy jste ho znal?“

„No jo, párkrát jsme se viděli. Poprvý před třiceti lety. Tehdy mi bylo devětašedesát. Oslavoval jsem to v Collinsové saloonu a von přišel. Bill Cumberland. Bylo mu něco přes dvacet, ale choval se, jako by mu bylo padesát. Měl spoustu peněz a eště víc chytrejch řečí… Pohádali se s Texaským Jimem a v noci šli na souboj. Dvakrát se vzájemně minuli, ale pak Bill Jima zasáhnul do krku. Chtěl jsem zakročit, ale Bill střílel dál jako zběsilej, dokud Jim neměl v těle pět kulek. Vod tý chvíle jsem s ním nepromluvil. Ani nebyla příležitost. Naštěstí je mezi jeho a mým rančem pěkná řádka mil…“

„I když on se snaží tu vzdálenost zkrátit,“ začal Earp. Stařec na něj zkoumavě pohlédl.

A marshal začal vyprávět, jak se Billovi lidé chovají ve městě a všude kolem a jak si pohrávají s malými rančery. Nakonec vyprávěl i o Hunterově smrti.

Termolen se musel opřít. „Cože jsem to? Že jsem prodal Cumberlandovi svoje pozemky?“ Rozchechtal se. „To je teda nějakej hloupej fór. Dokud jsem naživu, neprodám tomu lumpovi ani yard svojí půdy. To vám přísahám. A Hunter je mrtvej? To je mi moc líto, byl tak mladej a pilnej. Dřel jako kůň. Takže Walker je poslední?“

„Jo, poslední na vaší půdě. Odvolává se na smlouvu s vámi.“

„Walker?“ Stařec zavřel oči. Tvář se mu uvolnila. Pak začal mluvit, aniž by oči znovu otevřel. „To je ten nejlepší chlap, jakýho jsem v rydle zemi potkal… Postarejte se vo něj. Má se mnou tu smlouvu. A u toho taky zůstane. Nedopusťte, aby špatně skončil, marshale… Já, já vobdivuju vaši snahu, marshale…“

„Je to jen moje povinnost.“

„Povinnost? V zemi, kde se velký k malejm chovaj jako dravci? Já dobře vím, co to vobnáší postavit se Big Billovi! To je zatraceně tvrdá práce, marshale! A já se za vás budu modlit… Jednoho to zlomí: vás, nebo Billa Cumberlanda. Von má na svojí straně lidi, který jsou schopný všeho. Má dost peněz a tak si může ledasco dovolit. Ale je to zločinec… A ve vás, marshale, je něco, co mi dává naději…, něco ve vašich očích. Možná jste jedinej chlap, kterej má dost síly na to, aby Billa Cumberlanda zastavil. Budu se za vás modlit…“

Zpráva, že Termolen ještě žije, že se mu daří poměrně dobře a že potvrdil svoji smlouvu, naladila Harryho Walkera do bujarosti.

Udělal svému kovbojovi velký stejk a dlouho do noci si s ním vyprávěl. Nakonec si Walker vyklepal dýmku a zvedl se, že půjde spát, když mu kovboj naprosto klidně oznámil: „Zejtra potáhnu drát dál kolem Hunterova pozemku.“

Walker starostlivě přikývl. „Jenom… myslím tím… jste docela použitelnej chlapík, Wynne. Snad nemá cenu, abyste riskoval život. Mac Hayley se vrátí a vodpráskne vás, ten nezná žerty!“

„Nemá právo na mě střílet!“

„Jistěže ne, ale copak von se ptá na právo a zákon? Jeho zákonem je moc a násilí. Všechno vostatní mu není dost důležitý. A podle toho se taky bude chovat. Nic tím nevyhrajeme, Wynne, když do hry vsadíme váš život.“

„Je to můj život, pane Walkere.“

„To jo, ale pracujete pro mě.“

Wyatt Earp přikývl. „Správně. A váš ranč potřebuje plot, šéfe.“

Rančer si rukou přejel přes nos. „Ale, jste vy to ale paličák, Wynne. Dobrou noc.“

Brzy ráno příštího dne se Wyatt připravoval na cestu. Když nasedal na vůz, v otevřených dveřích dvora se objevil rančer. „Měl byste si aspoň vzít kolt, Wynne.“

Ale kovboj zavrtěl hlavou. „Ne, pane Walkere. Na co? Rudoši tady žádný nejsou. A lidi, který můžu potkat, budou v takový převaze, že mi jeden kolt nepomůže.“

„Tak si vezměte dva,“ pousmál se zasmušile rančer. „Nemějte mi to za zlý, Evansi. Každej to se střelnou zbraní neumí. A vy se přece nemusíte stydět, že to neumíte. Už jsem si toho všim dávno. Jinak byste se nebránil tak tvrdohlavě. Zato jste ale výtečnej kovboj. Je mi moc líto, že vám nemůžu zaplatit víc…“ Rančer se otočil a šel pryč.

Wyatt si to namířil na západ. Přestože vyjel ráno v pět, teprve v poledne dorazil na místo, kde naposledy natáhl drát. Ihned se pustil do práce. A pracoval bez ustání až do večera. A když vzadu na východě spatřil střechy Hunterova ranče, najednou se zarazil.

Nepohnulo se poblíž něco? Wyatt se zamračil a napjatě sledoval prostor před sebou. Správně, tam vpředu byli dva jezdci. Ale co dělali na opuštěném ranči?

Nemělo dlouho trvat a dozvěděl se to…

Cválali směrem k němu. Když se dostali na třicet yardů, zastavili se. Wyatt dělal, že ho nezajímají, a drát mu dál klouzal rukavicemi, přitom však ty dva nespouštěl z očí. Už dávno věděl, že patří k Cumberlandovu ranči.

Vtom jeden z nich, ten dlouhý, vyzáblý, zahalekal: „Héj, tuláku, stůj!“

Wyatt kráčel dál za houpajícím se povozem, ale kovboje ani na okamžik nespouštěl z očí.

„Hotovo!“ přidal se hranatý hromotluk. „Zastav se! Věděls, že tady nesmíš zůstat. Je konec, trampe! Najdi si pěkný místečko, kde se chceš uložit na věčný časy!“ A dvakrát se zablesklo z revolverů.

Obě rány Wyatta minuly, ale přesto se skácel k zemi, jako by ho zasáhly.

Co se teď stane? Přijedou k němu, aby se přesvědčili o jeho smrti? Nebo hned pojedou dál?

Kdyby se chtěli podívat, jestli je mrtvý, mohlo by to dopadnout všelijak.

Ale dusot kopyt jejich kom se vzdaloval. Wyatt však zůstával ležet. Teprve po drahné době se pohnul a pomalu vstával. Ti lumpové ujížděli k jihu. Byli si zřejmě svým střeleckým uměním velice jisti…

Muž z Walkerova ranče vstal a zase natahoval drát.

Když se setmělo, zastavil se, vypráhl hnědáka, a když si udělal kávu a snědl kousek chleba, natáhl se k odpočinku.

Otevřenýma očima hleděl na hvězdné nebe. V dáli pod nimi, kdesi na jihozápadě, se nacházel Cumberlandův ranč. Říše muže, který si říkal Zlatý Bill. V tuto chvíli si marshal Wyatt Earp předsevzal, že pojede za ním. Chtěl mluvit s Big Billem.

Ale nejdřív musel být natažen drát.

A to trvalo ještě celý týden.

Když se Wyatt Earp vrátil na ranč, nebyl Walker doma. Wyatt po něm nenašel ani stopu.

Snad odjel na poštovní stanici nebo do města. Vždycky se našlo něco, co se muselo ve Florence koupit.

Wyatt čekal na Walkera dlouho do noci. Když se ale nevracel ještě ani před půlnocí, uložil se ke spánku.

Ale nemohl usnout. Jedno z těch nevysvětlitelných tušení, která tohoto muže už tolikrát varovala, ho nyní vyhnalo z postele, donutilo ho, aby si nasadil klobouk a oblékl sako a aby vyšel ven.

Pomalu se loudal k drátu, nataženému kolem pozemku, a naslouchal do jasné noci.

Pak uslyšel dusot kopyt hovězího dobytka. Zvedl hlavu a v dálce spatřil stádo a siluety jezdců.

Wyatt se mimoděk přikrčil vedle sloupku.

Pak drát zazpíval.

Asi padesát metrů od Wyatta ho jezdci strhli k zemi a vpustili na Walkerovy pastviny dobytek. Wyatt se rozběhl k nim. Pozoroval je z bezprostřední blízkosti. Byli to tři muži. Dva drželi drát u země a třetí naháněl dobytek.

Wyatt zatnul zuby. Pochopil ihned: Cumberland nahnal na Walkerovy pastviny svůj dobytek, aby pak mohl svého protivníka označit za zloděje dobytka. Stačilo by mu, aby za den dva přivedl šerifa a prohledal s ním Walkerovy pastviny. Takhle rychle žádný jiný rančer svůj ztracený dobytek nenajde.

Když kovbojové ukončili tuhle ďábelskou práci, pustili drát a rozjeli se pryč na jihozápad.

Wyatt utíkal do dvora, vyvedl svého koně a hnal se bez sedla na pastvinu. Cumberlandův dobytek brzy našel. Byla hrozná práce ho dostat zpátky k plotu a vyžadovala zkušeného muže.

Ale Wyatt to dokázal.

U plotu napočítal sedmnáct kusů.

Seskočil, uvolnil drát a zahnal dobytek zpátky, odkud přišel.

Pak se vrátil, uzavřel plot a odcválal na ranč.

Ani příští ráno nebyl rančer ještě zpátky. Wyatt všude pozamykal, nasedl na svého šimla a vyjel ze dvora.

Nevěděl, kde přesně leží Cumberlandův ranč. Ale najde ho. Koneckonců to byl pupek tohoto světa. Kolik cest vedlo do Florence, tolik jich muselo vést na Cumberlandův ranč.

Jel celý den, večer si dopřál odpočinek a pak zase pokračoval. Krátce před setměním spatřil na stráni před sebou stádo. Držel se při jeho levé straně. Po chvíli ho zastavily výstřely, a to už se k němu řítili dva kovbojové.

„Héj, chlape, kampak?“

Ještě nebyla tma, takže jim viděl do tváří. Naštěstí je neznal. „Chci ke Cumberlandovu ranči.“

Jezdci na sebe pohlédli. „To je eště pěkně daleko, hochu. Ale směr je správnej. So long!“ Cvrnkl prstem o krempu klobouku a sledován svým kamarádem dojížděl ke stádu.

Wyatt jel dál.

Brzy si ale všiml, že jeden z kovbojů je mu v patách. Proto se v jednom hustém křoví schoval. Pronásledovatel o něm nemohl vědět. Projel kolem Wyatta ve vzdálenosti pěti yardů.

Wyatt držel svému koni nozdry, aby se neprozradil frkáním.

Pronásledovatel ujel jen pár kroků a pak se zastavil a sklonil hlavu.

Wyatt opustil skrýši a pomalu se k němu blížil.

Když si ho ten druhý všiml, sykl: „Stát! Ruce vzhůru!“

Wyatt zvedl ruce a jel dál. Když se dostal na kovbojovu úroveň, stiskem stehen šimla zastavil.

Kovboj držel v pravici velký kolt.

Wyatt si prohlížel jeho tvář v měsíčním světle. „Hledáte mě?“

„Jo.“

„Proč?“

„Protože si Joei myslí, že byste moh bejt špión.“

„Joei?“

„Von je tady předák na pastvině. Před chvílí jste s ním mluvil.“

„Proč mi teda neřek, co si vo mně myslí?“

Kovboj se zašklebil a zastrčil kolt do pouzdra. „To já nevím. Můžete jet dál. Já pojedu za váma.“

„Je tohle směr na ranč?“

„Jo, ale né přesnej.“

„Musím se držet víc na jih?“

„Jo!“

Wyatt pobídl koně a rozjel se.

Míjel míli za mílí.

Následován stínem, který jel za ním ve vzdálenosti asi třiceti yardů…

Kolem půlnoci Wyatt seskočil z koně, sundal sedlo, roztáhl deku a uložil se ke spánku. Věděl, že bude spát klidně. I kovboj se zastavil. Bude ho hlídat. Nemohl vědět, jak nutně se Wyatt potřebuje vyspat.

Vstal až při rozbřesku.

I kovboj pak vstal.

A jelo se dál na jihozápad.

Země stoupala, zprava se objevily vyjeté vozové koleje, směřující přímo k jihu. Wyatt se pustil po nich. Cesta v kopcovité krajině stále stoupala. Slunce už brzy z rána pálilo jako výheň. Křoví se stále více blížilo cestě. Pak se před Wyattem objevila soutěska a před ní několik velkých i malých domů. Byl to ranč. Obrovitý ranč.

Cumberlandův ranč.

Wyatt se ohlédl po svém pronásledovateli, ale ten se už pustil zpátky ke stádu. Takže si mohl být jist, že ho už pozoruje někdo další.

Pomalu se blížil k ranči. Nyní si všiml, že je obklopen pěkným dřevěným plotem.

U brány stál blonďatý kovboj, opíral se a lhostejně hleděl na příchozího.

„Dobrý den,“ pozdravil Wyatt.

„Nazdar!“ pravil kovboj, aniž by pohnul jediným údem. Ani ve tváři jako by se mu nic nepohnulo.

„Je todle Cumberlandův ranč?“

„Jo.“

Vtom se nedaleko brány ozval výkřik. Přibíhal dlouhý, kostnatý muž, zastavil se na tři kroky před bránou a s otevřenými ústy zíral na jezdce. „Holly gee! Ten tulák!“

Ze stodoly vyběhli dva další muži.

Wyatt je hned poznal. Byli tenkrát u toho, když mu Hayley chrstl whisky do tváře. A ten dlouhán u brány po něm střílel u Hunterova ranče.

„Ede, doveď předáka!“ zvolal dlouhán.

Sotva oslovený muž zmizel v podlouhlé budově, už se hned zase rozletěly dveře, v nichž stála široká, vysoká postava Mac Hayleye. Nechápavě zíral na jezdce.

Pomalu, docela pomaličku kráčel přes dvůr ke vratům.

Z domu za ním vycházeli další muži. I naproti u stáje se objevili.

Jenom nahoře u velkého rančerského domu nikdo nebyl.

Kovbojové stáli za Mac Hayleym. Ten pak došel až k bráně a podíval se na vysokého blonďáka. „Hej, Jeffe, tys s tím tchořem mluvil?“

„Jo.“

„A?“

„Ptal se, jestli todle je Cumberlandův ranč.“

Hayley se pomalu otočil. Pohledem si změřil Wyatta. Pak se podíval na mohutné chlapisko v zelené zástěře: „Hej, Slime, zapřáhni ten malej hnojáckej vozejk a vem jednu lopatu! Za chvíli budeš muset jet zahrabat zdechlinu jednoho špinavýho tuláka.“

Wyatt pomalu sestoupil z koně. Pohlédl k obytnému domu. Byl veliký, měl bezovou fasádu a v oknech spoustu květin. Veliká veranda dokreslovala dojem, jaký chtěl Big Bill docílit: šlo téměř o palác.

A před ním stáli jeho muži jako horda hladových psů, kteří se ho chystají roztrhat.

Wyatt se podíval do tváře jednomu po druhém, tak, jak to vždycky dělal a bude dělat, až se octne před více nepřáteli. Stál vzpřímeně, černý neohmataný klobouk mu spadal hluboko do čela, z tmavé tváře hleděly dvě chladné modré oči.

„Chci mluvit s rančerem.“

Mac Hayley spustil ruce a vytrčil hlavu: „Co to bylo? Ten tchoř promluvil? Zbláznil ses, tuláku? Takovej nýmand jako ty chce mluvit s Big Billem Cumberlandem? Chlap, kterej měl bejt dávno za horama nebo mrtvej, si mi klidně přídě na bránu a chce mluvit se Zlatým Billem? Poslouchej, chlape, to je ta největší drzost, jakou jsem v životě viděl!“

„Může bejt, Hayleyi – ale přesto chci mluvit s rančerem.“

Předák napřáhl k úderu.

Earp v poslední chvíli uhnul a předák se převážil a upadl. Muži se rozchechtali.

Hayleyovi vyšly z očí blesky a ještě na zemi přikázal svým kovbojům: „No tak, do práce, lenoši!“ Vytrhl z pouzdra kolt a vypálil do vzduchu čtyři rány, aby dodal svým slovům na důrazu.

Muži se pomalu stahovali zpět.

Hayley vstal, opřel se o vrata a rozpřáhl ruce.

„No tak,brachu,srovnáme to teda mezi sebou.“ Pak si všiml blonďáka. „Héj, Jeffe, zmiz odtud!“

Jeff zůstal stát.

Hayley vyvalil oči, sevřel ruce v pěsti a zasyčel: „Řek jsem, že máš vypadnout!“

Blonďatý tvrdý mladík řekl: „Šéf mi řek, že mám bejt na bráně, předáku. Půjdu teď za ním a zeptám se, co mám dělat.“

Hayley k němu vykročil, chytil ho pod límcem a nadzvedl ho. „Dávej dobrej pozor, Jeffe Lopine. Najali si tě sem jako hlídače, jako pistolníka. Nejseš ani kovboj, jenom chlapec s koltem. A já jsem tady předák, jasný!“ řekl a odstrčil ho od sebe.

Mladý muž s tvrdým výrazem ve tváři přikývl a odešel na dvůr.

Hayley vykročil k Wyattovi. „Tak, brachu, a teď k tobě. Víš, co se stane? Teď tě zmlátím tak, že už na tebe nikdo nebude muset plejtvat kulkama, pak tě hodíme na vozejk, ve kterým vozíme hnůj, a nahoře tě zahrabeme někam do skal. Tam už leží pěkná řádka špatnejch hochů, chápeš?“

Wyatt zůstal klidný. „Může bejt. Jestli tam ležej lidi, který byli zlí, tak mě to nezajímá.“

Předákova ruka vyletěla a chytila Wyattovy klopy „Ale – co to teď bylo? Má to snad znamenat, že seš policejní špicl? Že by měl Seroon snad pravdu? Teď poslouchej. Začnu tě kousek po kousku řezat, ale jestli někde najdu plechovou hvězdu, tak něco zažiješ!“

Wyatt se podíval mimo předákův široký zátylek směrem k rančerovu domu.

Nahoře se o bíle natřený trám verandy opírala žena. Byla ještě velmi mladá, měla dlouhé černé vlasy, tmavou tvář, bílou blůzu, červenou koženou vestu, úzké kalhoty a nablýskané černé holínky.

„Tak, brachu, abys viděl, že ti dávám šanci, tak si sundej klobouk a sako, aby ses moh volnějc hejbat!“ sykl Hayley.

„Mnohokrát děkuji za šanci, Mac Hayleyi. Ale nežádal jsem ji. Chtěl jsem mluvit s rančerem. Jste snad vy rančer?“

Předák udělal krok vzad. Pak zuřivě zařval: „Tak už dost, ty mizero! Stojíš před předákem ranče C. A tady neznáme legraci…!“

„To věřím.“

„Pojď!“ zuřil Hayley.

„A proč?“ odvětil Wyatt chladně.

Hayley po něm skočil a mohutně udeřil. Wyatt mu chytil pěst do ruky. Tvář měl těsně před rozzuřenou předákovou tváří. „Jděte mi z cesty, Hayleyi. Musím mluvit s rančerem.“ Wyattovy oči byly tvrdé jako ocel a v jejich hloubi hořel oheň.

Mac Hayley to sice viděl, ale vysvětloval si to po svém. „Pojď!“ zařval ještě jednou a vrhl se na protivníka.

Šlo to ráz na ráz.

Tak rychle, že to žena nahoře na verandě ani nestačila pořádně sledovat.

Wyattova levá pěst vyletěla a zasáhla předáka na solar. Hrana pravé ruky jej zároveň udeřila proti krční tepně.

Obrovitý předák se skácel jako staletý strom.

Za halasného pokřikování vyběhli na dvůr kovbojové.

Vtom se od rančerova domu ozvalo dvojí ostré hvízdnutí.

Wyatt mezi těly kovbojů spatřil, jak ze dveří domu vyšel muž.

Wyatt popadl koně a prodral se mezi kovboji. Kráčel k domu. Na verandě stále ještě byla ta žena. Mohlo jí být něco přes dvacet a byla velmi krásná. Ale Wyatt pohlédl mimo ni směrem k muži ve dveřích.

Byl velmi vysoký, ramenatý, hranatý, stál tam rozkročen a mohutné ruce opřené v bok. Vlasy pod kloboukem byly už šedivé, ale zrak ostříží. Byl to obr. A zvláštní na něm byla barva oděvu: odstíny hnědožluté. Dokonce i holínky. Masivní řetízek hodinek u vesty byl z těžkého zlata. I ostruhy.

Zlatý Bill…

William Cumberland.

Marshal sňal svůj tmavý klobouk, krátce kývl mladé ženě na pozdrav a řekl: „Dobrý den.“ Pak se podíval na rančera. „Pane Cumberlande, směl bych si s vámi promluvit?“

Rančer přivřel oči. „Už to děláte, člověče,“ odpověděl hrubým hlasem.

„Jezdím pro malý ranč Harryho Walkera, pane Cumberlande.“

„Pro Walkera?“ pravil rančer a předstíral, že přemýšlí. „Koho tím myslíte? Snad ne toho malýho osídlence, kterýho brzy nechám zatknout pro zlodějnu dobytka?“

„Máme každý na mysli pravděpodobně jiného muže, pane Cumberlande. Já hovořím o slušném a čestném Harrym Walkerovi, který si před pěti lety u rančera Termolena pronajal kus půdy.“

Rančerova tvář zůstávala neprostupná. „Tak to máme na mysli stejnýho grázla. Tendle Walker krade dobytek. Kromě toho taky krade zem.“

„Čí zem?“

V Cumberlandově tváři bylo najednou cosi výsměšného. „Moji zem, kovboji!“

„Tomu nerozumím.“

„To taky není nutný, kovboji. Co tady chcete?“

„Chtěl jsem s váma mluvit. A nebylo to vůbec nic lehkýho…“

V jasných, nažloutlých očích velkého muže se zle jiskřilo. Sklonil se k Wyattovi, stále ještě stojícímu pod schody. „To taky nemá bejt nic lehkýho, kovboji. Já nemám čas se vybavovat s každým přivandrovalým kovbojem. Mám práci. Celej život jsem na tomdle ranči makal… A propos, vy jste zbil mýho předáka.“

Wyatt pokrčil rameny. „Napadl mě. A nebylo to poprvé.“

„Vypadáte na zatraceně houževnatýho chlápka. To vy jste se ptal Maca na práci?“

„Jo.“

„Proč chcete dělat zrovna u mě?“

„Nechtěl jsem dělat vysloveně jen u vás, pane Cumberlande. Jednoduše jsem jen hledal práci. Hayley mě zbil a vodmít mě, Walker mě přijal.“

Rančer se rozchechtal. „Walker…, ten hladověj chudák mu dal práci! Člověče, vy jste fantasta! Walker už nemá co dávat! Jeho dny na tý pastvině jsou sečtený!“

„Vy ho snad taky chcete vyhnat?“ zeptal se rychle Earp.

Ale William Cumberland byl starý lišák. Ihned ucítil léčku. „Taky? Co to má znamenat? Kohopak jsem už vyhnal?“

Wyatt Earp vystoupil ty čtyři schody na verandu a zůstal stát vedle rančera. Byl stejně vysoký, ale štíhlejší. „Už jste odtud vyhnal hodně lidí, Bille Cumberlande. Byli to lidé, kteří si tu najali kus země, zadlužili se a chovali dobytek. Ale stáli vám v cestě. Proto museli zmizet. A kdo nešel dobrovolně, tomu jste pomohli. Je tu na severu ještě Hartmann a jeho tři synové, ale ti vám svoji zemi přenechají jen coby mrtvoly, to vy dobře víte. A Walker je sám, sám, jako byl Hunter. A nahoře na severu sedí prastarej chlap, kterej brzy umře a nebude pak moct dokázat, že vám neprodal ani píď země. Poslouchejte, Cumberlande: já jsem mluvil s Termolenem. Neprodal vám nic. Hunterovi a Walkerovi pronajal půdu a za tím si taky stojí. Hunter byl zavražděnej. Jeho vrah si to vodskáče. A jestli Seroon ještě jednou zastaví poštovní dostavník a vykrade ho, budete podezřelej vy. A jestli se ještě jednou někdo pokusí napadnout Walkera nebo jeho majetek, podezření zase padá na vás, pane Cumberlande.“

V rančerově tváři nebezpečně zaškubalo. Ale ovládl se. „Co chcete?“ sykl zuřivě.

Wyatt jeho pohled vydržel. „Spravedlnost pro Walkera. Máte svoji zemi, svoje stáda a svůj velkej ranč. Nechte žít malý rančery, co kdesi za hránicema vašich pozemků poctivě dřou.“

Cumberland sáhl do kapsičky u vesty a vytáhl dlouhé viržínko. Zapálil si.

„Dobře poslouchejte, kovboji. Hrál jste s votevřenejma kartama. Já teď taky budu tak hrát. Už jsem vod Hayleyho slyšel, že je na pastvinách cizinec, kterej sem nepatří…“

„A kdo sem patří?“ zeptal se Wyatt ostře.

„Já!“ udeřil se Cumberland do prsou. „Já, kovboji, jenom já – Bill Cumberland!“

„Big Bill,“ pravil Wyatt rychle. „Jo!!“ zavrčel rančer.

„Zlatej Bill!“ vysmíval se Wyatt. A hned věděl, že zašel o krůček dál, než se smí. Ale šlo mu o to vyprovokovat rančera, aby mluvil. Ten zasyčel jako had.

„Prohrál jste, cizince,“ supěl. „Šel jste se sázkou moc vysoko. Já vám říkám, že tuhle zemi neopustíte…“

„To jsem ani neměl v úmyslu.“

„Neopustíte ji živej,“ dodal Cumberland tvrdě.

Wyatt po něm hodil chladný pohled. „Vy mi vyhrožujete vraždou, Bille Cumberlande?“

Rančer si cizince chvíli měřil. Na chvíli se propadl do samých pochyb. Jak si to ten malý kovboj mohl dovolit, aby se tady ukázal? Kdo to je? Policejní špicl? Najali si ho Hartmann nebo Walker, aby proti němu nasbíral důkazy? Ale ani US-marshal by si nedovolil tady takhle vystupovat, ledaže by za kopcem na jeho rozkaz čekala škvadrona texaských rangerů.

Cumberlandův pohled sklouzl k Wyattovu opasku. „Vy nenosíte žádnou zbraň?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Proč bych měl nějakou nosit, pane? Je to tady snad země banditů, že bych měl nosit kolt?“

„Muž beze zbraně je jenom poloviční muž.“

„Může bejt. Já jsem takhle spokojenej. Nemám to rád, nosit s sebou zbraň. Dráždí vostatní. Chtěj slyšet, jak střílí.“

„Kdo například?“

„Možná Hayley, jeho muži, možná i vy, pane Cumberlande.“

Rančer se opět dunivě rozesmál a pohlédl na své muže. Vpředu u brány se z prachu zvedal předák a oprašoval se kloboukem. Blížil se na nejistých nohou. U koňského napajedla se zastavil a strčil hlavu hluboko do vody.

Wyatt to všechno sledoval jenom koutky očí. „Pane Cumberlande,“ vysvětloval pak, „přišel jsem k vám beze zbraně. V míru. Přišel jsem vás poprosit, abyste se zastavovali před cizím plotem. Abyste opatrnějc zacházeli s pěstma a koltama. Abyste nepodnikali žádný noční návštěvy cizích rančů. Buďte hrdí na svůj velkej ranč a nevybíjejte se na jinejch lidech. Je to nebezpečný…“

„Pro koho?“ zeptal se Big Billi ostře.

„Pro vostatní, ale pro vaše muže taky. – Já teď půjdu, Bille Cumberlande. Děkuji vám, že jste mě vyslechl. Nakonec bych vám ještě chtěl říct, že jsem i jinde ve Státech potkal muže, který si chtěli svoje ranče bezohledně rozšiřovat na všecky strany, ale naštěstí žádnej strom neroste do nebe. Good bye, pane Cumberlande!“ Nasadil si klobouk a sešel po schodech ke svému koni. Když chtěl nasednout, cestu mu zastoupil předák Hayley. „Stát, hochu!“ Měl v ruce kolt.

Pak práskl výstřel. Rančer držel kouřící revolver.

Hayleyův kolt odletěl. Předák vztekle pohlédl na šéfa.

„Tady určuju já, kdy se bude střílet!“ pravil Cumberland.

Wyatt cvrnkl prsty o krempu klobouku a pomalu vyjel ze dvora.

Muži za ním strnule zírali.

Nahoře na verandě si Cumberland zasunul kolt do pouzdra. Cítil ve tváři pohled své dcery. „Co myslíš?“ zeptal se hrubě. „Jo, je to jasný.“

„Co chceš udělat?“

„Eště nevím. Každopádně ho nesmím spustit z vočí.“ Mary Cumberlandová se tiše usmála. „To byl první chlap, kterej nám moh bejt skutečně nebezpečnej. Když zmlátil Hayleyho, tušila jsem to. Když s tebou mluvil, věděla jsem to.“ Cinkla ostruhami o podlahu a seskočila z verandy na dvůr. „Tome, mýho koně!“

Podkoní Tom Douglas pospíchal, aby přivedl rychlonohého vraníka rančerovy dcery. Mary vypadala netrpělivě. Pak se rychle vyhoupla na vyhřebelcovaného, čisťoučkého koně a rozjela se.

Mac Hayley pokynul pistolníkovi u vrat. Ten došel do nejbližší budovy a přinesl sedlo. Pak osedlal ryzáka, vyskočil na něj a s odstupem se pustil za Mary.

Hayley měl na ruce jen malý šrám. Podíval se k verandě a roztáhl tvář do úšklebku, když si jeho šéf levým ukazováčkem poklepal na čelo.

Mary zastavila na vyvýšenině a podívala se na muže, který jel před ní ani ne ve vzdálenosti čtyř stovek yardů. Jak tak vzpřímeně a hrdě seděla v sedle, mělo to do sebe něco nezaměnitelného. Dala vraníkovi ostruhy a rozjela se.

Wyatt o ní už dávno věděl. Neohlížel se a neohlédl se, ani když za ním byla na koňskou délku.

Žena nakonec vramka pobídla a octla se bok po boku šimlovi.

Beze slova jela vedle Earpa.

Pak řekla, aniž by na něj pohlédla: „Jedete do Florence?“

„Jo.“

„Nakupovat?“

„Nepojedete ještě dneska dál?“

„Jo.“

„Vy nejste moc upovídanej.“

„Ne.“

„Ale předtím, u nás na ranči, to jste se rozpovídal!“

„Jo.“

Pak oba zase mlčeli. Nakonec žena pravila: „Vy jste pistolník, že jo?“

Wyatt překvapené vzhlédl a zkoumavě se podíval do jejích temných, tmavohnědých očí. „ Jak jste přišla na todle?“

„Říkal to otci Ted Seroon.“ „Aha.“

„Ten to musí vědět.“

„ Jistě, když je sám pistolníkem.“

„Zná vás?“

„Asi sotva.“

„Přísahal, že jste známej pistolník. On sám je obávanej střelec. V Abilene zabil pět mužů. V otevřeném souboji, samozřejmě…“

„Jistě,“ přerušil ji Wyatt. „Vy vo tom pochybujete?“

„Nebyl jsem u toho. Ale souboje těchdle lidí jsou vždycky fér. Pokud je podle vás fér, když se vyzve na souboj někdo, kdo vo svůj kolt spíš zakopne, než aby z něj uměl pořádně vystřelit.“

„Vy ho máte za vraha?“

„Každej člověk, kterej za peníze zastřelí někoho jinýho, je vrahem.“

Číhavě se na něj zahleděla a pak řekla: „A co takovej marshal?“

Wyatt neodpovídal.

„Toho přece taky platěj za střílení.“

Wyatt k ní vyslal neproniknutelný úsměv. „Myslím, že jste vo těchdle věcech eště moc nepřemejšlela, slečno. Marshal je úředník, kterej se drží zákona a střílí jenom tehdy, když je k tomu donucenej. Nejlepší bude, když se sama zeptáte nějakýho marshala.“

„Ve Florence maj jenom šerifa.“

„Škoda. Ale ten vám to taky vysvětlí, slečno Cumberlandová.“

Najednou popohnala vraníka, postavila se šimlovi do cesty a tím ho zastavila. „A přece jste pistolník! Seroon měl pravdu. Váš humor, vaše chladný voči, váš klid…“

Wyatt na ni pronikavě pohlédl. Pak se tiše zeptal: „Co vode mě chcete, slečno Cumberlandová?“

V očích se jí zablesklo. „Kdybyste se mi pořád jen nevysmíval, tak bych vám to řekla.“

„Prosím.“ Pokusil se o výraz, který by nevypadal ironicky.

„Pane,“ začala. „Vzdejte svou práci u Walkera. Nemůže vám zaplatit. Já dobře vím, že jste někdo slavnej. Seroon má určitě pravdu. Máte možná jméno, který zná každej. Jezděte pro nás, pro Cumberlandův ranč! Postarám se, abyste dostal vopravdu dobrej, mimořádnej plat.“

„Revolverovej plat, slečno – jako Ted Seroon a ten blonďák u brány ranče? Ten, co nás teď sleduje?“

Mary se rozhlédla. „Já nikoho nevidím.“

„Stačí, že ho vidím já.“

„Poslouchejte, pane – myslím to vážně. Dostanete lepší plat než Seroon a ten kluk dohromady!“

„Díky!“

„Vy musíte jet na ranč C!“ pravila ostře.

„Musím?“ povytáhl Wyatt obočí.

„Jo! Musíte!“

„A proč?“

„Protože jinak zemřete.“

„Jo tak. Takže člověk buď jede na ranč C, nebo zemře.“

„Jo – vy teda každopádně. Můj otec si nemůže dovolit nechat na hranici svýho ranče číhat takovýho vlka, jako jste vy.“

Wyatt zvedl otěže. „Jděte mi z cesty, slečno Cumberlandová.“

„A nepůjdu! Přísahám, že nedám pokoj, dokud váš kolt nezačne sloužit mýmu tátovi!“

„Už jsem říkal, že žádnej nemám.“

„Ale máte! Říkal to Seroon. A já to vím. Říkal, že kdyby nevěděl jistě, že je Sam Daugherty mrtvej, že by vás za něj měl.“

Wyatt se usmál. „Daugherty? Tomu by dneska muselo bejt aspoň padesát. Díky za kompliment!“

A dívka pak pravila, jako by šlo o neochvějnou jistotu: „Tak potom jste Bill Hickok!“

Wyatt se zhluboka nadechl. „Slečno, já nemám čas ani chuť se dál nechávat podrobovat vašemu výslechu.“

„Takže jste to vy! Dostala jsem vás, Bille! A já vím, že pro nás budete jezdit! Syn velkýho Divokýho Hickoka! Hned to tátovi povím.“

Wyatt zavrtěl hlavou, poodejel stranou a vzrušené dívce klidně opáčil: „Žijte blaze, slečno. Doufám, že vám nebude vadit, když vás zklamu. A toho chlapce nahoře na kopci pozdravujte! Jo, a taky mu povězte, že jestliže kdokoliv z vás sáhne na Walkerův majetek, stane se totéž vašemu ranči. A Seroonovi vyřiďte, ať tolik nežvaní!“

„Takže vy nám nepomůžete bránit náš ranč?“

„Vy tomu říkáte bránit ranč? Ne, už jsem řekl…“

Dívka se rozesmála. „Ale ať! Otec napsal dopis daleko lepšímu muži, než jste vy! Pro nás totiž bude jezdit Wyatt Earp!“

„Cože?“

„To zíráte, Hickoku! Muž s hvězdou! Nejlepší z vás všech!“

Wyatt se podrbal na bradě a pak pravil: „Ale slečno – vy si vážně myslíte, že se muž zákona, marshal, nechá najmout na takovou věc?“

„Na jakou věc?“ zeptala se ostře.

„Na špinavou, odpornou, špatnou věc, slečno Cumberlandová!“ dodal Wyatt ledově. „To je ta největší drzost, jakou jsem kdy slyšel… Ale nakonec, proč ne? Když to váš otec dokáže, pak hodně štěstí. A pozdravujte vode mě Wyatta Earpa, slečno Cumberlandová.“ Klepl prstem o klobouk a zvedl otěže.

Dívka se za ním dívala se sveřepým výrazem. Bylo jí jasné jedno: tenhle muž je nepřítelem Billa Cumberlanda. Bude muset zemřít.

Na poště ve Florence podal Wyatt Earp následující spěšnou zprávu. Byla adresována panu Jamesovi B. Hickokovi, Topeka, Lowellstreet, Kansas:

Budeš muset přijet osobně. Ta věc je vážná. Vezmi s sebou Tima a Geojfryho. Čekám tě 14. s polední poštou na poštovní stanici Loovercreek jižně od Abilene. Bill.

Malý poštovní úředník povytáhl obočí, posunul si brýle ve zlatých obroučkách po nose k očím a přečetl si text. Pak zvedl hlavu a překvapeně pohlédl na Earpa: „Jistě…, pane…, hned to bude!“

Wyatt pak poodejel k šerifově úřadovně a uvázal si tam koně.

Když vstoupil, objevil vedle stojanu se zbraněmi muže, kterého tu čekal nejméně ze všech: Teda Seroona, střelce z Abilene, muže, který jezdil a střílel pro Cumberlanda.

Šerif seděl za stolem a podmračeně si Earpa měřil.

„Zdravíčko, šerife, ááá, pan Seroon je tady taky, no to je mi ale překvapení!“

Pistolník se chtěl ztratit, ale zarazil se, jakmile Wyatt zvedl pravou ruku. Seroon se snažil proniknout pohledem pod šosy Earpova kabátu, zda tam má kolty.

Wyatt ale kabát roztáhl a zašklebil se. „Nic, kamaráde, ale přesto tady můžete zůstat. Musím něco ohlásit šerifovi. Šerife, zmizel můj zaměstnavatel, rančer Harry Walker. V podstatě by nebylo nutný, abych vám to hlásil, ale víte, jak dopad jeho kámoš Hunter. Tak to by bylo, šerife. So long.“ A odešel, aniž by se na Seroona znovu podíval. Dal mu najevo, že ho není hoden.

Seroon skočil k oknu a oběma rukama se opřel o parapet. „Zatracenej hajzl! Znám ho…, já ho znám! Jen kdybych si vzpomněl, kde jsem tydle studený voči už viděl…“

Wyatt Earp se vrátil domů na Walkerův ranč, ale majitele tu nenašel. Co se s Harrym stalo? Zabili ho? Drží ho v zajetí?

Rozhodnutí bylo prosté: Wyatt se za pár dní v noci vydal zpátky na Cumberlandův ranč a utábořil se na dohled hospodářských budov na kopci v hustém křoví. Na Walkerově ranči si vypůjčil starý vysunovací dalekohled, a tak měl dění na ranči C stále jako na dlani.

Kolem poledne se na dvoře ranče shromáždil tucet jezdců. Netrvalo dlouho a vyrazili směrem k severovýchodu. Wyatt si je prohlížel dalekohledem.

Okamžitě rozeznal Big Billa Cumberlanda, pak jeho předáka Mac Hayleye, hubeňoura Hastingse, špinavého Slima, tlustého Hendersona, Yula Pottera s býčí tváří…

Ted Seroon scházel.

A ještě jeden muž s nimi nejel: blonďák Jeff Lopin.

Že by ti dva zůstali na ranči? Možné to bylo. I když Seroon byl obvykle neustále někde mimo ranč na cestách.

Takže nejspíš na ranči zůstal jenom mladý pistolník. Tak pozor na něj!

Ale Wyatt musel riskovat.

Hodiny do příchodu večera ubíhaly šnečím tempem. Muž v křoví neustále sahal po dalekohledu a pozoroval ranč. Ale nic se nedělo. Až krátce před šestou hodinou přešel kdosi přes dvůr.

Byla to Mary.

Nasedla na koně a vyrazila k jihu. Za půl hodiny se vracela. Na dvoře na ni čekal starý kovboj, muž, který už nebyl nebezpečný.

Když přišla noc, Wyatt nasedl na šimla a vyrazil k ranči. Obejel ho a přivázal koně nedaleko zadního traktu rančerova paláce.

Neudělal ještě ani půl tuctu kroků směrem k němu, když se poprvé setkal s ostnem Big Billa. Najednou se ozval silný psí štěkot a na Earpa skočil veliký hlídací pes.

Ale Wyatt zůstal klidně stát, jako obvykle počkal, až pes skočí, pak uhnul a udeřil hranou dlaně za psí hlavu. Pes omámeně dopadl, podlomily se mu nohy a klesl k zemi. Wyatt mu svázal běhy a čenich.

Ale předchozí štěkot prořízl ticho dvora.

„Lifte! Hej, Liffe! Kde trčíš! Zatracený psisko…!“ Ze dveří paláce vyšel starý kovboj, rozhlédl se, ale pak se vrátil do domu.

Wyatt věděl, že nemá moc času. Plížil se při boční stěně domu až k verandě. Pak zaslechl kroky. A ženský hlas. „Tome!“

„Ano, slečno?“

„Co se děje?“

„Nic, slečno. To Liff! Nevím, kam se ten blázen zase zaběh!“

Mary Cumberlandová se vrátila dovnitř.

Že by rančer nechal doma jenom dceru a toho starého kovboje?

Ale jakoby v odpověď na otázku se rozrazily dveře u ubytovny kovbojů a dva muži se potácivě blížili k napajedlu. Využili nepřítomnosti rančera a předáka a řádně se zpili. Těch se nebylo nutno bát.

Starý Tom je okřikl: „Hej, vy lumpové, máte bejt na svejch místech!“

„Drž hubu, starochu!“ okřikl ho jeden z těch dvou opilců. Napili se, ponořili na chvíli hlavy do vody, a pak se vraceli do budovy, zpívajíce si Kansas Doodle.

Vetřelec se přehoupl přes zábradlí, normálně prošel verandou, otevřel dveře a v hale se uvelebil v křesle vedle dveří. Asi za minutu se dveře otevřely a vešla Mary Cumberlandová.

Wyatt vstal. „Dobrý večer.“

Dívka sebou trhla, zbledla a pomalu se otáčela. „Vy… vy jste tady?“ vyhrkla.

„Jo, a kde bych jako měl bejt?“

„Já nevím…,“ koktala roztřeseně.

„Ale já vím, slečno Cumberlandová. Měl bych teď bejt na cestě do poštovní stanice v Lovercreeku…, i když, ještě bych měl asi chvíli čas…“

„Jak to?“

„Do zejtřka do rána…, nebo…“

„Do poledne… Ne…, já nevím…, co tu vlastně chcete?“

„Správně. Zejtra v poledne jsem měl na stanici vítat svýho otce a svý dva bratry, že? A Big Bill si to setkání samozřejmě nemínil nechat ujít. Hned čtyři jeho přátelé na jednom místě. Čtyři mouchy jednou ranou, co? No jo, ale dalo se čekat, že váš otec bude perfektně informovanej…“

Mary se pomalu vzpamatovávala. „A co děláte tady?“ zeptala se už o poznání ostřeji.

„Chtěl jsem vám říct, že ani Divokej Bill Hickok nebydlí v Topece a že ani já nejsem tak hloupej, abych mu posílal telegram. Nicméně jsem velice potěšenej, že se osazenstvo ranče C vydalo ho přivítat. To je velmi milé.“

Žena se napřáhla.

Ale Wyatt její ruku zachytil, pevněji stiskl a pak ji zase pustil. „Nechtějte se prát, slečno. Já totiž mám eště něco na srdci, když už jsem tady. Kde je Hany Walker?!“

Mary vyvalila oči.

„Kde je!“ naléhal Wyatt nekompromisně.

Její ruka sjela k malému dámskému koltu u opasku.

Wyatt se ani nehnul. „Střílejte, Mary Cumberlandová. Zneškodněte mě. Určitě si někoho najdete, kdo pro vás bude jezdit. Třeba Wyatta Earpa!“

Dívka na něj namířila. Kohoutek cvakl.

„Jen klidně střílejte,“ pravil marshal chladně. „Třeba pak budete ještě pyšnější!“

Zírala do jeho očí. A když napřáhl ruku a kolt jí sebral, nedokázala se ani bránit, ani vystřelit. Wyatt schoval malý kolt do kapsy.

„Kde je Hany Walker?“

„Nevím.“

„Vy to víte, Mary. A taky mi to povíte!“

„Ani náhodou.“

Wyattův hlas byl tvrdý a neúprosný. „Ale povíte. A sice hned! Tvrdíte, že mě znáte. Tak taky víte, že umím bejt bezohlednej. – Kde je Walker?!“

Podívala se na něj, a to byla chyba. Podlehla jiskření v jeho očích, přicházející z hloubi duše. „Ve srubu,“ pravila tiše. „Ve kterým srubu?“

„Vzadu, za…,“ řekla, ale pak zase našla svoji ztracenou pýchu. „Dejte mi pokoj. Přepadl jste mě. Budu si stěžovat. Někoho zavolám…“

„Byla jste dneska vpodvečer ve srubu, kde držíte Walkera v zajetí?“

„V zajetí?“

Wyattovy oči se zúžily. „Nebo snad už nežije? Já bych byl už kvůli vám mnohem radši, aby byl naživu!“

Dívka se rozesmála.

Aniž by si toho někdo z těch dvou všiml, kdosi stiskl kliku dveří, a ty se nadto rozletěly. Objevil se blonďatý pistolník Jeff Lopin s koltem v ruce. „Nazdar, brachu!“

Wyatt si ho chladně změřil.

Mary uskočila. „Jeffe!“ vykřikla.

„Takže ty seš tady, brachu,“ pravil pistolník. „Dobrá, uděláme krátkej proces.“

Kohoutek jeho koltu cvakl a Jeff vystrčil ruku s koltem kupředu, po způsobu trikových střelců, jako by ji chtěl hodit.

Ve stejnou chvíli práskl výstřel, kulka vyrazila Jeffovi kolt z ruky a roztrhla mu kůži na předloktí. Jeffova kulka se zaryla do podlahy dva couly před špičkou Wyattových bot.

Wyatt držel v ruce maličký Maryin koltík.

Lopin byl bledý jako stěna. „No tak, střílej!“ vybízel Earpa, „skonči to!“

„Nikoliv, brachu,“ řekl Wyatt ironicky. Zvedl Jeffův kolt, vyprázdnil ho a podal mu ho zpět. „Musíš se hodně učit, brachu.“ Ve dveřích se ještě jednou zastavil. Zvedl koltík a pozoroval ho. „Vašeho mladšího bratříčka si teď vezmu s sebou. Možná ho eště budu potřebovat. Určitě se najde příležitost, jak vám ho vrátit.“

A odešel.

Rychle přeběhl verandu a za chvilku byl u šimla. Vyhoupl se na něj a vyrazil směrem, kterým odpoledne jela Mary. Zhruba po čtvrthodině skutečně objevil malý srub. Dojel k němu, sklouzl ze sedla, otevřel dveře a zeptal se: „Pane Walkere, jste tady?“

Odpovědí mu byl jásavý výkřik. „Wynne! Člověče! Wynne! Jak jste mě tu našel?“

„Kde jste?“

„Tady pod voknem. Ty grázlové mě svázali.“

„Cumberland?“

„Jistěže Cumberland! Přepadli mě v mým vlastním domě!“

„Cumberland osobně?“ zeptal se Wyatt, zatímco přeřezával pouta.

„Jistěže ne. Toho jsem neviděl. Zato Mac Hayleyho a jeho kovboje…“

Oba muži, sotva opustili srub, uslyšeli dusot kopyt. Wyatt schoval koně do křoví a naslouchal do tmy. Walker seděl na zemi a mnul si ztuhlé klouby. „Zatracená banda, to mi Big Bill zaplatí, to vám přísahám, Wynne!“

„Psst!“ okřikl ho Wyatt.

Přihnal se jezdec, seskočil a utíkal ke srubu. Byla to Mary a měla pušku.

Wyatt jí vyšel vstříc. „To hledáte mě?“

Chtěla zvednout hlaveň, ale on ji už držel a strhl ji stranou: „Dobře že jste přišla, slečno Cumberlandová. Tak alespoň víme, že jste o únosu Harryho Walkera věděla. A teď vám bohužel musím sebrat koně, protože pan Walker teď sotva může chodit. Příležitostně vám ho vrátíme, například při soudním přelíčení s vaším otcem. – Pojďte, pane Walkere, nasedněte si!“

A muži bez dalších slov odejeli.

Rančer Cumberland při návratu domů zuřil. Nic nebylo platné Lopinovo ujišťování, že v životě neviděl nikoho tak rychlého, jako byl muž bez koltu. A rančer se navíc v zuřivosti pohádal i s Mary.Vysvětlil jí, že nikdy nenapsal Wyattu Earpovi. „Blázníš, holka? Copak by pro nás jezdil marshal? Muž s hvězdou?!“

Mary tam stála, jako by ji zasáhl blesk. „Takže to všechno není pravda…“

„Co všechno?!“

„Wyatt Earp pro nás nemůže jezdit? Nosí hvězdu, a tak brání jenom spravedlnost? Takže my nejsme v právu…“

„Řečičky!“ zuřil Big Bill. „Bejt v právu! Co to vlastně je, bejt v právu? To se mám mlčky dívat, jak mi kradou moje pozemky, he?“

Mary pohlédla mimo něj a zahleděla se do prken podlahy. Pak se sklopenou hlavou pomalu vyšla ven.

Rančer vztekle praštil sklenkou o podlahu. Roztříštila se na tisíce střípků.

Cestou domů Walker vyprávěl, jak ho Hayley unesl a zavlekl do srubu, a jak za ním pak pětkrát přijel, aby podepsal prodejní smlouvu, že prodává svůj majetek Cumberlandovi. „A podepsal jste?“ vyzvídal Wyatt.

Přes úzkou rančerovu tvář přelétl hořký úsměv. „Ne, Evansi, toho se nedožijete. Já svůj ranč Big Billovi prodám stejně draho jako Hartmannovi, leda přes moji mrtvolu!“

Když dorazili domů, nalezli ranč nedotčený. Earp to připisoval své výhrůžce, že pokud se něco stane s Walkerovým majetkem, totéž se stane s Cumberlandovým. Přestože nebyl ozbrojen, měli z něj respekt.

Oba muži seděli dlouho do noci před domem a povídali si. Walker starostlivě kroutil hlavou: „Já vydržím, Evansi, ale v podstatě je to nesmyslnej boj. Big Bill má delší dech i delší ruce. S mejma pár longhornkama se sotva dostanu dál. Bohužel. To má Hayley pravdu. Moje stádo nestojí za nic…“

„No právě,“ přidal se k tématu Earp. „Možná byste tu měl mít herefordky.“

„Jsou citlivější než longhornky…“

„Ale mají víc masa a přinesou víc peněz. Znal jsem jednoho malýho rančera v Lamaru. Za stádo herefordek utržil dvakrát tolik jako za stejný stádo longhornek.“

Walker se podrbal. „To bych musel sví stádo prodat. A kde potom seženu mladý herefordský krávy?“

„Já bych věděl, kde. Cestou k Termolenovi jsem míjel chovatele. Třeba by něco prodal…“

„A longhornky?“

„Ty vezmeme s sebou a prodáme je.“

„Kde?“

„Na dobytčím trhu v Harringtonu.“

Hnědák zapražený do krytého vozu jel v čele. Za ním stádo, neustále ze všech stran popoháněné Wyattem Earpem a rančerem Walkerem. Walkerovi se v hlavě pořád honilo, jak je možné, že právě on narazil na tak přičinlivého kovboje, na muže, který mu navíc dokonce zachránil život…

V noci se utábořili na dobrém místě a střídavě drželi hlídku. Když byl Wyatt potřetí na řadě, zaslechl nejdřív zavytí hyeny a potom vzdálený dusot kopyt. Ale nikoho neviděl. Vrátil se k ohni a probudil Walkera. „Rychle do vozu.“

Zatímco se Walker ospale potácel k vozu, Earp sroloval přikrývky a uspořádal je tak, že to vypadalo, jako by oba ještě leželi u ohně a spali.

Walker zaujal stanoviště na voze a tasil kolt. Earp také nastoupil a mávl rukou: „To nic nepomůže, šéfe. Vezměte si pušku.“

„A vy?“

„Uvidíme. Když to bude zapotřebí, vezmu si tuhle winchestrovku. Viděl jsem, jak jste ji tu schovával.“

„Jo, schovával. Vám k dispozici. Je nabitá deseti ranama…“

Čekali poměrně dlouho. Walker se nakonec zeptal: „Na co to vlastně čekáme?“

„Na milou návštěvu,“ odvětil kovboj chladně.

„Vy jste někoho viděl?“

„Ne, ale slyšel.“

„Bandity?“

„Možná. To ještě nevím. Každopádně jsme tady na lepším místě než dole u ohně.“

Vtom šiml za vozem zneklidněl.

„Jsou tady,“ zašeptal Earp.

A skutečně. Z protějšího svahu sbíhal dolů do křoví stín a zastavil se nedaleko odložených sedel. Brzy nato si Wyatt všiml jiného stínu, přibíhajícího opodál. Na vrcholku kopce stál třetí muž. Jeho silueta se jasně rýsovala proti nočnímu nebi.

A pak práskly čtyři výstřely.

Kulky se zaryly do srolovaných dek u ohně.

Chvíli bylo ticho, ale pak se k ohni rozběhli čtyři muži. Jeden z nich ležel nedaleko vozu. Vrhli se na domnělé spáče.

Wyatt nyní vystrčil hlaveň winchestrovky. „Ruce vzhůru, hoši!“

Muži se otočili. Jeden z nich sáhl po koltu.

Winchestrovka vyštěkla.

Muž vykřikl a strčil si ruku do úst.

„Odhoďte zbraně!“ zvolal marshal ostře. „No tak, bude to? Nebo má promluvit moje puška? Ta první kulka má v hlavni eště devět kamarádů!“

Muži pomalu pouštěli zbraně.

„Kryjte mi záda,“ požádal Wyatt rančera a seskočil z vozu. Pušku nechal na voze.

„Takže, hoši,“ pravil Wyatt poté, co bleskurychle vyřídil jednoho z nich, jenž po něm skočil, ale nyní už ležel na zemi v bezvědomí.

„To jste udělali moc fajn. Naštěstí jsme eště naživu a můžeme vám za to milý překvapení hezky poděkovat. Eště jedno upozornění: žádný fóry. Na voze je někdo s puškou a míří vám na břicha. Takže, hoši, zvedněte si svýho kamaráda a podejte mi pacičky.

Jeden po druhém k němu pomalu přistupovali a nechávali si spoutávat ruce.

Když pak byli všichni čtyři spoutáni a seděli na zemi, řekl marshal: „Udělali jste hezký přepadem, ale „my na tudle legraci moc nejsme.“ Potom bandity přivázal lasem k sobě. „A je to.“

Ráno se kolona dala znovu do pohybu. Bandité byli uvázáni za vůz. Nyní museli dlouhou cestu do Harringtonu absolvovat po svých, mezi bučícím dobytkem a v oblacích zvířeného prachu. Jejich koně pomáhali hnědákovi táhnout vůz…

O dva dny později se pozdě odpoledne octli nad širokým údolním kotlem, v jehož středu leželo malé město. Wyatt přijel k Walkerovi a ukázal dolů: „Harrington, pane Walkere. Jsme u cíle.“

Walker zamrkal. „To se pustíme do obchodu ještě dneska?“

„Samozřejmě.“

Těsně před městem Wyatt stádo zastavil. Walker zůstal u zvířat a Wyatt zatím před sebou hnal čtyři bandity po Mainstreet. Zastavili se před velkým štítem s nápisem „Sheriffs Office“. Kovboj tam bandity odevzdal a nádavkem přidal příběh, jak ho přepadli.

Maličký šerif hvízdl. „No to je paráda! Dva z nich dobře znám a ty druhý dva mě taky dobře poznaj.“ Vtom se zarazil. „Hej! Není todle náhodou Nils Cumberland?“

Wyatt se ohlédl. „Cumberland?“

„Jo.“ Malý šerif se zamračil a strčil do bandity. „Hej, brachu, my se přece známe! Ty seš Nils Cumberland! Přiznej se.“

Zajatec otevřel ústa a pravil: „Jo. Já jsem Nils Cumberland.“

„Bezva,“ odvětil šerif spokojeně. „A tvůj otec vo tvejch zlovolnejch činech zase nic neví.“

„Ale ví,“ odporoval mladík. „Dobře to ví. Tentokrát už mi pletou voprátku, střílel jsem na spící honáky. Nemám důvod lhát.“

Chlapec přiznal, že Big Bill Cumberland přijal do otcovské náruče vyděděného syna. Ale s podmínkou, že vyřídí dva honáky. Synovi tvrdil, že jsou to zloději dobytka.

Šerif vrtěl hlavou. „Tak ty, zloděj, falešnej hráč a opilec, si dovoluješ házet špínu na otce? Ále, je jen dobře, že sotva ses vobjevil, hned strčíš krk do voprátky. Aspoň bude pokoj…“ A šerif se otočil k Earpovi: „Jeho otec, Big Bill, docela určitě vo ničem nevěděl. Ten kluk mu dělá jen starosti…“

Mladý Cumberland sice protestoval, ale šerif ho dal odvést. A Wyatt nepovažoval za nutné vysvětlovat šerifovi pravou podstatu věci.

„Jsou to vrazi,“ dodal šerif. „Nedávno přepadli u Abilene dva osadníky a zabili je. Jsou na to svědci. Ty čtyři grázlové budou viset. Tentokrát je vo dědice ranče C už definitivně postaráno…“

Walker s Earpem ještě ten den prodali dobytek a vydali se na zpáteční cestu. Wyatt svému rančerovi neprozradil, že jeden z útočníků byl Cumberlandův syn. Neměl za nutné to prozrazovat.

Cestou se dali ve směru poloshnilého ukazatele k Termolenovu ranči.

A pak už stáli před branou ranče.

Ještě stále tam u studny stál polorozpadlý vůz, vrata do stodoly visela nakřivo, skřípěla ve větru a dveře do rančerova domu byly napůl otevřené, jako tenkrát, co tu byl Earp naposledy.

Zastavili před verandou a seskočili z vozu.

Walker zaklepal na dveře. „Termolene, to jsem já, Walker! Můžu dál?“

Nic se nepohnulo.

Jen vrata stodoly vrzala ve veřejích.

Wyatta zachvátil podivný pocit. Minul rančera a vstoupil do domu. A hned se zarazil.

„Co je?“ ptal se Walker a vešel.

A pak to taky spatřil.

Stařec ležel na podlaze, obličejem k zemi. Jeho košile byla na zádech roztržená a zakrvácená.

Ten houževnatý život ukončila jedna kulka.

Musel tu ležet už několik dní. Wyatt a rančer mu vykopali hrob a uložili ho do něj. Když pak nad ním stáli a sňali klobouky, začalo pršet.

„Čekal na smrt dlouhý roky. 24. října mu mělo bejt sto let,“ řekl Wyatt. „A nějakej mizernej bandita mu přines smrt. Kulkou do zad.“

Vrátili se do domu. Nic tu nepřipomínalo žádné drama. Na zemi ležel starý kolt.

Wyatt ho zvedl, roztočil bubínek a zjistil, že jedna kulka chybí. A tak ho napadlo: kdyby tak ta kulka chtěla trefit vraha!

Cestou domů potkali kovboje z Dunhamova ranče. Mladý Dunham

měl na prodej nějaké herefordky, a tak se s oběma muži rychle dohodl… Wyatt netušil, že toho muže ještě jednou v životě potká: bude to tentýž Roger Jeff Dunham, který o tři roky později dole v Dodge zemře pod kulkou z koltu skutečného mladého Billa Hickoka…

Bill Cumberland přecházel těžkými, dunivými kroky po obývacím pokoji svého rančerského domu. Fošny pod kroky obrovitého muže praskaly.

Naproti u krbu se opíral pistolník Seroon. Prohlížel si nervózního farmáře.

Cumberland se najednou zastavil a vyhrkl: „Musí se to skončit, Seroone. Za co vás platím!“

„Neplatíte mě za to, abych napravoval Hayleyovy hlouposti, pane.“

Rančer se zastavil těsně před ním. „Jaký hlouposti?!“

Seroon lhostejně pokrčil rameny. „Dělá pořád nějaký, pane. Nepřemejšlí. Možná je dobrej jako honák krav, ale s lidma to neumí.“

Cumberland založil ruce za záda a zamyslel se. „Rozumím vám, Seroone. Chcete tím říct, že já jsem jako honák krav a že já neumím jednat s lidma?“

Střelec se zašklebil. „Mluvil jsem vo Hayleym, pane.“

„Předák dělá jenom to, co já nařídím.“

Seroon neodpověděl.

Rančer svěsil hlavu. Pak pohlédl na Seroona a rozkázal: „Seroone. Zbavte mě toho muže.“ , Jak tomu mám rozumět?“

„Přesně tak, jak jsem to řek.“

„To mám toho Evanse vyzvat?“

„Jo.“

„Tak to já neudělám, pane.“

„Ale?“ vysmíval se rančer. „Tak vy to neuděláte? No podívejme se!“ Vyskočil a chytil pistolníka za klopy. „A kde zůstal tvůj rozum, chlapečku. Tys asi zapomněl, co vo tobě vím! Kdo byl onen džentlmen, co dole v Newtonu zastřelil hráče Pallgreema, he? Zapomínáš, že jsem byl u toho, když si ho zastřelil bez výzvy, jenom ze vzteku, protože s ním prohrál. He…, že bys na to zapomněl, amigo?“

Střelcova tvář zpopelavěla.

Cumberland ho strčil tak prudce proti krbu, až mu spadl klobouk. Ale neodvažoval se pro něj sklonit. Tiše řekl: „Vy jste vyděrač, pane… Docela sprostej vyděrač.“

Cumberland si ho změřil chladným pohledem. „Eště jedno takový slovo, hochu, a zadupu tě do země. Kdo seš ty, co? Špinavěj, malej pes s koltem v ruce! A před prvním chlapem stáhneš vocas! – Poslouchej mě teď, Seroone, ty vyzveš toho Evanse…“

„Von se nemenuje Evans!“

„A jak teda!“ zařval rančer. „Dyť blufuje!“

„Neblufuje. Čet jsem to v jeho vočích!“

Cumberland se zlostně rozchechtal. „Hledáš výmluvu, Seroone. Ale to ti nebude nic platný. Nenajal jsem si tě, abys mi popisoval voči cizejch chlapů, ale proto, abys mi je držel vod těla, jasný?! Vyzveš ho. Nikdo tady nemá tak rychlou ruku jako ty. A ty nad ním zvítězíš!“

„Von ale nenosí zbraň, pane,“ namítal Seroon.

„Tak se holt postaráš, aby nějakou měl. Kromě toho to nebude poprvý, pokud vím, co budeš střílet na bezbrannýho!“

Pistolník neodpověděl a vyšel ven. Na chodbě se na chvíli zastavil. Věděl, že nemá jinou možnost. Big Bill ho vyřídí, jestliže neuposlechne.

Johnny Hartmann, nejmladší ze tří synů rančera Hartmanna, se ve dveřích do saloonu srazil s Hayleyem. Předák mu plivl do tváře. Devatenáctiletý mladík se nedal zahanbit a vrátil mu to. Hayley si otřel rukávem tvář a sykl: „To tě přídě draho, chlapečku!“ a sestoupil z verandy na ulici. „Pojď dolů, Johnny!“ křikl.

Mladík nejisté sestupoval po schůdcích.

„Slíbil jsem tvý rodině, že vás vyřídím. Vzpomínáš si?“

Johnny nevypadal příliš mužně. Dobře věděl, že s koltem moc neumí. Dosud mu stačilo, že to uměli jeho bratři. Raději by zkrotil býka, než aby střílel.

Vtom obrovitý předák zařval: „Tas!“

Johnny zavrtěl hlavou. Pak zvedl levou ruku a zastínil si oči. Každý mohl vidět, že jej oslňuje slunce. Nechtěl střílet, tenhle mladíček ž Hartmannova ranče. Nechtěl střílet, a tak byl rád, že ho táta poslal obstarat nějaké menší nákupy do města. Nechtěl střílet, ale stejně to byly poslední minuty jeho života.

V tu chvíli od severu přijížděli dva jezdci.

Hayley zabručel: „Tas!“

Chlapcova ruka sjela v panické hrůze ke koltu. Stačil ho i vyndat z pouzdra.

Pak práskly dva výstřely.

Malý Johnny Hartmann stál chvíli se svěšenýma rukama, pak mu vypadl kolt z ruky. Pomaličku, jako by to pořádně nechápal, doklopýtal k příčnému trámu verandy a sáhl po otěžích. Pak se prudce skácel před přední běhy svého ryzáka.

Ti dva jezdci zvířili prach a zastavili u něj. Wyatt Earp a Harry Walker seskočili z koní a chladně si měřili Maca Hayleyho.

Ten se ohlédl po svých lidech, kteří pomalu sestupovali ze stepwalků na ulici a stavěli se za něj.

Naproti u holičství stál šerif. Pomalu došel na místo a zastavil se nad Johnnym Hartmannem. „Je mrtvej?“

„Jo!“ pravil předák nahlas. „Dokonce střílel jako první.“

„To je fakt, šerife!“ přidal se Yul Potter. „Slyšeli jsme jeho výstřel.“

Šerif němě přikývl.

Wyatt se do toho ale vložil. „Pak bych teda chtěl vědět, kdo na mě vyslal tu třetí kulku.“

„Na vás?“ zeptal se šerif.

„Padly jen dva výstřely!“ namítal předák.

„Vo tom nepochybuju,“ ozval se chladně Wyatt. „Ale jedna kulka mi roztrhla košili na předloktí…“

Mac Hayley se vztekal. „Už zase ten zatracenej kovboj Evans! Co se do toho pletete!“

„Říkám vám to, Hayleyi: jedna kulka mě zasáhla. Tady – roztrhla mi rukáv.“ Vystrčil pravačku a ukázal v díře košile krvavý šrám.

Viděli to všichni. Mainstreet ztichla.

„Padly dva výstřely!“ trval na svém Potter.

Wyatt vykročil, sklonil se a zvedl kolt, který Hartmannovi vypadl z ruky. Zatočil bubínkem. Ten zvuk šel Hayleyovým mužům na nervy.

Wyatt chladně pohlédl na předáka. Pak zvedl zbraň a pomalu za sebou do nevinného modrého nebe vypálil šest ran.

Když ruka s koltem klesla, zavládlo tísnivé ticho.

Všichni to slyšeli. Každý počítal. Bylo to šest ran. Přesně šest.

Přesně tolik, kolik jich je v plném bubínku.

Wyatt hodil předákovi prázdnou zbraň pod nohy a vykročil k saloonu.

Walker se postaral o koně a o mrtvého Johnnyho.

V saloonu byl Wyatt sám – alespoň to tak vypadalo.

Ale vzadu v temném koutě se krčil přece jen jeden host. Jeho bledá tvář vystupovala ze tmy. „Á, Ted Seroon je tady taky,“ pravil Wyatt ostře. „Copak…, že byste seděl v saloonu, když se venku odehrává údajnej souboj?“

Střelec vyletěl jako pružina. Jeho rychlé ruce byly svěšeny vedle pouzder s kolty.

Wyatt natáhl ruku: „Dejte mi své kolty, Seroone.“

Pistolníkova pravačka sklouzla k pouzdru. Na Wyatta se zableskla ocel hlavně koltu.

„Jen do toho, Seroone,“ pravil marshal chladně. „Tady v tom podivným městě se střílí vostošest, pár ran víc nebo míň, na tom nesejde. – Nebo, že byste byl snad pistolník, kterej nestřílí na bezbranný lidi?“

„Tak to teda jsem,“ pravil Seroon a vrátil kolt do pouzdra. Wyatt po něm v tu chvíli skočil, jednou rukou ho prudce odstrčil a druhou zároveň vytáhl jeho kolt. Roztočil bubínek a pak chladnokrevně konstatoval: „Nechybí ani jedna kulka…“ Seroon se zašklebil. Ale Wyatt pokračoval: „A přece se z tohodle koltu před pár minutama střílelo. Hlaveň je eště teplá a je cejtit prachem. Takže si můžete vybrat, Seroone. Buď jste zabil toho chlapce, anebo jste střílel po mně.“ A hodil mu kolt přes stůl.

Seroon jej zachytil. Ruce se mu třásly. Otočil se a šel ven.

Wyatt si mezitím dopřál jednu whisky. Barman Jeff Collins ho varoval. Nahoře na hřbitově už leželo pár jemu podobných, co se taky postavili Colemanovi… Wyatt poděkoval za varování a opustil saloon.

Na Mainstreet bylo podivně ticho. Když se Wyatt rozhlédl, spatřil patnáct yardů od vchodu stát uprostřed Mainstreet muže.

Velkého, štíhlého, s lehce rozkročenýma nohama.

Pistolník Theodore Seroon.

Wyatt ihned pochopil. „Takže to má umřít další člověk?“ zeptal se do ticha.

„Pojď dolů, Evansi!“ vrčel Seroon.

„Jo.“ Pomalu a beze spěchu sestupoval Earp po schodech. Zastavil se také až uprostřed ulice. Slunce ho příliš neoslňovalo, ale stáhl si klobouk do čela.

Vtom se ozval Harry Walker: „Co to má znamenat, Seroone? Ten muž nemá zbraň!“

„Dej mu svůj kolt!“ přikázal pistolník.

Walker vstoupil na ulici. „To je přece šílenství! Nestačí vám jeden mrtvej? Hyeny! Šerife, šerife!!“

Ale ochránce pořádku se držel stranou dění.

Wyatt zvedl levačku. „Počkej tady chvíli, Seroone.“ Dlouhými, klidnými kroky přešel přes ulici a ke všeobecnému překvapení vešel do domu reverenda Marcuse Oaklanda.

Yul Potter zaječel: „Šel si pro požehnání!“

Kovbojové se rozchechtali.

Wyatt za sebou zavřel dveře. Duchovní otec mu kráčel po chodbě vstříc. „Pane Earpe,“ řekl. „Všechno jsem viděl. Je to hrozné. Co chcete dělat?“

„V této zemi není klid. Je mi to líto. Vraťte mi, prosím, můj opasek se zbraněma.“

Duchovní pastýř udělal zničený obličej. Pak se vrátil do pokoje a přinesl těžký patronový pás. Kroutil hlavou: „Je to ostuda. Žijeme tu jako v hlubokém středověku. V Evropě lidé už dvě století neznají nošení osobních zbraní. Je to zlé, pane Earpe. Když jste ke mně tenkrát přišel, že si tu necháte zbraně, dělal jsem si starosti, jestli bez nich přežijete. Nyní, když si je berete zpět, zase si dělám starosti… Jděte s Bohem…“

Wyatt se opásal, zkontroloval svůj těžký kolt Buntline a ještě přidržel dveře: „Dá se do něčeho takového vůbec jít s Bohem?“ A vyšel na ulici.

Veškerý hovor utichl.

Kovboj Wynn Evans najednou vypadal docela jinak. Byl s tím koltem nějak rozhodnější… Cítili to všichni.

Především Ted Seroon.

I tvář Mac Hayleyho se změnila. Hleděl na kovboje Evanse. I on nyní už cítil, jak nebezpečný je to muž. Najednou měl strach. Strach o Seroona. Ne snad proto, že by si ho tak vážil, ale proto, že s jeho porážkou by byl poražen i on sám.

A Seroon se ani nehnul.

Proč nic neříká?

Proč nic neříká?!!

Hayley se nemohl míchat do souboje. Nikdo nesměl nic namítat, kromě obou účastníků… Takový byl nepsaný zákon soubojů.

Mainstreet byla tichá. Jako smrt…

Ted Seroon měl strach. Vzedmul se odněkud z jeho nitra a sevřel mu srdce, škrtil ho a ochromoval myšlení. Psí strach.

Vykročil. Pomalu, neohrabaně, jako na chůdách vykročil k Wyattu Earpovi. Ten stál bez hnutí a čekal. Seroon se zastavil yard před ním.

Chvíli se na sebe dívali, Seroon se pak otočil a se skloněnou hlavou odkráčel ke svému koni. Vyhoupl se do sedla a pomalu odjížděl k západu.

Na ulici nikdo nepromluvil.

Earp si oblékl sako a přešel k Walkerovi.

Nikdo neřekl půl slova. Co taky – velký Ted Seroon se vzdal tváří v tvář cizímu kovbojovi. To bylo něco nad chápání těch mužů.

Wyatt ani nestačil nasednout na koně, když ze dveří poměrně nového domu vyšli na verandu rančer Bill Cumberland, místní šerif a o krok za nimi i Mary Cumberlandová. Ocelový hlas Big Billa zalétl k Earpovi: „Ty chceš jet pryč?“

Wyatt dělal, jako by ho nikdo neoslovil. Vložil levou nohu do třmenu a chystal se naskočit na koně.

Vtom se ze skupiny kovbojů odpojil obrovitý chlápek: předák Mac Hayley. Zarazil se těsně před Wyattem. „Hej, chlape! Mluví s tebou Big Bill Cumberland!“

Wyatt si předáka chladně změřil. „A vy, Hayleyi, vy snad mluvíte se mnou?“

Obr vzteky málem praskl. „Ty zatracená kryso! Já tě naučím, jak mluvit s Big Billem a jeho předákem!“

Později si už nikdo nedokázal pořádně vzpomenout, co se vlastně stalo. Každopádně ležel hranatý předák ve zlomku vteřiny tváří v prachu Mainstreet a ani se nehnul.

Jeho kovbojové na něj chvíli hleděli, ale pak se rychle otočili a utíkali pryč.

Earp vytáhl kolt a namířil na ně. Hlouček se zastavil. Nikdo nemínil polknout kulku jako první.

Vtom Big Bill vykřikl: „Obviňuju tohodle muže z vraždy, soudce O’Keefe! Dobře poslouchejte! Znáte mě jako čestnýho muže. Já jsem William Cumberland a každej mě tady zná. Žaluju muže, kterej teď zase drží v ruce zbraň, že zavraždil rančera Termolena!“

Wyatt trhl hlavou. Co to bylo? Co to ten samolibý, despotický pirát pastvin řekl? Wyatt málem ztratil svůj ledový klid.

Big Bill pokračoval: „Je to vrah! Tenhle muž přišel do našeho kraje a všude zasel strach a neklid. Je to vrah a zloděj kom: na mým ranči ukrad koně mý dcery Mary Ann!“

Přihrbený bělovlasý stařík přikývl jako loutka. Neříkal nic. Oči bez zájmu spočívaly na Wyattovi.

Cumberland vyčkával, až jeho slova zapůsobí. Zraky kolemstojících mužů se s odporem upřely na Earpa.

Rančer toho využil: „A to není zdaleka všechno, muži. Já dál tvrdím, že je to i vrah malýho rančera Huntera!“

Ozývaly se výkřiky.

Big Bill zvedl paže a učinil teatrální gesto. Byl ve svém živlu. „Muži, tady stojí soudce O’Keefe. Požádal jsem ho, aby sem přijel z Abilene… Aby se na místě přesvědčil o tom, co se stalo… Ať se soudce přesvědčí sám a ať sám rozhodne o právu a spravedlnosti… Pozval jsem ho, aby sám přikázal šerifovi, ať toho zločince zatkne, aby si náhodou někdo nemyslel, že nějak stojím v pozadí událostí, nebo že chci někomu ubližovat. Ať rozhodne zákon a soudce O’Keefe! On sám!“

Wyatt chladně hleděl na křiklouna – Zlatej Bill! pomyslel si. To si vymyslel jméno! Bylo to skutečně zlatíčko, tendl chlap.

Třesoucí se ruka stařičkého soudce neustále mířila k levé polovině hrudníku. Byl to starý, unavený muž, tenhle soudce Henry Daniel O’Keefe. A byl ještě i něco jiného…

Muži křičeli stále víc. Natlačili se k Earpovi a Walkerovi a hnali je k City Hallu.

O čtvrt hodiny později v té budově začalo soudní přelíčení. Proces, který byl veden proti Wyattu Earpovi i Henrymu Walkerovi, vstoupil do análů městečka. Kronikář Nathan Bisbee nazval tento den jedním z nejčernějších dnů tohoto malého kansaského městečka.

Wyatt stál se zkříženýma rukama před tribunálem. Kolt se mu nikdo neodvážil sebrat.

A byl to podivný tribunál: vlevo vedle soudce seděli Big Bill Cumberland, Mac Hayley a pistolník Jeff Lopin. Vpravo od soudce seděl místní šerif.

Hluk v sále byl ohlušující. Kdo se nevešel dovnitř, tlačil se venku u vchodu a za okny.

Obviněného si nikdo nevšímal natolik, aby viděl, že cosi vytáhl z kapsy a zastrčil si to pod sako.

Když nebylo možno zjednat klid, Big Bill vstal a vystřelil do stropu. Už se nemohl dočkat, jak svého největšího nepřítele zničí. „Vaše Ctihodnosti, přelíčení může začít.“

Roztřesený soudce přešel po úvodních ceremoniálech rovnou k věci. Namířil na Wyatta ukazováček a začal: „Jste obviněn z vraždy, ukradení koně, vloupání na ranč a pohyb na cizím pozemku. Dále jste obviněn z buřičství…“

Obviněný to nevydržel a rozesmál se.

Big Bill ihned vyskočil a zařval: „Co si to dovoluješ, ty grázle! Dám tě roztrhat psům, jestli si to vůči soudci ještě jednou dovolíš!“

Starý soudce přitiskl třesoucí se dlaň ke tváři, snad aby třas nebyl tolik vidět. Levačkou nervózně ohmatával náprsní kapsu. Propadlé tváře mu zčervenaly. Opět namířil ukazováček na Earpa: „Proč… proč jste se smál?“

Wyatt chladně odvětil: „Protože je mi ten váš soud k smíchu!“

Cumberland opět mínil vyskočit, ale soudce mu položil ruku na paži.

„Soud je vám tedy směšný?“

„Jo, soud, složení tribunálu, i vy sám, Henry Danieli O’Keefe!“

Po těchto slovech nastalo ticho, podobné klidu před bouří.

O’Keefe ostře pravil: „Složení tribunálu se vám nelíbí?“

„Dokonce velmi se mi nelíbí, pane O’Keefe. Vidím za stolem muže, který mě obvinil. Je to zlodějský rančer nejhrubšího zrna. Vedle něj poznávám předáka, který patří kamkoliv, jenom ne za soudní stolici. Dále tam vidím zákeřného pistolníka. A kde jsou porotci, pane O’Keefe?“

„ Jestli se ještě jednou odváží vám říct pane O’Keefe,“ pohrozil rančer, „pak…“

Soudce udeřil kladívkem o stůl. „A co máte proti mně?“ zeptal se. „Je toho hodně, O’Keefe. Hlavně to, že se vůbec odvažujete zase vykonávat úřad soudce, přestože jste byl z řad soudců vyhoštěn a ve zvláštním procesu vám byl dokonce odebrán i titul soudce. Dále se mi nelíbí, že jste opilý. Opilý tak, jako jste býval během jiných předchozích neuvěřitelných procesů. I nyní jste opilý, Danieli 0’Keefe. Vaše třesoucí se ruka neustále hmatá po láhvi s whisky, kterou máte v náprsní kapse. Odmítám vás, pane O’Keefe. Vy už nejste soudce, nemáte právo vykonávat úřad soudce, a už vůbec nemáte právo nechávat se jako soudce nebo dokonce Vaše Ctihodnost oslovovat!“

Než stačil kdokoliv ze zkoprnělých přítomných něco říct, O’Keefe vstal, na třesoucích se nohou obešel stůl a zastavil se krok od Wyatta. Pohled na něj jen utvrzoval v tom, co Wyatt řekl.

Pak se O’Keefe téměř šeptem zeptal: „Já věděl, že vás odněkud znám. Jen jsem si neuměl zařadit vaše oči a vaši tvář. Jak se jmenujete?“

V napjatém, jiskřícím tichu uslyšelo 139 přítomných mužů odpověď obviněného: „Wyatt Earp.“

Výsledek byl ohromující. Všichni křičeli, ječeli a řvali o překot. A byl to opět Big Bill, jenž přítomné uklidnil pomocí rány z revolveru. „Klid, vy zatracený idioti, klid!!!“

Hluk se pomalu uklidňoval.

Cumberland se naklonil přes stůl. „Vy že jste Wyatt Earp?“

„Jo.“

„A jste si tím jistej?“ zeptal se rančer posměšně.

„To se spolehněte, pane Cumberlande!“

„A kde máte hvězdu, he?“

Wyatt pomalu odhrnul šos saka. Na vestě se zaleskla pěticípá stříbrná hvězda ve stříbrném okruží.

Wiliam Cumberland sebou trhl, jako by schytal ránu bičem. Muži za stolem vyskočili a zadívali se na hvězdu. Mac Hayley nedokázal zavřít ústa. Jeff Lopin ve tváři posedl. A šerif prapodivně zezelenal.

Cumberland ustoupil o krok. „Wyatt Earp? Takže vy jste Wyatt Earp? No to se povedlo!!!“ rozchechtal se a jeho hysterický smích ho úplně zkroutil. „No to se ale povedlo! Chachachacha…“ A když se uklidnil, pravil: „Oukej, oukej, takže vy jste Wyatt Earp… Ale je jednoduchý vyzdobit se slavným jménem. Earpa tu nikdo nikdy neviděl. Jak to chcete dokázat, že jste právě vy Wyatt Earp?“

Než marshal stačil něco říct, ozval se reverend: „Já ho znám, Cumberlande. Znám ho už pár let. Můžu dosvědčit, že je to Wyatt Earp!“

„Jo, vy jste taková dobrá ovečka, reverende. Ale já vím, že ten chlap byl předtím u vás a…“

Hubená postavička soudce O’Keefeho se ještě jednou prosadila do popředí: „Je to Wyatt Earp, pane Cumberlande. Teď to vím taky. Jednou jsem ho viděl: před léty v Abilene… Já to věděl…“

Wyatt si zapnul sako, mávl na Walkera a otočil se ke dveřím. Muži se rozestoupili. Mlčky sledovali, jak odchází z City Hallu.

Venku oba muži nasedli na koně a odjížděli z města. Chvíli mlčeli. Zamyšlené ticho prolomil Walker: „Já nevím, co bych měl říct, marshale… Já… mě by nikdy nenapadlo, že jste Wyatt Earp!“

„Vono to taky nebylo tak snadný,“ odvětil Wyatt s úsměvem.

Zatímco oba muži ujížděli k severu, v City Hallu si každý dělal svůj úsudek. Výsledek jednání sebral Big Billovi Cumberlandovi veliký kus jeho lesku.

A Big Bill to sám pociťoval, ale věděl, že proti tomu momentálně nemůže nic udělat. Pochopil, že ho Wyatt Earp záměrně vodil tak dlouho za nos, až ho nakonec donutil, že se zesměšnil sám.

Ale v tu chvíli ještě netušil, že to zdaleka není ještě všecko. Když odjel se svými muži zpět na ranč, zůstala jeho dcera Mary ve městě u kamarádky, od níž se dozvěděla strašlivou zprávu: že jejího bratra Nilse Cumberlanda pověsili za vraždu. A že mužem, který Nilse dostal, byl Wyatt Earp. Mary se s tou zprávou vrátila na otcův ranč. Pro Cumberlanda to byla obrovská rána. Jeho vztek nebral konce…

Zatímco si rančer Walker lámal hlavu, jak Wyatta Earpa zaplatí za práci, kterou u něj i nadále vykonával, protože čekal, co udělá Big Bill Cumberland, události nabíraly na tempu.

Mac Hayley byl na inspekci pastvin. Byl už tři dny na severní hranici pozemků ranče C, tam, kde začínala Hartmannova země.

Byl to horký den. Suchá tráva praskala pod holínkami kovbojů.

Mac Hayley seděl ve stínu jedné hospodářské budovy a vzhlížel k severu, odkud přijížděli dva jezdci. Věděl, kdo to je, věděl to dřív, než přijeli blíž: byli to rančer Hartmann a jeho nejstarší syn Piet.

Když byli už docela blízko, vyndal Hayley z úst stéblo trávy a křikl: „Hej! Zmizte z našeho ranče! Ale rychle!“

Ale Hartmann si varování nevšímal. Seskočil z koně a kráčel k Hayleymu. Došel k němu až na vzdálenost sedmi yardů.

Několik kovbojů se postavilo vedle svého předáka.

Starý Hartmann pomalu sundal sako a podal ho synovi. Pak řekl: „Hayleyi, ty jsi ve Florenci zastřelil mýho kluka!“

Předák vstal a udělal půl kroku vpřed. Pravačku měl rozevřenou nad pažbou koltu. Takže starej přišel, aby pomstil synáčka. No to se hodí! Jsem rychlej střelec, a tak teď vyřídím i starýho! Big Bill bude mít radost!

Ne, tenhle Hartmann skutečně nevypadal jako někdo, kdo umí rychle tasit kolt. Poblíž nebyl jediný muž, který by na něj proti Hayleymu vsadil zlámaný groš.

„Jo, porazil jsem Johnnyho ve férovým souboji, Hartmanne!“ zavrčel Hayley.

„Ve férovým, říkáš?“

„Jo. Ve férovým boji. Moji muži a půlka města ti to dosvědčí!“

Přes úzké rančerovy rty přelétl hořký úsměv. „Tvoje mužstvo a město Billa Cumberlanda!“

Hayley se zamračil a zahučel: „Co to má znamenat, Hartmanne? Jestli mě chcete urážet, tak taste svůj kolt! Já vám pak ukážu, jak my z Cumberlandova ranče zacházíme s takovejma, jako jste vy!“

„My z Cumberlandova ranče!“ zopakoval Hartmann ledově. „Je načase, Hayleyi, aby vás z Cumberlandova ranče někdo konečně zkrotil a naučil slušnýmu chovám!“

Hayley naklonil hlavu k rameni. „Jo tááák, takže vy byste nás chtěl krotit? Zrovna vy, starej pane?“

„Ne,“ odvětil rančer. „Já nemám chuť učit manýrům lumpy, podvodníky a vrahy. To přenechám povolanějším.“

„Aháá, komu třeba?“

„Třeba Wyattu Earpovi.“

Okamžik bylo ticho. Pak obrovitý předák vztekle zařval: „Tak dost, Hartmanne! Ztrácím čas se zlodějem pastvin. Johnnyho jsem vodklidil, protože měl moc velkohubý řeči. A teď seš na řadě ty! Tas, starej!“

Ruce obou mužů sjely ke koltům.

Pak proti sobě vylétly dva bílé obláčky spáleného střelného prachu.

Rančer potom klidně sáhl do opasku a vytáhl novou nábojnici. Zastrčil jí do bubínku a schoval kolt do pouzdra. Došel k synovi, vzal si sako a oblékl se. A chladně se podíval na předáka.

Mac Hayley tam stál rozkročen a skelným zrakem hleděl na rančera.

„Padni, bandito!“ křikl Hartmann. „Padni, dostals to. Už tady není nic, co by tě drželo na nohou. Zastřelils mýho kluka. To nebylo fér. Tendle náš souboj ale fér byl. Padni, Mac Hayleyi! Je po všem! Tvůj život skončil. Moje kulka vězí na dva inche vedle tvýho srdce. Vodtud ji žádnej doktor nevytáhne!“

Ke zděšení kovbojů obrovitý předák skutečně klesl do kolen.

Pravačka se křečovitě zkroutila a kolt z ní vypadl do prachu.

Pak ten muž padl na obličej.

Mac Jonathan Hayley byl mrtev.

Starý Hartmann to s koltem uměl. Život ho naučil. Dobře věděl, že nad Hayleym zvítězí…

Otočil se ke kovbojům: „Je mrtvej, chlapi. Povězte to Big Billovi. A řekněte mu, jak umřel. Ve férovým souboji a mojí kulkou. A že s ním vod týdle chvíle hodlám mluvit jenom se zbraní v ruce. Ať ví, že stojím po boku Wyatta Earpa a Harryho Walkera. Ať počítá s náma všema!“

Hartmann otočil koně a odjížděl. Jeho syn ho následoval.

Harry Walker spravoval dvířka své kavárničky. Vtom zaslechl kopyta koně. Do dvora někdo vjel. Podíval se ven a spatřil – ženu. Dlouhé černé vlasy za ní vlály jako prapor. Seděla na koni, který mu patřil, ale který po jeho zajetí zůstal na ranči C.

„Á, slečna Cumberlandová? Vy si jedete pro svýho koně?“

Mary sklouzla ze sedla. Chvěla se. „Kde je marshal?“

„Není tu.“

„A kde je? Musím s ním mluvit.“

„Pročpak?“

„Hartmann zastřelil Mac Hayleye…“

„Cože?“

„Jo, nahoře na severu našeho ranče. V souboji. A otec vyrazil s dvaceti chlapama na Hartmannův ranč, aby Hayleyho pomstil.“

„Kdy?“ vyhrkl Walker.

„Za svítání! Jela jsem hned sem, abych…“ Zapotácela se. Walker ji zachytil do náruče. Lokla si brandy, a to ji trochu probralo.

„Počkejte tady, jedu pro Wyatta Earpa!“ zvolal Walker, postavil láhev na okraj napajedla a za okamžik ujížděl na pastviny.

Za dvacet minut byl s marshalem zpátky.

Wyatt si ještě vyposlechl krátkou zprávu. Pak šel do domu a vrátil se se dvěma puškami. Jednu hodil rančerovi a pak se vyhoupl do sedla. „Zamkněte dům, pane Walkere!“ přikázal přísně.

Walker poslechl a také naskočil na koně.

Dívka přistoupila k Wyattovi: „Prosím, ušetřte otce, já…“

„Díky za varování,“ odvětil Earp hořce a pobídl koně.

Když na Hartmannové ranči objevili v dáli oblak prachu, starý Hartmann pravil: „Už je to zase tady, hoši. Sedmadvacetkrát nás napadli Indiáni. Devětkrát proti nám šli bílý banditi. Ale to, co teď přijíždí, je nejhorší ze všeho: Big Bill Cumberland se svejma chlapama. Braňte se, hoši, co vám síly a střelivo budou stačit!“

Když se divoká skupina jezdců přiblížila k ranči, tři pušky Hartmannů vystřelily poprvé. Jezdci odpovídali winchestrovkami, drahými zbraněmi, které si Hartmann nikdy nemohl dovolit…

Ranč byl naštěstí napadnutelný jenom zepředu, protože zezadu byl kryt skalnatou stěnou.

Jezdci se rozmístili a stříleli ze všech stran…

Pomalu přišel večer.

Vtom muži u střílen domu ztuhli. Zaslechli na dvoře kroky a potom i hlas: hlas Harryho Walkera: „Hej, Hartmanne, kde vězíte?“

„Walkere?“ zvolal překvapený rančer. „Člověče! Kde se tady berete?“

„Kdysi jste mi přece ukázal tajnou cestu zadem…, pro všechny případy…“

V tu chvíli opět zazněly výstřely útočníků. Ale v odpověď jim seshora z kopce zaštěkala těžká winchestrovka.

Hartmann se otočil. „Hej, co je to?“ Oba synové se zděšeně otočili ke skále.

Walker zabručel: „No jo, dyť já jsem zapomněl říct, že je tady se mnou…“

„Kdo –?“

„Wyatt Earp!“

Hartmannovi synové ihned vyrazili jásavé výkřiky, ale otec je utišil: „Psst! To nemusej hned všichni vědět!“

Wyatt Earp ze skrýše ve skalách pozoroval dalekohledem své protivníky a bral jim odvahu tím, že střílel těsně vedle nich. Big Bill nakonec rozhodl, že vyčkají rána a zaútočí se svítáním.

Ale ráno je přivítala soustředěná palba z pěti pušek.

Potter, který se už pomalu cítil být novým předákem, svolal muže zpět. Big Bill, ležel přitisknut k zemi a nadával.

„Tam nahoře je nějakej moc dobrej střelec,“ řekl Potter. „Kdyby ten tady nebyl, už jsme útočili na bránu.“

Big Bill pohlédl k ranči. „Jsou to dobry střelci, tydle Hartmannové…“

Horizont se pomalu zabarvoval doruda a slunce vystupovalo na oblohu. Začínal den. Cumberlandovi muži pociťovali bolesti v kloubech. Vlhký noční chlad se hlásil o slovo.

Nerozhodnost obou stran však najednou přerušil jezdec, přijíždějící od východu. Snad ani nepřijížděl – přímo se řítil. Kovbojové poznali Mary Cumberlandovou.

„Mary!“ vykřikl Cumberland zděšeně, když se zastavila před vraty Hartmannova ranče. „Pryč! Rychle pryč odtud! Uteč!!“

Vtom dívka zvedla ruku a zamávala bílým kapesníkem. „Ne, já zůstanu tady!“

„Pojď okamžitě sem!“ řičel rančer.

„Ne! Já zůstanu tady, otče. Uvnitř je Wyatt Earp! Vem svý lidi a vraťte se! Nezasloužej si, aby byli vodstřelený jako králíci!“

Rančer vyskočil a vztekle se řítil k Maryinu vraníkovi. Sáhl po otěžích a strhl je stranou. „No tak, Mary! Vrať se!“

Vtom se přes bránu ranče ozval Hartmannův hlas: „Big Bille! Stojíš mi přesně na mušce! Počítám teď pomalu do tří, a jestli tam pak eště budeš stát, zmáčknu to!“

Těžký muž se zapotácel a pomalu se vracel zpátky do úkrytu k Potterovi. Kovboj se na něj podíval, hodil si pušku přes rameno a vstal.

„Hej! Co to je?“ zíral na něj Cumberland.

„Jedu.“

„Kam?“

„Pryč, pane Cumberlande!“

„Zbláznil ses? Seš novej předák!“

Yul Potter mávl rukou. „Ne, pane. Díky!“ Pohlédl k ranči. „Tam někde je Wyatt Earp. Náš džob tady skončil. A za co stojí rančer, kterej žene svoje lidi do záhuby? Kdyby Earp a Hartmann chtěli, jsme už všichni jako řešeto. A nikdo by jim nemohl říct půl slova. Ne, pane –todle není práce pro mě.“

Big Bill zařval: „Zmiz z mojí pastviny!“

„Jo, šéfe. To se spolehněte.“

Nasedl na koně a odejel. Něco se v něm zlomilo.

Big Bill mezitím zděšeně sledoval, jak se otevřela brána Hartmannova ranče a jak vpouštějí jeho dceru dovnitř.

A potom se stalo něco, z čeho mu vstávaly vlasy na hlavě. Brána se otevřela a proti kovbojům kráčel jeden jediný muž.

Wyatt Earp. Krok za krokem se přibližoval.

Cumberland vyskočil. Zařval: „Vodpráskněte ho jako psa! No táák. Vodpráskněteho!“

Ale na muže, který se s chladnou rozvahou blížil, se nikdo neodvážil namířit. Stříbrná hvězda na vestě svítila v ranním slunci.

Marshal kráčel k Billu Cumberlandovi.

Zastavil se tři kroky před ním.

„Nasedněte na koně a jeďte domů, Cumberlande. Mrtvejch bylo už dost. A děkujte bohu, že tady nezůstali žádný mrtví…“

Rančer přistoupil blíž k marshalovi. „Jo. Mrtvejch je dost. Mrtvěj je i můj syn Nils, houpe se na holým stromě v Harringtonu!“

Wyatt zůstal klidný. „Snad abyste o tom pomlčel, Cumberlande. Váš syn při zatčení přiznal, že jste ho na nás poslal vy. A já znám lidi, který mu to uvěřili, rančere.“

Nato se Cumberland otočil, nasedl na svého koně a sledován svými muži vyrazil zpět na ranč C.

Hartmannové si oddechli. „Nevíme, jak vám máme poděkovat, pane Earpe…“

Wyatt uhnul loučení rychlým odchodem. Když projížděl branou, spatřil Mary. Krátce na ni pohlédl.

„Pane Earpe,“ řekla a chladný vánek si pohrával s jejími vlasy. „Jedete na východ. Vezměte mě, prosím, s sebou.“

„Kam?“

„Do Florence.“

Wyatt se ohlédl po Walkerovi. „My ale jedem na Walkerův ranč.“

„Tak tam pojedu s váma a odtud už sama do města.“

Wyatt pokrčil rameny a vyrazil. Večer dorazili unaveni na ranč. Mary nemohla celou noc usnout. Neustále myslela na muže se stříbrnou hvězdou, ale věděla, že její sny se nemohou splnit. Jak by se jen mohl marshal Earp zajímat o dceru muže, kterého nazval pirátem pastvin…

Usnula teprve k ránu.

Ale ráno si Wyatt všiml, že je unavená. Přemluvil ji, aby zůstala ještě den a odpočinula si. Vrátila se na lůžko a ihned usnula. Muži mezitím odjeli na pastviny za stádem. Když se večer vrátili, nevěřili vlastním očím: okna ranče byla pozotvíraná a naleštěná. Do nosů hladových mužů pronikala neodolatelná vůně vajíček se špekem.

Byl to tichý, spokojený den.

Mary měla oči jen pro Wyatta. A on to cítil…

Druhý den spolu brzy ráno vyrazili.

Muž, který odpoledne toho dne vystoupil z poštovního dostavníku jako jediný cestující, byl středně velký, hranatý, hubený a bledý.

Na hlavě měl tmavý klobouk, na sobě tmavé šaty, světle šedou vestu, bělostnou košili a šedou mašli. Přes toto elegantní oblečení měl křížem nábojový pás s koltem. Další zavazadla neměl.

Když dostavník odjel, rozhlížel se po fasádách domů. Pomalu vykročil, ale pak se zastavil u domu, na jehož širokém průčelí stálo napsáno „Hotel Kansas“.

Příchozí vyšel na verandu, otevřel si dveře a vstoupil do dobře udržované haly.

Zastavil se před holohlavým recepčním: „Já jsem Joe Batteran!“

Plešatec sebou trhl. „Jak prosím…?“

„Joe Batteran! Eště jste vo mně neslyšel?“

„Ale ano, pane. Samozřejmě. Ano…“ Muž za pultem hodil zoufalý pohled po majiteli hotelu Jamesi Calliganovi, jenž právě sestupoval po červeném běhounu ze schodů.

James Calligan přistoupil blíž a zeptal se cizince: „Přejete si, prosím?“

„Jmenuju se Joe Batteran.“

Majitel hotelu sebou mírně škubl. „Ano, správně. Váš pokoj je připraven, pane Batterane. Time, doprovoďte pana Batterana na pokoj sedm v prvním patře!“ Starostlivě si cizince prohlížel.’Tak tohle byl Joe Batteran, muž, který střílel za hodně peněz. Který střílel na toho, koho mu ukázali. Nájemný vrah.

Calligan věděl, že si ho pozval Big Bill. A věděl taky proč.

A nejpozději večer se to dozví celé město…, už teď se městem šířily dohady. Že by přijel na Wyatta Earpa? Earp si ale získal sympatie města…

V podvečer před hotelem zastavil vůz. Z něj vystoupil Big Bill Cumberland. Před vchodem ho uvítal James Calligan.

„Očekávám jistýho muže,“ pravil Big Bill.

„Už je tady, pane Cumberlande.“

„Ano –?“ dělal rančer překvapeného.

„Pan Batteran sedí v hale.“

V ten okamžik vyšel texaský pistolník ze dveří. Přimhouřil oči a pravil: „Vy jste Bill Cumberland?“

Rančer ho sjel pohledem. „Jo, pane. Já jsem Bill Cumberland. Říkají mi tady Big Bill!“

„To mě nezajímá.“

„Dokonce Zlatý Bill!“ ozval se hoteliér. A Cumberland v tu chvíli nevěděl, jestli jde o obdiv, nebo o posměch.

Batteran si neustále mnul ukazováčky o palce a držel ruce při pase od těla, jako by je chtěl každou chvíli použít. Nepříjemné gesto, pomyslel si Calligan.

„Kde je ten muž?“ zeptal se Batteran ostře.

„Všechno vám vysvětlím, Batterane.“

„A prachy! Kde je těch tisíc babek?“

Calligan se zděsil. „Tisíc babek?“ mumlal si pro sebe. „Von chce dát zastřelit Wyatta Earpa za tisíc babek? To je hromada peněz!“

Zatímco ti dva stáli před hotelem proti sobě, poslední paprsky slunce doprovázely tři jezdce, přijíždějící do města.

Když na ně Batteran pohlédl, rančer si všiml, jak pistolník zbledl. Chtěl se vrátit do hotelu, ale vtom ho zastavil kovový marshalův hlas: „Hej, Batterane! Co děláš ve Florence? Já jsem tě přece po přepadení ve Wichitě zatkl a poslal do Secattewy!“

„Zatraceně!“ procedil pistolník mezi zuby. „To jste mi nemoh říct, že je tady Wyatt Earp? To jste mě musel nalákat do díry, kde vobchází tendle krvavěj pes?“

„Hej, Batterane! Ztratils řeč?“ zeptal se Wyatt.

„To je ten muž!“ sykl Cumberland ke střelci.

„Co? Zbláznil jste se? Wyatt Earp?“

„Jo, no tak, vyzvěte ho. Dám vám trojnásobnou sumu.“

Pistolníkova tvář pobledla ještě víc. „Tři tisíce dolarů,“ špitl si pro sebe. „All right. Tas, Earpe!“

A to byla jeho poslední výzva. Rychlá kulka z Earpova koltu ho smrtelně zasáhla. Když padal, stačil vystřelit už jen křížem nad sebe. Kulka odhodila rančera Cumberlanda stranou. Zasáhla ho do hlavy. Zapotácel se, ale nepadl k zemi. Doširoka rozkročen se opřel o stěnu hotelu a zůstal stát.

Wyatt seskočil z koně, hodil si Big Billa přes rameno a rychle ho odnesl k doktorovi. Medvědí nátura rančerovi zachrání život, ale zcela mu ho už nevrátí: rančer bude až do smrti ochrnutý na pravou polovinu těla.

To byl konec Zlatého Billa. Jeho moc byla zlomena.

Nový šéf ranče C se jmenoval Mary Ann Cumberlandová.

Uplynulo pár dní. Mary velkýma očima vzhlížela k Wyattu Earpovi. „Co teď budete dělat, marshale?“

„Musím zjistit, kdo zabil Huntera a Termolena.“

Dívka sklopila hlavu. „Byl to Nils,“ řekla. „Otec mi to řekl dnes v horečce.“

Wyatt přikývl. „Myslel jsem si to.“ Ohlédl se. Právě přicházel šerif.

„Pane Walkere, mám pro vás zprávu z Abilene. Tady.“

Walker otevřel obálku a vyndal dopis. Přečetl si ho a podal ho Earpovi. Ten přelétl jen poslední řádky: … a tak v případě mé smrti přenechávám veškerou svoji půdu svému nájemci Harrymu Walkerovi! Willem Termolen.

„To je závěť,“ řekl šerif. Byl rád, že může být konečně poslem dobrých zpráv.

Walker se chytil za hlavu. Co to starého Termolena jen napadlo? Tolik země…

Wyatt podal Walkerovi ruku, kývl na Mary a nasedl na koně.

„Kam, marshale?“ zeptala se dívka chraptivě.

Chvíli na ni zamyšleně hleděl.

„Do Wichity, slečno Cumberlandová…“